У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Черненко В.А., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу, визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 1 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, в якому просила: встановити факт спільного проживання її з відповідачем як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з веденням спільного господарства, побуту та бюджету з травня 1994 року по кінець грудня 2014 року; визнати за нею право власності на: Ѕ частини гаражу АДРЕСА_3, Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, автомобіль «Toyota Land Cruiser 150», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, а за відповідачем визнати право власності на автомобіль «Nissan Qashqai», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вони з відповідачем знайомі з січня 1993 року, а починаючи з травня 1994 року вони почали спільно проживати як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Вказувала, що за час спільного проживання ними було придбано наступне рухоме та нерухоме майно: Ѕ частину гаражу АДРЕСА_3 у

м. Харкові, квартиру АДРЕСА_1, автомобіль «Toyota Land Cruiser 150», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та автомобіль «Nissan Qashqai», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, право власності на яке зареєстроване за відповідачем. Зазначала, що в добровільному порядку дійти згоди про поділ вищевказаного майна вони не можуть.

У лютому 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив: встановити факт спільного проживання її з відповідачем як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з веденням спільного господарства, побуту та бюджету з травня 1994 року по кінець грудня 2014 року; визнати спільно нажитим майном: будинок АДРЕСА_4 на земельній ділянці площею 708 кв. м та житловою площею 94,1 кв. м; Ѕ частину будинку АДРЕСА_5 автомобіль «Toyota Land Cruiser 150», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; автомобіль «Toyota RAV 4», 2014 року випуску, державний номерний знак

НОМЕР_4; автомобіль «Toyota Highlander», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3; визнати за ним право власності на: Ѕ частину будинку АДРЕСА_4 на земельній ділянці площею 708 кв. м та житловою площею 94,1 кв. м та ј частину будинку АДРЕСА_5 припинити право власності ОСОБА_6 на ј частину будинку АДРЕСА_5 виділити та залишити у його власності автомобіль «Toyota Land Cruiser 150», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; виділити та залишити у власності ОСОБА_4 автомобіль «Toyota RAV 4», 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4; визнати за ним право власності на ј частину автомобіля «Toyota Highlander», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, в частині стягнення компенсації його вартості; стягнути з ОСОБА_4 на його користь суму компенсації на ј частину автомобіля «Toyota Highlander», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, що складає 200 тис. грн.; визнати його особистою приватною власністю: гараж АДРЕСА_3 у м. Харкові, квартиру АДРЕСА_2 у

м. Харкові та автомобіль «Nissan Qashqai», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з вони з ОСОБА_4 знайомі з січня 1993 року, а починаючи з травня 1994 року почали спільно проживати як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Вказував, що за час спільного проживання ними було придбано рухоме та нерухоме майно, право власності на яке зареєстроване за ним та відповідачкою. Зазначав, що після припинення фактичних шлюбних відносин, можливості для спільного проживання відпали, а тому є підстави вважати, що потрібний реальний поділ спільно нажитого майна.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 1 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від

26 листопада 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_5 та

ОСОБА_4, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з веденням спільного господарства, побуту та бюджету в період з травня 1994 року по кінець грудня 2014 року.

Поділено майно, набуте ОСОБА_5 та ОСОБА_4 під час спільного проживання, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на гараж по АДРЕСА_3

Визнано за ОСОБА_5 право власності на автомобіль «Nissan Qashqai», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на автомобіль «Toyota Land Cruiser 150», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 в рахунок компенсації різниці вартості майна при його поділі 39 175 грн 50 коп.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права.

Зокрема, суди, ухвалюючи рішення, на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно виходили з доведеності ОСОБА_4 своїх позовних вимог в частині встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без шлюбу з травня

1994 року по кінець грудня 2014 року, визнання спільною сумісною власністю сторін як подружжя: квартири АДРЕСА_1, гаража АДРЕСА_3 та автомобіля «Nissan Qashqai», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, не взявши до уваги надану представником ОСОБА_5 - ОСОБА_7 розписку про отримання ОСОБА_5 в борг 02 грудня 2014 року 60 тис. дол. США для придбання квартири у громадянина ОСОБА_8, який мешкає в Російській Федерації в м. Бєлгороді.

Відмовляючи ОСОБА_9 в задоволенні позовних вимог щодо визнання спільним майном подружжя та поділу житлового будинку АДРЕСА_4 автомобіля «Toyota Highlander», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 та житлового будинку АДРЕСА_5 суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що житловий будинок

АДРЕСА_4 ОСОБА_5 подарував

ОСОБА_4 30 листопада 2001 року, а тому зазначений будинок є її особистою власністю.

Також судами правильно встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 30 червня 2009 року, є власністю сина ОСОБА_4 - ОСОБА_6, а автомобіль «Toyota Highlander», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 придбано на ім'я сина позивача за первісним позовом ОСОБА_6 та є його власністю.

Відповідно до вимог ст. 74 CK України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 60 CK України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 зазначено, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету; 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Суди попередніх інстанцій встановивши не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці, дійшли до обґрунтованого висновку про те, що первісний та зустрічний позови підлягають частковому задоволенню в межах заявлених сторонами позовних вимог.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до

ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 1 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.А. Черненко

В.І. Журавель

С.П. Штелик