ухвала

іменем україни

23 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ступак О.В.,

суддів: Леванчука А.О., Наумчука М.І.,

Парінової І.К., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» в особі філії товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Харківської області від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» в особі філії товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова (далі - ТОВ «УФА «Верус» в особі філії ТОВ «УФА «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова), ОСОБА_3, ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідно до кредитного договору від 02 червня 2008 року № 231368-Cred ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 4 000 доларів США зі сплатою 24 % річних за користування кредитом терміном до 27 листопада 2009 року. На забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 02 червня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки. Також, з метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору було укладено договір поруки від 22 березня 2011 року між банком та ТОВ «УФА «ВЕРУС» в особі філії ТОВ «УФА «ВЕРУС» у Комінтернівському районі м. Харкова. Позивач зазначив, що відповідно до умов укладених договорів направляв на адресу відповідачів письмові вимоги про виконаних зобов'язань за кредитним договором, які залишені без задоволення. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором станом на 09 січня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 4 695 доларів 11 центів США, яку позивач просив стягнути на його користь з відповідачів.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2015 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 670 доларів 08 центів США. Стягнуто солідарно з ТОВ «УФА «Верус» в особі філії ТОВ «УФА «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова, ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 200 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2015 року скасовано, справа направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 15 жовтня 2015 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 02 червня 2008 року № 231368-СRED у розмірі 1 511 доларів 99 центів США, що еквівалентно 12 080 грн 80 коп. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Зміст рішення суду апеляційної інстанції визначений ст. 316 ЦПК України, у мотивувальній частині якого, зокрема, повинно бути зазначено мотиви зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлені судом першої інстанції та не оспорені обставини, а також обставини, встановлені апеляційним судом, і визначені відповідно до них правовідносин; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 02 червня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено договір № 231368-Cred, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 4 000 доларів США зі сплатою за користування кредитом 24 % річних на суму залишку заборгованості, терміном до 27 листопада 2009 року.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором, 02 червня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

Також, з метою належного виконання зобов'язань позичальником взятих на себе зобов'язань, 22 березня 2011 року між банком та ТОВ «УФА «Верус» в особі філії ТОВ «УФА «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель відповідає перед банком за належне виконання умов кредитного договору солідарно з позичальникам. Розмір відповідальності поручителя обмежений сумою 200 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 09 січня 2014 року за вказаним кредитним договором утворилася заборгованість у розмірі 4 695 доларів 11 центів США, яка складається із: 1 511 доларів 99 центів США - заборгованість за кредитом, 2 929 доларів 74 центи США - заборгованість за процентами, 31 долар 29 центів США - штраф (фіксована частина) та 222 долари 09 центів США - штраф (процентна складова).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з нього та поручителів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позовних вимогах про стягнення з позичальника процентів та штрафів за спірним кредитним договором, апеляційний суд виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з такими вимогами. Також, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в стягненні заборгованості з поручителя ОСОБА_4, оскільки письмова вимога про погашення заборгованості та позов пред'явлено до неї після спливу встановлених ч. 4 ст. 559 ЦК України шести місяців, з дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

За положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність (ст. ст. 257, 258 ЦК України).

Окрім цього ч. 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Так, у п. 5.7 спірного кредитного договору сторонами встановлено строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди та неустойки - пені, штрафів за цим кредитним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (чч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, апеляційний суд дійшов висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України).

Дійшовши висновку про відмову в стягненні з позичальника заборгованості за процентами та штрафами, апеляційний суд виходив із того, що перше прострочення сплати процентів позичальник допустив у січні 2009 року, разом з тим поза увагою суду залишилося те, що із наданого банком розрахунку вбачається, що у подальшому позичальник також здійснював періодичне погашення заборгованості за процентами.

Отже, передчасним є висновок суду апеляційної інстанції про пропуск позивачем строку для звернення до суду з вимогами про стягнення штрафів та процентів у повному обсязі.

Крім того, судове рішення не містить висновків щодо обґрунтованості й правильності розрахунку заборгованості, доведеності розміру заявлених грошових вимог, а також наявності доказів, що їх підтверджують.

Також, згідно з ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК Українипорука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Згідно з п. 12 договору поруки від 02 червня 2008 року, укладеного із ОСОБА_4, порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

У правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-170цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, зазначено, що за змістом другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України у разі, якщо строк договору поруки не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить до поручителя вимоги. Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, так само як закінчення строку, установленого договором поруки, та закінчення одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до поручителя з позовом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд на порушення ст. ст. 10, 212, 316 ЦПК України зазначеного не врахував, не взяв до уваги вказаний вище пункт договору поруки, яким встановлено строк, після закінчення якого порука припиняється, тому дійшов помилкового висновку про припинення поруки.

Крім того, колегія суддів не може погодитися із висновками апеляційного суду в частині позовних вимог до поручителя ТОВ «УФА «Верус», виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за ч. ч. 1 і 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст. 17) або ГПК України (ст. 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

В абзаці 3 п. 15 вказаної постанови роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Отже, вирішуючи спір, суд попередніх інстанцій помилково прийняли до розгляду позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «УФА «Верус» в особі філії ТОВ «УФА «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Ураховуючи вищевикладене, рішення суду апеляційної інстанції у частині вирішення позовних вимог вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «УФА «Верус» в особі філії ТОВ «УФА «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова підлягають скасуванню, а провадження у справі в цій частині закриттю.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 15 жовтня 2015 року скасувати.

Справу в частині позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Провадження у справі в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» в особі філії товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова про стягнення заборгованості за кредитним договором закрити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Ступак

Судді: А.О. Леванчук

М.І. Наумчук

І.К. Парінова

О.В. Попович