Провадження №22-ц/784/550/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-4-5085/08 Головуючий І інстанції - Яворська Ж.М.
Провадження № 22-ц/784/550/16 Доповідач - Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Коломієць В.В., Маляренко І.Б.,

за участю секретаря - Богуславської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2008 року у справі за позовом Відкритого акціонерного товариства (далі - ВАТ) «Мегабанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2008 року ВАТ «Мегабанк» звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що 05.06.2007р. між банком і відповідачем ОСОБА_2 укладено кредитний договір №138/2007, за яким банк надав позичальнику готівкою короткостроковий кредит на споживчі цілі у сумі 8000 грн. строком на 12 місяців, а позичальник зобов'язався сплачувати кредит частинами згідно графіку та повернути його в строк до 04.06.2008р., а також сплатити 12% річних за користування кредитом та комісійну винагороду за умовами договору. ОСОБА_3 своє кредитне зобов'язання грубо порушував з самого початку - з липня 2007 р., в зв'язку з чим утворилася прострочена заборгованість за графіком у сумі 6670 грн. Тим самим позичальник порушив умови частини другої пункту 1.1 кредитного договору. На усні вимоги позивача погасити кредитну заборгованість, відповідач не відреагував. За виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором №138/2007 від 05.06.2007р. згідно договору поруки від 05.06.2007 р. повністю поручився ОСОБА_1 У відповідності до умов п. 2.1.1. договору поруки, солідарний відповідач зобов'язаний відповідати перед позивачем за порушення боржником зобов'язань за кредитним договором. На підставі викладеного, позивач просив суд розірвати кредитний договір №138/2007 від 05.06.2007р. та стягнути з солідарних відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_1 на користь ВАТ «Мегабанк» 12079,48 грн., у тому числі: 8904,39 грн. - індексована сума кредиту, 991,00 грн. - індексована сума процентів, 94,64 грн. - 3% річних, 533,76 грн. - пеня, 1555,69 грн. - штрафи за порушення умов кредитного договору, а також стягнути судові витрати в сумі 159,29 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2008 року позов ВАТ «Мегабанк» було задоволено. Судом розірвано кредитний договір №138/2007 від 05.06.2007р., укладений між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ВАТ «Мегабанк» заборгованість по кредитному договору у загальній сумі 12079,48 грн. та судові витрати у розмірі 180,05 грн. з кожного.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким відмовити ВАТ «Мегабанк» в задоволені позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні відповідач підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким відмовити ВАТ «Мегабанк» в задоволені позову.

Представник позивача не визнала доводи апеляційної скарги, просилаа її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що 05.06.2007р. між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 138/2007, за яким позивач надав відповідачу ОСОБА_2 готівкою короткостроковий кредит на споживчі цілі у сумі 8000 грн. строком на 12 місяців, а відповідач зобов'язався сплачувати кредит частинами згідно графіку та повернути його весь в строк до 04.06.2008 року, сплатити 12% річних за користування кредитом та комісійну винагороду за умовами договору. Позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором, що підтверджується заявою про видачу готівки та випискою з рахунку відповідача ОСОБА_2 Згідно з умовами кредитного договору відповідач зобов'язався здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані проценти за користування кредитними коштами. Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_2 грубо порушував з липня 2007 року і тому має прострочену заборгованість за графіком у сумі 6670 грн., чим порушив п. 1.1 кредитного договору. Також в порушення п. 3.2.3 кредитного договору порушував щомісячну сплату процентів за користування кредитом і тому прострочив з 26.07.2007 р. по 13.05.2008р. сплату їх у сумі 882 грн. 68 коп. Згідно розділу 7 кредитного договору та ст. 625, 1050 ЦК України відповідач повинен повернути всю суму кредиту і несплачених процентів з врахуванням індексу інфляції, сплатити 3 % річних від простроченої суми за весь період прострочення, а також сплатити штрафні санкції відповідно до умов кредитного договору та вимог, встановлених законами. За невчасне погашення кредиту і відсотків позивач нарахував штрафні санкції. Таким чином, заборгованість відповідача ОСОБА_2 складається з індексованої суми кредиту у розмірі 8904 грн. 39 коп, індексованої суми процентів в розмірі 991 грн., 3 % річних за невиконання грошового зобов'язання в договірні строки у розмірі 94 грн. 64 коп., пені за прострочку платежів банку 533 грн. 76 коп., штрафів за порушення умов кредитного договору у розмірі 1555 грн. 69 коп. Всього відповідач заборгував 12079 грн. 48 коп., що складає суму заборгованості перед позивачем.

Крім того, приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що в забезпечення повернення кредиту 05.06.2007 р. був укладений договір поруки, за яким ОСОБА_1 виступив поручителем за виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором № 138/2007 від 05.06.2007року. Позивач повідомляв відповідача про вимогу виконати своє зобов'язання за кредитним договором, але відповідач свої зобов'язання не виконав, на повідомлення про необхідність погашення кредиту та відсотків не відреагував, до банку для погашення кінцевого розрахунку не з'явився. Поручитель ніяких дій по погашенню заборгованості теж не вчинив.

Тому суд дійшов висновку про те, що відповідачі свої зобов'язання перед позивачем не виконали - кредит в повному обсязі з відсотками за користування кредитом не повернули, а тому вимоги позивача підлягають задоволенню.

Рішення суду в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором №138/2007 від 05.06.2007р. ніким із учасників процесу не оскаржено в установленому законом порядку. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року „Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Тому рішення суду в частині визнання розміру заборгованості, яка підлягає стягненню на користь позивача, апеляційним судом не переглядається взагалі.

Що стосується інших висновків суду, зроблених в тексті рішення суду, то проаналізувавши встановлені судом обставини по справі, апеляційний суд вважає, що рішення суду не в повній мірі відповідає матеріалам справи та вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, виходячи з наступного.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) згідно ст. 1054 ЦК України зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. А згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Як убачається з матеріалів справи, а саме кредитного договору № 138/2007 від 05 червня 2007 року, він був укладений між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_2, що свідчить про те, що з ОСОБА_1 саме кредитний договір не укладався. Не містять матеріали справи також доказів того, що ОСОБА_1 отримував готівку від позивача на виконання даного договору. Отже у суду не було підстав приймати рішення про розірвання кредитного договору №138/2007 від 05.06.2007 р., як укладеного між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 Тому рішення суду в цій частині слід скасувати. погодившись з доводами апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 кредитний договір з позивачем не укладав.

В іншій частині висновки суду відповідають матеріалам справи та діючому законодавству, оскільки відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.Згідно з частиною першою статті 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Отже, за законом у цьому випадку немає так званої обов'язкової процесуальної співучасті, тобто законом передбачено право позивача звернутися до суду до кожного з боржників окремо. Крім того, предметом спору по справі є різні самостійні договірні відносини: між кредитором і боржником - за кредитним договором; між кредитором і поручителем - за договором поруки, або ж ці відносини можуть врегульовуватись одним кредитним договором, що не змінює суті окремих договірних відносин. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний суд України в постанові № 6-84 цс11 від 19.12.2011р.

Як встановлено судом першої інстанції між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 05.06.2007 р. був укладений договір поруки, за яким ОСОБА_1 виступив поручителем за виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором № 138/2007 від 05.06.2007 року. Згідно п. 3.1 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником як солідарний боржник, а відповідно до п. 3.2 поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу за кредитом, процентів, неустойки, комісійних винагород, відшкодування збитків. Також судом першої інстанції встановлено, що боржник ОСОБА_2 порушив умови кредитного договору, а саме графік повернення кредитних коштів, в наслідок чого виникла заборгованість. Тому суд правомірно стягнув заборгованість за кредитним договором в солідарному порядку з боржника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_1 З урахуванням викладеного не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення суду, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не має ніякого відношення до кредиту ОСОБА_2 і що саме останній повинен сплачувати кредит.

Доводи апелянта на те, що він не отримував повідомлень від банку, а тому вважав кредит погашеним, також не є підставою для скасування рішення суду, так як згідно п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/ вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, що було дотримано позивачем, так як строк виконання зобов'язання за кредитним договором зазначено як 04.06.2008р., а до суду позивач звернувся з вимогою 29 травня 2008р. Крім того, згідно п.5.1 договору поруки він діє протягом 3 років з дня закінчення строку кредитного договору.

Позивачем направлялися відповідачам повідомлення від 16 листопада 2007р. про необхідність погашення заборгованості станом на 16.11.2007р. в сумі 2668 грн., але в матеріалах справи відсутні дані про отримання відповідачами даних повідомлень. Проте не отримання поручителем письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права банку звернутись за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки поручитель у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог банку, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Більш того, згідно із ч. 2 ст. 556 ЦК до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора в цьому зобов'язанні, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Тобто безпосередньо законом закріплено право поручителя вимагати від боржника відновлення свого майнового стану, який зазнав змін в результаті виконання ним обов'язку за боржника. Підтвердженням цього є також норма ч. 1 ст. 512 ЦК, якою встановлено вичерпний перелік підстав заміни кредитора у зобов'язанні, серед яких передбачено і виконання обов'язку боржника поручителем. Оскільки перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язанні після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі, будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно. При цьому слід мати на увазі, що обсяг прав кредитора, які переходять до поручителя у такому випадку, повинен відповідати обсягу задоволених ним вимог кредитора за основним зобов'язанням. Дані положення Закону відображені також в п.4.1 договору поруки, відповідно до якого до поручителя, у разі виконання ним зобов'язань боржника за кредитним договором, переходять усі права кредитора за вказаним зобов'язанням.

Порушення норм процесуального права, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, не є достатньою та безумовною підставою для скасування рішення суду, так як згідно ч.3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення тільки тоді, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого не сталося в даному випадку.

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду, зроблених в рішенні, а тому не є підставою для його скасування чи зміни.

Крім того, приймаючи рішення по справі, колегія суддів враховує також те, що згідно заяви позивача Приморському ВДВС Одеського МУЮ від 10.03.2016р. погашення заборгованості за рішенням суду солідарними боржниками вже здійснено в лютому 2016р. в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2008 року в оскаржуваній частині змінити, скасувавши в частині розірвання кредитного договору № 138/2007 від 05 червня 2007р. між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після його проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді