АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/4737/14-ц 22-ц/774/270/К/16
Справа № 216/4737/14-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22ц/774/270/К/16 інстанції - Биканов І.Р.
Категорія № 34 (3) Доповідач - Ляховська І.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня2016 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Ляховської І.Є.

суддів - Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

із секретарем - Євтодій К.С.,

за участю - позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,відповідача ОСОБА_4та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 23 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 і Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» (надалі - ПрАТ «СК «Провідна»), посилаючись на те, що 18 лютого 2011 року з вини відповідача сталася дорожньо-транспортна подія, внаслідок якої належний йому на праві власності автобус «Мерседес Бенц 312Д», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_8, який здійснював перевезення пасажирів за міським маршрутом № 295 «Майдан Праці - вул. Миколаївське шосе» в м. Кривому Розі, зіткнувся з автомобілем «Мітцубісі Лансер», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням відповідача ОСОБА_4 і отримав технічні пошкодження. Уточнивши свої вимоги, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 147881,11 грн. та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн., а також з ПрАТ «СК «Провідна», в якій відповідач застрахував свою цивільну відповідальність, матеріальну шкоду в сумі 24990 грн.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 23 жовтня 2015 року, в якому виправлено описку ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 16 грудня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково та на його користь стягнуто: з ОСОБА_4 - матеріальну шкоду у розмірі 147 381,11 грн.і моральну шкоду в сумі 30 000,00 грн., з ПрАТ «СК «Провідна» - матеріальну шкоду у розмірі 24 990 грн., а також з ОСОБА_4 на користь держави стягнуто 2024 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 ставить питання про скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з нього матеріальної та моральної шкоди та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до нього, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, на його думку, суд не звернув уваги на те, що позивач пропустив строк позовної давності, звернувшись до суду понад три роки з моменту ДТП, а цивільна відповідальність відповідача застрахована, і тому у разі доведеності його вини відшкодування має нести страховик. Крім того, судом не враховано, що оглядовість перехрестя на момент ДТП не була обмеженою, та показання водія ОСОБА_8 з цього приводу не співпадають із матеріалами справи, а також на те, що сліди гальмування коліс автобуса під керуванням водія ОСОБА_8 свідчать про те, що він бачив автомобіль, який наближався до перехрестя праворуч. Крім того, вважає, що в матеріалах справи відсутні докази щодо наявності 18 лютого 2011 року по вул. Окружній дорожнього знаку 2.3 «Головна дорога». Натомість, згідно протоколу огляду дороги від 09 березня 2011 року проїзна частина дороги в районі місця ДТП є дорогою промислової зони, що перетинає залізничні колії, на яких в районі переїзду встановлено дорожній знак 2.3 «Головна дорога». На його думку, судом не враховано, що згідно з відповіддю ДП «ДПІ Кривбаспроект» дорога по вул. Окружній відноситься до доріг промислових і комунально-складських зон, однак відповідно до висновків транспортно-трасологічної та автотехнічної експертиз зазначений проміжок дороги досліджено як виїзд з електричної підстанції, а не як перехрестя. Крім того, вважає, що судом проігноровано наявність в діях водія ОСОБА_8 невідповідності вимогам 16.12 ПДР України, яка знаходиться у причинному зв'язку з ДТП, а показання ОСОБА_8 згідно з висновками проведених експертиз є взагалі неспроможними.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 лютого 2011 року сталася дорожньо-транспортна подія, внаслідок якої належний позивачу ОСОБА_2 на праві власності автобус «Мерседес Бенц 312Д», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_8, який здійснював перевезення пасажирів за міським маршрутом № 295 «Майдан Праці - вул. Миколаївське шосе» в м. Кривому Розі,рухався по мокрій проїзній частині вул. Окружної з боку вул. Купріна в напрямку вул. Ньютона в місті Кривому Розі та наближався до нерегульованого Т-подібного перехрестя з асфальтованою дорогою промислової зони, що примикає праворуч по ходу руху автобуса, та проходить між територіями промислових підприємств, розташованих за адресою вул. Окружна, 10 та Окружна, 12, зіткнувся з автомобілем «Мітцубісі Лансер», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням відповідача ОСОБА_4, який у цей почав здійснювати проїзд даного перехрестя, виїжджаючи з дороги зазначеної промислової зони.

Після зіткнення автобус під керуванням водія ОСОБА_8 виїхав за межи проїзної частини вул. Окружна і передньою частиною наїхав на дерево, що росте ліворуч від дороги, а автомобіль під керуванням водія ОСОБА_4 наїхав передньою частиною на стовбур дерева, що росте праворуч від дороги.

Внаслідок дорожньо-транспортної події пасажири автобуса ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, та ОСОБА_12 отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження за ознакою тривалості розладу здоров'я, а водій ОСОБА_4 - тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

За фактом ДТП 24.02.2011 р. було порушено кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_8 за ст. 286 ч.2 КК України.

Вироком Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 06 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2014 року, ОСОБА_8 визнано невинним у скоєнні злочину, передбаченого ст.286 ч.2 КК України, та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину (а.с.4-10).

Згідно з висновком судової транспортно-трасологічної і авто-технічної експертизи № 7803/9014 від 25.09.2012 року в даній дорожній ситуації дії водія ОСОБА_4 не відповідають вимогам п.10.2 ПДР України і з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв'язку з подією (а.с.11-18).

Відповідно до висновку авто-товарознавчого дослідження №99/11/1 від 07 травня 2010 року сума матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого автомобіля «Мерседес Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1, складає 98 125,23 грн. (а.с.21-26), а відповідно до висновку авто-товарознавчого дослідження №116/14 від 19 липня 2014 р., сума матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого автомобіля «Мерседес Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1, складає 170 271,11 грн. (а.с.75-105).

Згідно із полісом обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ВС/НОМЕР_3 від 27 лютого 2010 року відповідальність відповідача застрахована у Закритому акціонерному товаристві «СК Провідна», правонаступником якого є ПрАТ «СК «Провідна» ( а.с.35).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що вина відповідача ОСОБА_4 у скоєнні ДТП, внаслідок якого отримав пошкодження належний йому на праві власності автомобіль Мерседес Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1, встановлена матеріалами справи кримінального провадження №0000013, у зв'язку з чим відповідач повинен відшкодувати йому матеріальну та моральну шкоду.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що вина ОСОБА_4 у скоєнні ДТП підтверджується висновками транспортно-трасологічної та авто-технічної експертизи № 7803/9014 від 25 вересня 2012 року, показаннями свідків, вина інших учасників ДТП у його вчиненні відсутня, оскільки водія ДТП ОСОБА_8 виправдано вироком суду, а також із того, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 застрахована в ПрАТ «СК Провідна» і розмір заподіяної шкоди перевищує розмір заподіяної шкоди ліміту страхованого відшкодування, у зв'язку з чим дійшов висновку про те, що вимоги позивача обґрунтовані та матеріальна і моральна шкода підлягає відшкодуванню з відповідачів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 9 зазначеної вище постанови, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не відповідає за шкоду, завдану цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб (наприклад, у разі незаконного заволодіння транспортним засобом), внаслідок непереборної сили (наприклад, у разі стихійного лиха), а не з його вини.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.. 61 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

При цьому, у деліктних (не договірних) правовідносинах тягар доказування покладено не на позивача, а на відповідача.

У постанові від 03 грудня 2014 року №6-183цс14 Верховний Суд України дійшов правового висновку, що в цивільному процесі законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Згідно із положеннями ст.. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяг із них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Це означає, що преюдиційними, тобто обов'язковими для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, є обставини, встановлені вироком у кримінальній справі, що набрав законної сили, лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Усі інші обставини, в тому числі розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, повинні бути доведені сторонами, та іншими особами, що беруть участь у справі в загальному порядку.

Таким чином, відповідач для звільнення його від відповідальності за шкоду, спричинену ним як власником джерела підвищеної небезпеки, має довести, що шкода заподіяна внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а також наявність вини володільця іншого джерела підвищеної небезпеки, який був учасником дорожньо-транспортної події, а позивач, до якого не пред'явлено зустрічних позовних вимог, має довести лише факт заподіяння йому шкоди та її розмір.

Як убачається із матеріалів справи, вироком Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 06 грудня 2013 рокустосовно ОСОБА_8, обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, встановлені обставини дорожньо-транспортної події, що сталася 18 лютого 2011 року за участю належних сторонам транспортних засобів, які мають суттєве значення для вирішення даної цивільної справи.

Зокрема, встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що по ходу його руху перед перехрестям були відсутні знаки пріоритету, які б встановлювали черговість проїзду перехрестя, тому він зобов'язаний був розцінювати перехрестя вул. Окружної з дорогою промислової зони як нерегульоване перехрестя рівнозначних доріг, однак, маючі можливість бачити автомобіль «Міцубісі Ланцер», який наближався до перехрестя праворуч, не дав йому дороги, чим порушив п.в. 1.5, 2.3 б) і 16.12 ПДР України. Внаслідок невиконання зазначених правил безпеки дорожнього руху України, дотримання яких є достатньою умовою для запобігання події ДТП, водій ОСОБА_8 в районі перехрестя дороги вул. Окружної з дорогою промислової зони допустив зіткнення керованого ним автобуса з автомобілем під керуванням ОСОБА_13

Встановивши, що територія, з якої виїжджав водій ОСОБА_4, мала всі ознаки прилеглої території, чим пояснюється відсутність знаків дорожнього руху як на одній, так і на інший дорозі, яки б сповіщали одна про іншу, а, значить, саме водій ОСОБА_4 повинен був пропустити транспортні засоби, що рухалися по головній дорозі, суд визнав ОСОБА_8 невинним у скоєнні злочину , передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та виправдав обвинуваченого за відсутності в його діях складу злочину.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2014 року зазначений вирок суду ОСОБА_8 залишено без змін, при цьому зазначено, що фактичні обставини справи встановлені вірно, а висновок суду про те, що дорожньо-транспортна пригода сталася не з вини водія ОСОБА_8, у зв'язку з чим його слід виправдати, оскільки в його діях відсутній склад злочину, передбачений ч.2 ст.286 КК України, є правильним і обґрунтованим.

Також апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції правильно було зазначено про те, що органом досудового слідства не було надано жодного доказу про наявність знаку 2.3. Правил дорожнього руху України на момент дорожньо-транспортної пригоди - 18 лютого 2011 року по ходу руху автомобіля під керуванням водія ОСОБА_4 по прилеглій території. Наявність зафіксованого в протоколі огляду від 9 березня 2011 року знаку 2.3 суперечить всім іншим знакам , що встановлені по даній дорозі, а також іншим ознакам цієї дороги в порівняні з дорогою, по якій рухався мікроавтобус під керуванням водія ОСОБА_8 В матеріалах кримінального провадження відсутні данні, які б свідчили про рівнозначність дороги по ул.Окружна та дороги промислової зони, яка примикає праворуч по ходу руху автобусу і проходить поміж територіями промислових підприємств. У даному випадку територія, з якої виїжджав водій ОСОБА_4, мала всі ознаки прилеглої території, тому саме водій ОСОБА_4 повинен був пропустити транспортні засоби, що рухалися по головній дорозі. Відповідно до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди було встановлено, що проїзна частина вул..Окружна, по який рухався мікроавтобус під керуванням водія ОСОБА_8, має дорожню розмітку 1.7, яка застосовується для визначення смуг руху в межах перехрестя для визначення напрямку головної дороги, і в даному випадку, як правильно зазначив суд першої інстанції, є одною із ознак головної дороги. Відповідно до чого, в даному випадку, виїзд з території електропідстанції на вул.Окружну не може бути перехрестям рівнозначних доріг, у зв'язку з чим при виїзді з прилеглої території на вул..Окружну водій ОСОБА_4 повинен був пропустити транспортні засоби, які рухались по вул..Окружна, в тому числі і мікроавтобус Мерседес Бенц під керуванням водія ОСОБА_8 і тільки після цього виїжджати на вул..Окружну. Висновки суду також повністю відповідають висновкам судової транспортно-трасологічної і автотехнічної експертизи № 7803 / 9014 від 25.09.2012 року, яка була проведена Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім..М.С.Бокаріуса.

Із висновків цієї судової транспортно-трасологічної і авто-технічної експертизи № 7803/9014 від 25 вересня 2012 року вбачається, що відповідач ОСОБА_4 порушив п.10.2 Правил дорожнього руху України, згідно з вимогами якого виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаються по ній, а з'їжджаючи з дороги - велосипедистам і пішоходам, напрямок руху яких він перетинає, і це порушення, з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв'язку з дорожньо-транспортною подією.

На думку колегії суддів, відповідач ОСОБА_4 не довів суду наявність непереборної сили, умислу позивача або вини іншого учасника ДТП - ОСОБА_8

Натомість, позивач ОСОБА_2 доказав суду факт заподіяння йому матеріальної шкоди та її розмір, який підтверджено належними та допустимими доказами.

У зв'язку з цим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для покладення на відповідача ОСОБА_4 цивільно-правової відповідальності за наслідки, спричинені дорожньо-транспортною подією.

Доводи апеляційної скарги відповідача в частині незгоди з рішенням суду щодо стягнення з нього матеріальної шкоди не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для її задоволення.

Так, не можуть бути взятими до уваги доводи щодо необхідності застосування позовної давності до вимог позивача, який звернувся до суду понад три роки з моменту ДТП.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно із правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду України у справі за № 6-780 цс 15 від 30 вересня 2015 року, за змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

У справі, яка переглядається, встановлено, що відповідач подав заяву про сплив позовної давності і застосування наслідків її спливу лише 03 грудня 2015 року, тобто після подання апеляційної скарги (а.с. 227 - 228).

У зв`язку з цим доводи апеляційної скарги про незастосування судом позовної давності є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять заяви ОСОБА_15 про застосування позовної давності, яка мала бути подана до суду першої інстанції.

Крім того, колегія суддів вважає, що підстави для застосування позовної давності за заявою відповідача взагалі відсутні, оскільки не погоджується з доводами відповідача про те, що її необхідно обчислювати з моменту ДТП.

Згідно з правовим висновком про початок перебігу позовної давності у справах про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, висловленим Верховним Судом України 11 листопада 2015 року при розгляді справи №6-309цс15, право вимоги як до безпосереднього заподіювача шкоди, так і до страхової компанії, відповідальної за останнього, виникає з того моменту, коли позивач дізнався про порушення свого права та про особу, яка його порушила, тобто в день, коли сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пошкоджено автомобіль позивача і йому завдано шкоди.

Проте, на думку колегії суддів, такий правовий висновок не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки він стосується випадку, коли саме відповідача було звинувачено та згодом визнано винним у скоєнні ДТП.

Між тим, у даній цивільній справі встановлено, що обвинувачення було пред'явлено не відповідачеві, а іншій особі - водію ОСОБА_8, стосовно якого було порушено кримінальне провадження і якого згодом було виправдано вироком суду. Лише під час розслідування кримінальної справи була проведена судова транспортно-трасологічна і авто-технічна експертиза № 7803/9014 від 25 вересня 2013 року, відповідно до висновків якої стало відомо, що ОСОБА_4 порушив п.10.2 Правил дорожнього руху, і це порушення, з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв'язку з дорожньо-транспортною подією.

Оскільки саме з цього моменту позивач ОСОБА_2, який не був учасником дорожньо-транспортної події, дізнався про особу, яка порушила його право, колегія суддів вважає, що звернувшись до суду з даним позовом у червні 2014 року, позивач діяв в межах строку позовної давності.

Також не можуть бути взятими до уваги посилання апелянта на те, що відшкодування має нести страховик, у якого відповідач застрахував свою цивільну відповідальність.

Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 11 постанови Пленуму №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові.

Відповідно до правового висновку, якого дійшов Верховний Суд України 20 січня 2016 року при розгляді цивільної справи №6-2808цс15, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна», в якій відповідач ОСОБА_4 застрахував свою цивільно-правову відповідальність, приймала участь у справі в якості співвідповідача і з неї на користь позивача стягнуто на відшкодування матеріальної шкоди 24990грн.

Інші доводи апеляційної скарги, які стосуються обставин дорожньо-транспортної події, які, на думку апелянта, не враховані або неправильно оцінені судом першої інстанції (зокрема необмежена оглядовість перехрестя; сліди гальмування коліс автобуса під керуванням водія ОСОБА_8, які свідчать про те, що він бачив автомобіль, який наближався до перехрестя праворуч; відсутність доказів щодо наявності 18 лютого 2011 року по вул. Окружній дорожнього знаку 2.3 «Головна дорога»; відповідь ДП «ДПІ Кривбаспроект», згідно з якою дорога по вул. Окружній відноситься до доріг промислових і комунально-складських зон, що суперечить висновкам транспортно-трасологічної та автотехнічної експертиз, згідно з якими зазначений проміжок дороги досліджено як виїзд з електричної підстанції, а не як перехрестя, а показання ОСОБА_8 є взагалі неспроможними), а також наявності в діях водія ОСОБА_8 невідповідності вимогам 16.12 ПДР України, яка знаходиться у причинному зв'язку з ДТП, також не можуть бути взятими до уваги, оскільки, як зазначено вище, обставини дорожньо-транспортної події встановлено вироком Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 06 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2014 року, і не спростовані відповідачем у встановленому законом порядку.

Проте, що стосується доводів апеляційної скарги щодо відшкодування позивачеві моральної шкоди, то колегія суддів вважає їх частково прийнятними.

Так, визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції не в повній мірі врахував роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р., відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин, зокрема, характер та тривалість страждань, завданих позивачу внаслідок пошкодження транспортного засобу, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили.

З урахуванням вищевикладеного, виходячи із засад розумності та справедливості,а також враховуючи, що дії відповідача носили неумисний характер, а відшкодування моральної шкоди потерпілому не має призводити до безпідставного збагачення, колегія суддів вважає, що належною компенсацією моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь позивача, є сума 3000 грн., у зв'язку із чим рішення підлягає зміні на підставі п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки рішення суду в іншій частині не оскаржено ані позивачем ОСОБА_2, ані відповідачем ПрАТ «СК «Провідна», колегія суддів не вдається в обговорення цієї частини судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ч.1 п.3, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 23 жовтня 2015 в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, змінити, зменшивши цей розмір з 30000 (тридцяти тисяч) гривень до 3000 (трьох тисяч) гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий І.Є. Ляховська

Судді: А.П. Барильська

Л.В. Михайлів