Провадження № 2/235/117/16
Справа №235/9644/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 лютого 2016 року м. Красноармійськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

в складі головуючого судді Хмельової С.М.

за участю секретаря судового засідання Кучерявого М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі №7 м. Красноармійська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» про захист прав споживачів, визнання пункту 12.11 договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

До Красноармійського міськрайонного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» про захист прав споживачів, визнання пункту 12.11 договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 29 жовтня 2015 року між ним і Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» (далі-Відповідач) було укладено договір Фінансового лізингу № 000130 з додатками (далі-Договір), згідно якого предметом Лізингу по даному договору є: Geely Emgrand Х7.

Відповідно до умов Договору лізингодавець (Відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (Geely Emgrand Х7, зазначений у специфікації, що є додатком № 3 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (Позивачу) на умовах, передбачених договором.

В усній формі представник відповідача роз'яснила, що позивач повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в розмірі 27 891 гривня шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого зі ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день позивачем було сплачено рахунок на суму 27 891 гривень.

Однак, представником не було роз'яснено призначення платежу, який виявився комісією за організацію, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Позивач же вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії). В договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала позивача підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий.

Компанія відмовилась передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу автомобіля протягом строку, який становить не більше 120 робочі днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50% від вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 27 891 грн є комісією за організацію та оформлення договору. Таким чином, під час попередніх переговор представником компанії введено позивача в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачены кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням прав як споживача.

Законом від 22 вересня 2011 р. № 3 795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» указана норма доповнена частиною другою, за якою у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

При цьому слід зазначити, що Згідно Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.96 року при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень Закону "Про захист прав споживачів", прийнятого 12 травня 1991 р. і введеного в дію з 1 жовтня 1991р.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачам товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту пра споживачів.

Згідно ч.5 п.1 ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Це означає, що ЗУ «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору. А умови договору фінансового лізингу в свою чергу не можуть суперечити положенням цього Закону.

1. Умова договору про те, що лізингоодержувач зобов'язується сплатити комісію за організацію - першочерговий одноразовий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору (комісію за надання лізингового кредиту відсотковому розмірі від ціни предмета лізингу) є незаконною.

У відповідності до п. 3. 6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою НБУ від 10.05.2007, № 168, «Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо)».

Крім того, у відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмет лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсації відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Це є вичерпним переліком, що може бути включений до лізингового платежу.

Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, комісія за організацію розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору.

У відповідності до договору, комісія за організацію - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір такої комісії за організацію становить 27 891 гривня, цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу.

Вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки Відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору.

Як вбачається із наведених договірних умов, складова першого лізингового платежу - «комісія за організацію» виходить за межі переліку таких платежів,передбачених законом.

Тому відповідно вважати, що даний платіж Лізингодавець включив у договір незаконно, що призводить до недійсності даної умови договору.

2. Лізинговий кредит - це кредитні відносини між юридичними особами, які виникають у разі оренди майна і супроводжуються укладанням лізингової угоди. Лізинг є специфічною формою майнового, тобто товарного кредиту. Його специфіка полягає у тісному взаємозв'язку і переплетенні кредитних, фінансових та орендних відносин. З точки зору змісту кредитних відносин, лізинг можна розглядати як різновид довгострокового кредиту, який надається в натуральній формі і погашається позичальником у розстрочку.

Отже, лізинг є комерційною угодою, що заснована на оренді товарів тривалого користування виробничого призначення. Це - одна з форм інвестицій в основний капітал за посередництвом лізингової компанії (лізингодавця), який купує для товаровиробника (лізингоодержувача) майно і надає йому в оренду з метою виробничого використання. Таким чином, лізингодавець фактично кредитує лізингоодержувача: кредитором є лізингодавець, позичальником - лізингоодержувач.

Положеннями ч. 1 ст. 8 ЦК України визначено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що у разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Виходячи з зазначеного за аналогією до спірних правовідносин між ним та відповідачем підлягає застосуванню рішення Конституційного Суді України від 10 листопада 2011 poкyN 15-рп/2011 Справа N 1-26/2011. Конституційний Суд України виходив з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) в можливих зловживань з боку споживачів (п. 3.2. Рішення).

Виходячи з зазначеного при вирішенні спору між ним та відповідачем необхідно застосувати рішення Конституційного Суді України від 10 листопада 2011 року N 11 рп/2011 Справа N 1-26/2011 і врахувати, що йому як споживачу, на момент укладення договору об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Оскільки він не має відповідної юридичної чи економічної освіти, він при укладенні договору помилково придбав не потрібні йому на умовах відповідача послуги з фінансового лізингу.

3. Згідно з п. 2. ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати: страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержали варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяг можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно з п. 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, Банки зобов'язані отримати письмові підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

У відповідності до п. 2. 5. вказаних Правил, Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджу рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідні структурних підрозділів.

Однак відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 п. 2. ст. 19 ЗУ «Про захист про споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілі або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Забороняється як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживача до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Тобто, Позивач не мав часу детально ознайомитися з 12 (дванадцятьма сторінками договору за такий короткий строк. Йому повинна була надана можливість детально ознайомитися з умовами даного договору та законодавством, що його регулює. Крім цього, представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона йому пояснила та спонукала підписати договір швидше мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу.

Судом має бути взято до уваги, що даний договір містить безліч умов, що регулюються законодавством, з яким позивач ніколи в житті не зустрічався. Він не мав можливості об'єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які він отримає в результаті підписання даної угоди.

Згідно ч. 12 Постанови Пленуму ВСУ N 5 від 12.04.96 у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

4. Крім того, позивач зазначає, що ТОВ «Євролізинг Холдінг» співпрацює з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», що підтверджується абсолютно ідентичними договорами, які Товариства надають для підписання своїм обманутим клієнтам. З приводу останньої надає CD-диск із записом програми Агенти Впливу, щодо нечесної підприємницької діяльності відповідача, який у даному випадку визнається за належним доказом. При укладанні аналогічних правочинів, відповідач активно використовує метод введення споживачів в оману через спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення через позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення та перекрученні обставин правочину. Дане підтверджується використанням наступних переконань споживачів:

сама низька ціна на ринку;

спонукання споживача приїхати до офісу компанії із завдатком;

ненадання споживачеві достатнього часу на прийняття свідомого рішення через такі дії, як спонукання його швидше підписати договір через те, що: ціна на ринку може ось- ось піднятись; закриється банк; хтось інший у даний момент перекупить дані трактори; не читайте договір він типовий;

відволіканні уваги споживача при вивченні умов договору;

перекручуванням обставин щодо умов договору, а саме, того, що 10% від ціни предмету лізингу є завдатком, а не адміністративним платежем.

перекручуванні факту того, що даний договір фінансового лізингу не відноситься до споживачів, оскільки у них є гроші, а договору іншого не має;

переконанням того, що через 3 дні після сплати 10% по договорам їм привезуть предмет лізингу.

Враховуючи вищевикладене, вважає, що доведеним є факт того, що невідповідність обставин дійсності виникла через умисні дії відповідача, щодо бажання ввести в оману позивача, а факти (обставини), що не відповідають дійсності, є істотними для вчиненню ними правочину.

Крім того просить звернути увагу поважного суду на те, що підтвердженням недобросовісності відповідача є Повідомлення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг щодо діяльності небанківських фінансових установ або юридичної особи, які не мають статусу фінансової установи, але мають право надавати окремі фінансові послуги (фінансовий лізинг). В цьому Повідомленні вказано, що

нагальним на сьогодні, враховуючи численні скарги громадян, постає питання про захист прав споживачів на ринку фінансових послуг, коли споживачі фінансових послуг скаржаться на те, що їх ганебно ошукали шахраї на ринку фінансових послуг, що призвело до втрати їх власних коштів. Нацкомфінпослуг звертає увагу, ще лізингові компанії вправі включати наступні лізингові платежі:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Окремі лізингодавці до умов договору включають такі платежі, як встуні адміністративні послуги, консультаційні послуги, комісія за організацію (одноразова плата за організацію та оформлення договору), комісія за передачу предмета лізингу (одноразова плата за здійснення необхідних дій щодо передачі предмета лізингу) та інші.

Особливої уваги потребують положення договору про фінансовий лізинг у части умов щодо розірвання лізингоодержувачем даного договору, невиконання або неналежна виконання умов даного договору. У таких випадках вступні, адміністративні послуги, консультаційні послуги, комісія за організацію (одноразова плата за організацію оформлення договору), комісія за передачу предмета лізингу лізингоодержувачу, правило, не повертається, вираховується штраф.

Даним повідомленням Нацкомфінпослуг попереджає про шахрайські наміри лізингових компаній та наполягає не укладати договори з цими компаніями, що необхідно додати як доказ недобросовісної діяльності ТОВ «Євролізинг Холдіи (посилання http://nfp.gov.ua/news/1086.html).

5. Після детального ознайомлення з даним договором, зрозумівши що позивач підписав його собі на шкоду, він вважав за необхідним розірвати його. Однак, згідно умов даного договору, при його розірванні він не може повернути вкладені кошти, що є порушення законодавства та його прав як споживача.

Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другі статті 18 названого Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків шкоду споживача.

Аналізуючи норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можно дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (і 6 ч. 1 ст. З, ч. З ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч. З ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливими наступні умови, що зазначені в договорі фінансового лізингу:

- про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідно компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (порушення п. 4 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»);

п. 12.11. - У випадку розірвання даного договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору не повертається. Тобто Відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, проплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Однак при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства.

Згідно п.6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Тобто, лізингоодержувачу в даному випадку повинно було бути надано право на розірвання договору в продовж чотирнадцяти днів з моменту його укладання. Дане право також передбачено статтею 707 ЦК України.

Однак, відповідачем не враховано вищевказані норми законодавства. В супереч зазначених норм, лізингодавець взагалі не надав можливості лізингоодержувачу відмовитись від договору.

Крім того, у разі розірвання договору лізингодавцем, ніяких штрафів і компенсацій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних відносин та порушень чинного законодавства.

Тому дана умова договору є незаконною та несправедливою відносно лізингоодержувача, що призводить до її недійсності.

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. Однак даний договір не відповідає зазначеним вимогам законодавства.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція ґрунтується на Рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 р. № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Стаття 627 ЦКУ застерігає, що під час укладення договору враховуються обмеження, встановлені вимогами ЦКУ, інших актів цивільного законодавства, з урахуванням звичаїв ділового обігу, вимог розумності та справедливості.

Отже, вимога врахування принципу розумності є прямою вимогою Закону до договору. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦКУ, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦКУ підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Отже, недотримання принципу розумності та справедливості під час укладання договору може бути підставою для визнання договору недійсним, щонайменше, в частині тих положень договору, які суперечать принципу розумності.

Відповідно до пункту 5 ЗУ «Про захист прав споживачів» - якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно п. 7 вищевказаного закону - положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

В даному договорі вбачається безліч прикладів зловживанням прав відповідачем. Але згідно зі ст. 13 ЦКУ цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй актами цивільного законодавства. Під час здійснення своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені цією статтею, суд може зобов'язати припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема згідно зі ст. 16 ЦКУ суд може відмовити у захисті цивільного права інтересу особи в разі порушення нею положень ст. 13 ЦКУ.

Згідно пункту 9 ЗУ «Про захист прав споживачів» - якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності.

Тобто, відповідно до вищевказаних положень договору, при його розірванні відповідачем повинно бути повернуто сплачені по договору кошти.

Згідно ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» Лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених закон та договором лізингу випадках.

Договір фінансового лізингу страждає суттєвими пороками невідповідності його змісту актам законодавства України, ці невідповідності свідомо допущені ТОВ «Євролізи Холдінг» і націлені проти прав та інтересів Позивача.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. З ст. 2 ЦК України).

Згідно роз'яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду Украі № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моралы (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) встановлене Конституцією та закона» України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гаранти захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із Конституцією та законами Украй вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди.

Згідно ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачі мають право відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції відповідно до закону.

А ст. 22 зазначеного закону передбачено: при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, на підставі ч. 1 с 1167 ЦК України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Внаслідок того, що мене ввели в оману та спричинили шкоду в розмірі 27 891 гривень позивач дуже переживав та хвилювався. Це призвело до моральних страждань, втрати нормальні життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Тобто, відповідачем були заподіяні психологічні (моральні) страждання, розмір відшкодування яких, враховуючи характер та обсяг душевних, психічних страждав характеру немайнових втрат, позивач оцінює в 5000 грн., які підлягають відшкодуванню відповідачем у повному обсязі.

Інформаційний лист 24.11.2011 N 01-06/1642/2011 - До правовідносин сторін, які виникли на підставі договору фінансового лізингу, укладеного юридичними особами, не можуть застосовуватися положення Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки цей Закон регулює відносини між споживачами товарів і продавцями товарів, якими можуть бути лише фізичні особи (постанова від 10.10.2011 N 6/278).

Законом від 22 вересня 2011 р. № 3795-УІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" указана норма доповнена частиною другою, за якою у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Позивач просить суд визнати п. 12.11 договору фінансового лізингу № 000130 від 29 жовтня 2015 року - недійсним, розірвати договір фінансового лізингу № 000130 від 29 жовтня 2015 року, стягнути з ТОВ «Свролізинг Холдінг» сплачені кошти в розмірі 27 891 (двадцять сім тисяч вісімсот дев'яноста одна) грн., стягнути з ТОВ «Свролізинг Холдінг» сплачену комісію банку в розмірі 278 (двісті сімдесят вісім) грн. 91 коп., стягнути з ТОВ «Свролізинг Холдінг» моральну шкоду в розмірі 5 000 (п'ять тисяч) грн., стягнути з ТОВ «Свролізинг Холдінг» на мою користь судовий збір в розмірі 492 (чотириста дев'яносто дві) грн. 90 коп.

Позивач до судового засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, наполягає на позовних вимогах в повному обсязі.

Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг», до судового засідання не з'явився, надали суду клопотання про доручення до матеріалів справи письмових заперечень та розгляд справи без участі представника відповідача. У наданих суду запереченнях зазначили, що вважають позов необґрунтованим та недоведеним, таким який повністю спростований, а тому має бути відхилений за безпідставністю. Просять суд відмовити повністю в задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» та ОСОБА_1 29.10.2015 року укладено договір фінансового лізингу (а.с. 8-17) з додатками. За даним договорм лізингодавець зобов»язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов»язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежу та інше платежі згідно з умовами цього договору.

Розділом 8 договору передбачені лізингові платежі, амортизація. У п. 8.1. зазначено, що складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках № 1 та №2 до договору, які є невід'ємною частиною частиною.

У додатку № 1 до договору зазначено, що комісія за організацію (10%) складає 27891,00 гривень, тобто 10 % від вартості предмету лізингу, яка складає 278910,00 гривень.

Позивачем сплачено 29.10.2015 року суму в розмірі 27891,00 гривень, тобто в день укладання договору і саме 10% від вартості предмету лізингу, тобто як зазначено у додатку №1 - комісію за організацію.

п. 12.11 договору передбачено, що у випадку розірвання даного договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору не повертається.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач здійснює свою господарську діяльність відповідно до норм чинного законодавства України. Зокрема, відповідно до Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року № 21 затверджено положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Відповідно до п. 2.1. ст. 2 Положення Юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів; кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу; довідки про взяття на облік юридичної особи виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Відповідач 18.02.2015 року отримав відповідну Довідку ( а.с.38), що також зазначено в договорі.

Відповідно до умов договору, а саме п. 8.2.1. перший лізинговий платіж складається з Комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи (комісії за організацію), авансу ціни предмета лізингу та комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу. Відповідач по справі зобов'язаний передати в користування Позивача предмет лізингу, у разі сплати останнім авансового платежу, який становить 50% від вартості предмета лізингу, Комісії за організацію та оформлення договору - 10% від вартості предмета лізингу та комісії за передачу предмета лізингу - 3% від вартості предмета лізингу. Отже необхідність сплати комісії за організацію передбачена договором. Позивач по справі усвідомлюючи умови договору та бажаючи настання правових наслідків, здійснив оплату комісії за організацію (у визначеному договором розмірі) .

Згідно заяви позивача від 29.10.2015 року він уважно прочитав та зрозумів умови Договору фінансового лізингу, та отримав усі коректно викладені відповіді від менеджера-консультанта ОСОБА_3 Отримав свій примірник договору та додатки. Заява підписана особисто позивачем (а.с.37).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Верховний Суд України в Постанові від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (пункт 20).

Пунктом 16.4. договору передбачено, що після підписання даного договору всі попередні домовленості вважаються такими, що втратили чинність. Враховуючи відсутність протоколу розбіжностей та/або інших документів, які свідчили б про наявність розбіжностей між сторонами, оскаржуваний правочин, в силу приписів п. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України є укладеним так як сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Тому суд не може взяти до уваги посилання позивача на існування будь-яких обставин, які передували укладанню (підписанню) договору.

Позивач зазначає, що підтвердженням недобросовісності відповідача є інформаційне повідомлення Нацкомфінпослуг щодо фінансової грамотності населення. У вказаному повідомленні викладені роз'яснення для споживачів, яких необхідно дотримуватись при укладанні договорів фінансового лізингу і в ньому відсутня будь-яка інформація про Відповідача. Тому дане повідомлення не може свідчити про недобросовісність відповідача.

В позовній заяві Позивач посилаючись на вимоги ЗУ «Захист прав споживачів» вважає несправедливим п. 12.11. договору. Укладаючи договір, сторони з'ясували, на яких умовах він укладається, погодили усі істотні умови щодо предмету лізингу, строку, розміру платежів, та інші умови в тому числі і відповідальності сторін за його невиконання, з власної ініціативи взяли на себе певні зобов'язання за даним договором, почали їх виконувати.

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

За змістом частини 2 зазначеної норми Закону для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, як то: умови договору порушують принцип добросовісності ( п. б.ч. 1 ст. З, ч.З ст. 509 ПК України): умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою ( ст. 546 ЦК України).

Укладеним між сторонами договором видом забезпечення виконання зобов'язання передбачено штраф, розмір якого визначений сторонами у співвідношенні до вартості предмету лізингу, що не протирічить чинному законодавству.

Відповідальність наступає у Позивача у випадку невиконання останнім відповідних умов договору, в тому числі і у випадку односторонньої відмови від нього. Договором не передбачена можливість односторонньої відмови від договору зі сторони лізингодавця у випадку належного виконання своїх зобов'язань лізингоодержувачем, а повернення всіх коштів сплачених лізингоодержувачем у випадку не передачі предмета лізингу закріплено законодавчо в ст. 7 ЗУ «Про фінансовий лізинг».

Крім того, до правовідносин сторін у даному випадку норми Закону України «Про захист прав споживачів» мають застосовуватися у системному зв'язку з Законом України «Про фінансовий лізин», який є спеціальним.

Твердження позивача про те, що пункт 12.1 договору порушує принцип добросовісності і створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків є непереконливими та не доведені ніякими доказами.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків . Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України . передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 638 ЦКУ договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Підтвердженням відповідності Договору лізингу даній нормі законодавства, є особистий підпис позивача на кожній сторінці, що свідчить про повну згоду позивача зі всіма умовами. Як вбачається з укладеного договору жодних зауважень, побажань та таке інше позивач при укладанні договору не висловив.

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Позивач в позовній заяві стверджує, що він тільки після підсання договору детально з ним ознайомився, але він не звертався до відповідача з відповідною заявою про зміну або розірвання договору.

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів, як зазначено у статті 807 ЦК України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового

лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за

встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 2 Закону передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного Кодексу України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Стаття 4 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначає деякі терміни, а саме: лізингодавець - юридична особа, яка передає право володіння та користування предметом лізингу лізингоодержувачу; лізингоодержувач - фізична або юридична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачає, що лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. Відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Таким чином, відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

Дані відносини не можуть грунтуватися лише на Законі України "Про захист прав споживачів".

Враховуючи викладене договір фінансового лізингу, у відповідності з законодавством України не є різновидністю договору споживчого кредиту, а тому до нього не підлягають застосуванню вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», за якими споживач може відмовитися від договору споживчого кредиту.

До того ж, у п.12.11 зазначеного договору фінансового лізингу передбачено, що у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за а дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Позивачем не доведено, що умови оскаржуваного договору є несправедливими і такими, що створили істотний дисбаланс між правами та обов'язками сторін, що комісія за організацію договору лізингу не є лізинговим платежем і підлягає стягненню в рамках даного позову. На думку суду умови надання позивачу послуг на підставі договору та інформація про ці послуги викладені досить детально і ясно в договорі та додатках до нього.

Суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог, оскільки сторони є вільними в укладанні договору, договір передбачає відповідальність лізингоодержувача при його розірванні. Крім того, комісія за організацію договору є лізинговим платежем, що відповідає умовам договору і положенням ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( ч. 2 і ч.3 ст.215 ЦК України ).

У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Положення Закону «Про захист прав споживачів» повинні застосовуватися у системному зв'язку із спірними правовідносинами, які регулюються нормами ЦК України та Законом України «Про фінансовий лізинг», який є спеціальним.

Як на підставу для визнання договору несправедливим та таким, що порушує права споживача, позивач посилався на ст.18Закону України «Про захист прав споживачів».

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч.1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

У ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Суд вважає, що договір фінансового лізингу року між сторонами укладений із дотриманням передбачених чинним законодавством вимог. Доводи позивача такого висновку суду не спростовують.

Крім того, кожна сторінка договору та додатки до нього підписані особисто позивачем, що він не оспорював, тому, підписуючи їх , він мав реальну можливість ознайомитися з його умовами. Його посилання на те, що він не читав договір, коли його підписував, нічим об'єктивно не підтверджені, не можуть бути взяті до уваги.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Однак, позивачем не надано належних доказів порушення відповідачем вимог чинного законодавства України та/або умов укладеного з відповідачем договору, не доведено неправомірність дій відповідача та причинно-наслідковий зв'язку між діями відповідача і спричиненою шкодою - не доведено наявності підстав для стягнення з відповідача коштів у заявленому розмірі.

З врахуванням викладеного, суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 215, 216, 220, 227, 236, 799, 806 Цивільного кодексу України, Законом України "Про фінансовий лізинг", Законом України "Про захист прав споживачів", ст.ст. 10,58,60,88, 209, 213-215, 224-228 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» про захист прав споживачів, визнання пункту 12.11 договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

В судовому засіданні 1 лютого 2016 року проголошено вступну та резолютивну частину. Повний текст рішення виготовлено 5 лютого 2016 року.

Суддя