УХВАЛА

іменем україни

23 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця», про визнання договору іпотеки недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 11 липня 2008 року між ним та публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») на забезпечення вимог банку за кредитним договором від 11 липня 2008 року між ними було укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку ним передано право вимоги отримання нерухомого майна у майбутньому за договором про резервування об'єкту нерухомості та порядок погашення облігацій від 5 грудня 2005 року, що укладений між ним, іпотекодавцем, та товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця», яка є боржником по відношенню до іпотекодавця.

Позивач зазначав про те, що на момент укладення договору іпотеки чинним на той час законодавством України не було передбачено передання в іпотеку майнових прав на об'єкти незавершеного будівництва, крім права оренди або користування.

Вважаючи вказаний договір іпотеки таким, що укладений з порушенням вимог чинного законодавства, просив суд визнати його недійсним на підставі

ст. ст. 203, 215 ЦК України та ст. 16 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20 листопада

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким його позовзадовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що майнове право позивача на час укладення спірного договору посвідчувалось у встановленому на той час порядку і позивач розпорядився своїми правами на власний розсуд, здійснив своє волевиявлення, уклавши договір, предметом якого є майнові права, що відповідало діючому на той час законодавству.

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду. При цьому послався на те, що предметом іпотеки може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору й відповідно до положень ЦК України майнові права є об'єктами цивільних прав і, відповідно, особа, яка є власником цих прав має право на розпорядження ними.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 11 липня 2008 року між ОСОБА_3 та

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на забезпечення вимог банку за кредитним договором від 11 липня 2008 року було укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку ОСОБА_3 передано право вимоги отримання нерухомого майна у майбутньому за договором про резервування об'єкту нерухомості та порядок погашення облігацій від 5 грудня 2005 року, що укладений між іпотекодавцем та ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця», яка є боржником по відношенню до іпотекодавця.

Статтею 5 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку»

(у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору) указаний вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Предметом іпотеки могли бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також міг бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Частина об'єкта нерухомого майна могла бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості чи приєднання її до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Водночас поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цьому законі були відсутні.

Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку».

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-8 цс 13 від 17 квітня 2013 року, № 6-1502 цс 15 від 2 грудня

2015 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Зазначене апеляційним судом ураховано не було.

Крім того, згідно зі ст. ст. 1, 5 Закону України «Про іпотеку»(у редакції, яка була чинною на час укладення договорів іпотеки) застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом.

Спірний договір іпотеки майнових прав на незакінчену будівництвом квартиру було укладено 11 липня 2008 року, тобто до того, як майнові права стали предметом іпотеки.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_3 посилався на те, що на час укладення спірного договору предметом іпотеки не могли бути майнові права на об'єкт незавершеного будівництва, тому зазначений договір суперечить чинному на той час законодавству.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив; зокрема доводів позивача про те, що майнові права на незавершене будівництво не могли бути предметом договору іпотеки на час його укладення, не навів мотивів відхилення цих доводів. Отже, висновки апеляційного суду про відповідність спірного договору вимогам чинного законодавства на час його укладення, є передчасними.

При цьому апеляційний суд не прийняв до уваги, що при укладенні 11 липня 2008 року за положеннями ст. 5 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору) майнові права на окремі приміщення в житловому будинку не могли бути предметом іпотеки, а, отже, посилання суду на те, що у даному випадку в іпотеку майнові права передані не третьою особою, а самим власником, є передчасним і таким, що суперечить закону.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик