Справа № 274/5654/15-ц Провадження № 2/0274/464/16
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
31.03.16 р.м. Бердичів
Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі Суд), за участю секретаря судового засідання Жмурко В.І.
розглянувши цивільну справу за позовомОСОБА_1, представником якого є ОСОБА_2,
провизнання особи такою, що втратила право користування житлом,
У грудні 2015 р. ОСОБА_1 звернувся з вказаним позовом, у якому просить визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1.
ОСОБА_3 проти позову заперечила, посилаючись на те, що вона 26.01.2016 р. знялась з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 23).
Судом з'ясовано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є власниками житла за адресою: АДРЕСА_1 (14, 15), що підтверджується свідоцтвом від 22.12.2004 р. про право власності на житло, виданим Відділом з надання житлово-комунальних послуг Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області, та двома свідоцтвами від 19.03.2016 р. про право на спадщину за законом (а. с. 3, 26, 27).
Адреса зазначеного житла з 23.09.2009 р. є зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3, що підтверджується довідкою від 10.09.2015 р. № 2 Міського комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 7 та відомостями від 26.12.2015 р. адресно-довідкового підрозділу територіального органу Державної міграційної служби України (а. с. 7, 11).
На момент реєстрації місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 була дружиною ОСОБА_5, що підтверджується рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17.11.2014 р. у справі № 274/5080/14-ц, яке набрало законної сили 01.12.2014 р. (а. с. 31).
З довідки від 10.09.2015 р. № 2 Міського комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 7 та показань свідка ОСОБА_4, випливає, що ОСОБА_5 є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_4.
Частиною першою статті 401, частиною першою статті 402 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Враховуючи зазначені норми Цивільного кодексу України та встановлені вище обставини, Суд вважає, що право ОСОБА_3 на користуванням житлом за адресою: АДРЕСА_1 (сервітут), виникло на підставі закону як у члена сім'ї співвласників цього житла (невістки) ОСОБА_1 та ОСОБА_4.
Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було розірвано рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17.11.2014 р. у справі № 274/5080/14-ц, яке набрало законної сили 01.12.2014 р. (а. с. 31).
Таким чином ОСОБА_3 перестала бути членом сім'ї (невісткою) ОСОБА_1 та ОСОБА_4.
Пунктом 4 частини першої статті 406 Цивільного кодексу України визначено, що сервітут припиняється у разі: припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Оскільки ОСОБА_3 перестала бути членом сім'ї співвласників житла за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_4., то припинилась обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту (права користуванням цим житлом), а відтак цей сервітут припинився, тобто ОСОБА_3 втратила право користування цим житлом.
Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
З наведених раніше положень статей 401 і 405 Цивільного кодексу України та положення статті 150 Житлового кодексу Української РСР випливає, що особи, які не є членами сім'ї власника житла (будинку, квартири), мають право на користування цим житлом лише за умови наявності відповідного договору з власником цього житла (будинку, квартири).
Доказів наявності такого договору не подано, а зі змісту позовної заяви вбачається, що такий договір відсутній.
Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_4 під час допиту її як свідка дала показання про те, що вона як співвласник житла з адресою: АДРЕСА_1, підтримує позов, Суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
Суд зазначає, що зняття ОСОБА_3 з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, на що посилається ОСОБА_3 у запереченнях проти позову, не є підставою для відмови у визнанні її такою, що втратила право користування житлом за цією адресою, оскільки законодавство України не пов'язує виникнення та/або припинення такого права з реєстрацією/зняттям з реєстрації за адресою житла.
Керуючись статтями 1 4, 7, 8, 10, 11, 15, 18, 57 60, 63, 64, 208, 209, 212 215 Цивільного процесуального кодексу України,
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1.
рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано;
у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом;
апеляційна скарга на рішення може бути подана до Апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення;
особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя В.В. Корбут