Справа № 450/827/14-ц Провадження № 2/450/80/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі :

головуючого-судді Мусієвського В.Є.

при секретарях Гук О.П., Пундор Б.Г., Микитів Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до відповідача ОСОБА_2, третьої особи ПАТ "Укрсоцбанк" (третю особу залучено до розгляду справи, оскільки така є іпотекодержателем спірного житлового будинку), в якому просить суд визнати за нею право власності на 1 / 2 частину житлового будинку, 1 / 2 частину нежитлового приміщення та 1 / 2 частину автомобіля, які є спільною сумісною власністю подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що з 24.04.2003 року вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано у 2013 році. За час спільного подружнього життя вони набули право спільної сумісної власності на вказане вище майно. Оскільки позивач не домовились з відповідачем про порядок поділу зазначеного майна змушена звернутись в суд для захисту свого майнового права та інтересу.

Позивач та її представник ОСОБА_3 в судове засідання не зявились, хоч і були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, однак останнім, через канцелярію суду 03.02.2016 року, було подано клопотання про розгляд справи у його відсутності у якому зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та позов просить задовольнити.

Відповідач та його представник ОСОБА_4 в судове засідання не зявились, не повідомили суд про причини своєї неявки, хоч і були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Проте, відповідачем 13.08.2014 року було подано письмові заперечення на позовну заяву згідно яких, останній у задоволенні позову просив відмовити, оскільки спірне майно не є спільною сумісною власністю подружжя, так як житловий будинок ним було збудовано особисто, ще до реєстрації шлюбу із позивачем, а під час перебування у шлюбі було лише зареєстровано право власності на цей будинок. Так само заперечив щодо визнання за позивачем права власності на 1 / 2 нежитлового приміщення посилаючись на те, що таке приміщення ним набуте за власні особисті заощадження отримані за рахунок здійснення підприємницької діяльності. Також заперечив щодо визнання за позивачем права власності на 1 / 2 частину спірного автомобіля, оскільки таке буде незаконним, так як автомобіль не належить йому на праві власності, а лише був ввірений у користування власником на підставі відповідної довіреності. У звязку із наведеним у задоволенні позову просив відмовити повністю.

Представник третьої особи у судове засідання не зявився, проте 01.02.2016 року на адресу суду від останнього надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, щодо задоволення позовних вимог своєї позиції не висловив.

Відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи і докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Із свідоцтва про шлюб серії І-СГ №200045 від 06.11.2012 року вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 24.04.2003 року зареєстрували шлюб, який було розірвано на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05.08.2013 року, яке не оскаржувалось та набрало законної сили.

Відповідно до ст.60-61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10583745 від 10.05.2006 року, виданого ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 10.05.2006 року серії ЯЯЯ №865336, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Пустомитівської сільської ради Львівської області №02-03/89 від 28.04.2006 року, на праві приватної власності належить житловий будинок №14 по вул. Крипякевича в м Пустомити, Львівської області.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №36613432 від 07.12.2012 року, виданого ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №1526 від 03.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_5, на праві приватної спільної часткової власності належить 23/100 частини адмінбудинку приміщення в підвалі: від ІІ по ХІІІ площею 324,3 кв.м.; на 1-му поверсі: 13 площею 39,7 кв.м. (у спільному користуванні приміщення площею 69,3 кв.м.), що за адресою Львівська область, м. Пустомити, вул. Грушевського, 8.

В процесі розгляду справи було виявлено, що між відповідачем та ПАТ "Укрсоцбанк" існували кредитні зобов'язання, проте із довідки №10.1-87/96-20294 від 05.11.2015 року вбачаєтиься, що заборгованість у ОСОБА_2 перед ПАТ "Укрсоцбанк" відсутня.

Таким чином описане вище нерухоме майно було набуте відповідачем за час його перебування у шлюбі з позивачем.

Положеннями ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Нормами ст. 70 СК України, встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

В силу ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

З наведеного випливає висновок, що є хибним покликання відповідача про те, що вказані вище обєкти нерухомого майна не є обєктами спільного майна подружжя, оскільки такі набуті ним у власність під час перебування у шлюбі із позивачем, а тому є спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача. При поділі вказаного майна, їхні частки є рівними, а тому, позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на 1 / 2 кожного ж обєктів нерухомого майна є такими, що підлягають задоволенню.

Із витягу з журналу карток, отриманого на відповідний запит суду 12.08.2014 року від Центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Львів та Пустомитівського району, вбачається, що власником спірного транспортного засобу Opel Astra 1.8 І 16V, 1999 року випуску, кузов W0L0TGF35X2077190 є ОСОБА_6, а ОСОБА_2 є особою, яка має лише право на керування вказаним авто, відтак, автомобіль не належить на праві власності відповідачу, не входить у склад спільного майна подружжя, а тому позовна вимога про визнання за позивачем права власності на 1 / 2 зазначеного транспортного засобу є безпідставною та такою яка не підлягає до задоволення.

Відповідачем, тобто ОСОБА_2, 22.11.2015 року було подано апеляційну скаргу на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 04.04.2014 року про відкриття провадження у цій справі. У вказаній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції при відкритті провадження у справі не дотримано правил щодо підсудності. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.12.2015 року зазначену скаргу у звязку із відсутності оплати судового збору за подання такої було залишено без руху, а ухвалою від 28.12.2015 року повернуто апелянту у звязку із тим, що зазначені недоліки останнім усунуто не було. 02.03.2016 року представником відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 подано аналогічну апеляційну скаргу ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 04.04.2014 року про відкриття провадження у цій справі із оскарженням правил підсудності з тих самих підстав, що зазначені в апеляційній скарзі поданій відповідачем.

Згідно ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Відповідно до ч.1 ст.114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Із відповіді наданої на запит суду з відділу ОСОБА_7 України у Львівській області вбачається, що зареєстрованим місцем проживання відповідача є будинок №14, вул. Крипякевича, Пустомитівський район, Львівська область. Із правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно вбачається, що місцем розташування такого є м. Пустомити Львівської області.

На підставі наведеного, враховуючи те, що судом першої інстанції повністю та всебічно враховано всі обставини справи та відкрито провадження з дотриманням правил щодо підсудності, суд приходить до переконання, що стороною відповідача, шляхом повторної подачі абсолютно аналогічних апеляційних скарг на ухвалу про відкриття провадження у справі, відбувається зловживання своїми процесуальними правами, що спрямовано на затягування розумних строків розгляду справи, передбачених ст.6 Конвенції ООН про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка ратифікована Україною 17.07.1997 року та набрала чинності для України 11.09.1997 року.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 61, 88, 197, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 202, 203, 215, 225, 463 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 61, 63, 65 СК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинковолодіння №14 по вул. Крипякевича в м Пустомити, Львівської області та 1/2 частину адмінбудинку №8 по вул. Грушевського у м. Пустомити, Львівської області, а саме приміщення в підвалі: від ІІ по ХІІІ площею 324,3 кв.м.; на 1-му поверсі: 13 площею 39,7 кв.м. (у спільному користуванні приміщення площею 69,3 кв.м.), яке належить ОСОБА_2 в частці 23/100, припинивши право спільної сумісної власності сторін на вказане майно.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 243,60 грн. судового збору.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області через Пустомитівський районний суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення або отримання копії.

СуддяОСОБА_8