Справа № 495/8378/15-ц
рішення
ІМЕНЕМ УКрАЇНи

09 лютого 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород Дністровський міськрайонний суд Одеської області

у складі: головуючого одноособово судді Боярського О.О.

при секретарі - Рачицькій І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Білгород-Дністровського прикордонного загону про вселення,
ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до Білгород-Дністровського прикордонного загону про вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 . В обґрунтування вимог заяви зазначає, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.03.2015 року її та ОСОБА_2 було визнано такими, що втратили право на користування спірним житловим приміщенням. Вказане рішення було скасовано рішенням Апеляційного суду від 29.04.2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 30.09.2015 року. Позивачка зазначає, що працівники військової частини, посилаючись на рішення про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, безпідставно, незаконно, не маючи на те повноважень виселили її із сином, який є інвалідом ІІ групи із вказаної квартири в примусовому порядку, у зв`язку із чим вона була змушена звернутися до суду із дійсним позовом.

Позивач ОСОБА_1 та її адвокат Волощук Т.В. у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник Білгород-Дністровського прикордонного загону у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивачів з підстав, зазначених в письмових запереченнях.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі суттєві обставини справи та перевіривши їх наявними доказами, заслухавши пояснення сторін по справі, суд прийшов до наступного.

У судовому засіданні встановлено, що 05 березня 2015 року Бiлгород-Днiстровським мiськрайонним судом Одеської областi позовні вимоги ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) були задоволені. Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 15-17).

Рiшенням Апеляційного суду Одеської області вiд 29.04.2015 року (а.с. 17-18), залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України (а.с. 19-20) рішення Білгород - Дністровського мiськрайонного суду Одеської області вiд 05.03.2015 року було скасовано. Ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог Білгород - Дністровського прикордонного загону.

Позивач у судовому засіданні пояснила, що відповідач, отримавши рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.03.2015 року, 10 квітня 2015 року, без її згоди, в присутності дільничного інспектора, самостійно відкрили двері квартири АДРЕСА_1 та проникли до неї, з метою примусового виселення позивачів.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти того, що позивачі були виселені із спірного житлового приміщення в примусовому порядку та зазначив, що ОСОБА_1 добровільно здала вказане приміщення офіцеру житлово-експлуатаційного відділення відділу забезпечення Білгород-Дністровського прикордонного загону прапорщику Чуприна С.О., в складі комісії та представника міліції, на підтвердження чого надав акт від 07.04.2015 року комісійного прийняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , підписаний позивачем ОСОБА_1 . В даному акті ОСОБА_1 зобов`язалася в термін до 10.04.2015 року звільнити дане житлове приміщення.

Однак, суд критично ставиться до вказаних доводів представника відповідача з огляду на наступне.

Так, представник відповідача не пояснив як саме проводилась добровільна передача квартири позивачами, якими діями здійснювалась така здача. Крім того, зі змісту акту комісійного прийняття житлового приміщення від 07.04.2015 року вбачається, що позивач зобов`язується звільнити спірне приміщення до 10.04.2015 року, тобто, на момент складання акту позивачі фактично проживали в квартирі та мали право проживати ще деякий час. Зміст акту не підтверджує доводів представника відповідача про добровільну здачу квартири. Саме тому, суд не може достеменно встановити характер дій та домовленостей, що вчинялись сторонами в період з моменту винесення рішення судом від 05.03.2015 року та до 10.04.2015 року, коли представники відповідача, у відсутності позивачів, перенесли їхні особисті речі, наявні у спірному приміщені, в окрему кімнату. Той факт, що речі позивачів були перенесені відповідачем в окрему кімнату не заперечувався сторонами по справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло.

Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Факт того, що позивачі були виселені із квартири АДРЕСА_1 підтверджується наявними в матеріалах справи документами: договором №151 піднайму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду в Україні від 30.10.2015 року; ордером на відомче жиле приміщення №62 від 30.10.2015 року, виданим ОСОБА_3 з сім`єю з 4 чоловік на право займання службового жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_3 ; актом приймання-передавання службової жилої площі (а.с. 46-50).

Поясненнями, наданими сторонами у судовому засіданні та письмовими доказами, наявними в матеріалах справи спростовується факт добровільного виселення позивачів із спірного приміщення.

Так, ОСОБА_1 та її адвокат Волощук Т.В. у судовому засіданні пояснили, що акт комісійного прийняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 позивачем ОСОБА_1 не підписувався, зазначений у ньому підпис сфальсифіковано.

Намір добровільно звільнити квартиру позивач не мала, оскільки проживає у вказаному приміщенні із сином, який є інвалідом ІІ групи, іншого місця для постійного проживання позивачі не мають.

Крім того, в квартирі наявні особисті речі позивачів та меблі, належні їм, що також свідчить про відсутність наміру позивачів добровільно виселитися із вказаної квартири.

Факт наявності у квартирі речей, належних позивачам, в тому числі меблів не заперечувався і представником відповідача у судовому засіданні.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вказані обставини свідчать про відсутність з боку позивачів добровільного виселення із квартири.

Умови і порядок примусового виконання рішень судів щодо виселення визначає Закон України «Про виконавче провадження» .

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.03.2015 року про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням не надає право ІНФОРМАЦІЯ_2 на здійснення дій щодо примусового виселення позивачів із спірної квартири, оскільки це питання судом під час винесення рішення 05.03.2015 року не розглядалось та відповідні вимоги позивачем не заявлялися.

З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги позивачів обгрунтованими, право позивачів на житло є порушеним та підлягає захисту шляхом задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України з Білгород-Дністровського прикордонного загону на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 487,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 109, ЖК України, ст. ст. 3, 11, 58, 59, 60, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Білгород-Дністровського прикордонного загону про вселення задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з Білгород-Дністровського прикордонного загону на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 487,20 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: