АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1994/16 Справа № 199/6097/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Сенчишин Ф. М. Доповідач - Варенко О.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Варенко О.П.,

суддів -Городничої В.С.,Лаченкової О.В.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2015 року

у цивільній справі за позовом Військового прокурора Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної гвардії України, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_10, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, до ОСОБА_6, ОСОБА_2, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8, треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог, Дніпропетровське міське управління юстиції, Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Січеслав», Орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради та Приватне підприємство «Приватна фірма «Віктор-13», про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення без надання іншого жилого приміщення та визнання права на вселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з указаним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що 16 вересня 2013 року Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Державної реєстраційної служби України на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 22 квітня 2005 року в справі № 34/324 (18/141), постанови Київського апеляційного господарського суду від 02 серпня 2005 року в справі № 34/324(18/141), рішення Вищого господарського суду України від 01 лютого 2006 року в справі № 34/324-18/141 та ухвали Верховного Суду України від 30 березня 2006 року в справі № 34/324-18/141 було проведено Державну реєстрацію квартири АДРЕСА_1 за Державою Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України в оперативному управлінні Головного управління внутрішніх військ МВС України (правонаступником якого згідно з пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну гвардію України» від 13 березня 2014 року є Головне управління Національної гвардії України) та яка внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

25 грудня 2014 року відповідно до рішення центральної житлово - побутової комісії Головного управління внутрішніх військ МВС України та на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17 грудня 2014 № 760, військовослужбовцю Національної гвардії України підполковнику юстиції ОСОБА_10 та його родині: дружині ОСОБА_3 та сину ОСОБА_5, було видано ордер на жиле приміщення № у ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до Акту щодо встановлення осіб, які на даний час мешкають у квартирі АДРЕСА_1, складеного 18 березня 2015 року комісією Центрального територіального управління Національної гвардії України встановлено, що на даний час за вищевказаною адресою проживають громадяни: ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_7. Також з акту видно, що останні представити правовстановлюючі документи на квартиру відмовилися, пояснити на якій підставі вони проживають в даній квартирі та підписати акт також відмовилися. Ордер на вселення у вказану квартиру виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради зазначеним особам не видавався. Незаконне утримання відповідачами житлового приміщення призводить до порушення прав на житло військовослужбовців (колишніх військовослужбовців) Національної гвардії України, які проходять (проходили) військову службу та не забезпечені житлом. Таким чином, відповідачі своїми діями перешкоджають Державі Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України та Головному управлінню Національної гвардії України в реалізації повноважень щодо управління об'єктом державної власності - жилим приміщенням, чим порушують їхні законні інтереси та права військовослужбовця Національної гвардії України підполковника юстиції ОСОБА_10 і членів його родини на житлове приміщення.

На підставі викладеного просить суд:

-витребувати з чужого незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1 та передати її державі в особі Міністерства внутрішніх справ України та Головному управлінню Національної гвардії України;

-виселити ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення;

-визнати право ОСОБА_10 та його родини: дружини - ОСОБА_3, сина ОСОБА_5 на вселення в квартиру АДРЕСА_1 на підставі ордеру на жиле приміщення № виданого 25 грудня 2014 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2015 року позовні вимоги задовольнити частково.

Витребувано з володіння ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на користь Держави Україна в особі Міністерства внутрішній справ України в оперативне управління Головного управління Національної гвардії України квартиру АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_2, неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині задоволення позовних вимог, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 22 квітня 2005 року (т. 1 а.с. 71-75), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 серпня 2005 року (т. 1 а.с. 76-78) та постановою Вищого господарського суду України від 01 лютого 2006 року (т. 1 а.с. 79-83) за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України визнано право власності на сім квартир у АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську, в тому числі і на квартиру АДРЕСА_1.

07 жовтня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно прийняте рішення № 6480838 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (т. 2 а.с. 120), за яким вирішено провести державну реєстрацію права власності, форма власності: державна, на квартиру, що розташована в АДРЕСА_1, за суб'єктом: Держава Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України в оперативному управлінні Головного управління внутрішніх військ МВС України з відкриттям у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об'єкт нерухомого майна.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (т. 2 а.с. 40-41), зареєстрованим власником квартири АДРЕСА_1 залишається Держава Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України в оперативному управлінні Головного управління внутрішніх військ МВС України.

Відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в суді визнаний той факт, що на час розгляду справи в суді квартира перебуває в їх фактичному володінні, що також підтверджується копією Акту щодо встановлення осіб, які на даний час мешкають у квартирі АДРЕСА_1, складеного 18 березня 2015 року комісією Центрального територіального управління Національної гвардії України (т. 1 а.с. 8-9).

Спірна квартира АДРЕСА_1, право власності на яку за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України було визнане рішенням суду, на будівництво якої було укладено договір про інвестування житлового будівництва між ОСОБА_2 та Приватною фірмою «Віктор» та яку на час розгляду справи в суді фактично займають відповідачі є одним і тим самим об'єктом нерухомості.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що Міністерство внутрішніх справ України або Головне управління Національної гвардії України будь-яким чином висловили згоду на заселення відповідачів до квартири або будь-яким іншим чином надали квартиру відповідачам для заселення.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 317, 319, 321, 387 ЦК України, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині витребування з володіння ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на користь Держави Україна в особі Міністерства внутрішній справ України в оперативне управління Головного управління Національної гвардії України квартири АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги в цій частині не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, особистого тлумачення заявником норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до норм діючого законодавства.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції вимог п.4 ст.201 ЦПК України також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано не встановив перешкод для розгляду по суті справи до вирішення іншої справи.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню без змін.

Задовольняючи позовні вимоги в частині виселення відповідачів та їх неповнолітніх дітей зі спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що за ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Будь-які договірні відносини між сторонами відсутні, відповідачі заселилися до квартири та проживають в ній без достатньої правової підстави, тобто самовільно.

Проте, з даними висновками та рішенням суду першої інстанції в цій частині повністю погодитись неможливо з огляду на наступне:

Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло.

Судом встановлено, що згідно укладеного ОСОБА_2 09 вересня 2005 року договору № 22 про інвестування житлового будівництва (т. 1 а.с. 122-123) з Приватною фірмою «Віктор», яка в подальшому змінила назву на ПП «Приватна фірма «Віктор-13», він за вказаним договором як інвестор зобов'язався прийняти участь в інвестуванні будівництва багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, а фірма зобов'язується організувати будівництво жилого будинку, ввести його в експлуатацію та передати інвестору у власність квартиру АДРЕСА_1, розташовану на 6 поверсі. Згідно акту приймання-передачі від 09 вересня 2005 року (т. 1 а.с. 140), Приватна фірма «Віктор» передала ОСОБА_2 спірну квартиру у власність в наступному стані: стіни, перекриття, зовнішні вікна, вхідні двері, перегородки, стояки опалення, каналізації, холодної та гарячої води, газопостачання, стяжка підлоги, лічильники води та газу. ОСОБА_2 самостійно виконано в квартирі всі роботи, необхідні для належного проживання, після чого він зі своєю родиною в ній оселився і проживає до теперішнього часу. Таким чином, колегія суддів вважає, що за таких обставин не можливо вважати відповідачів такими, які самоправно зайняли жиле приміщення та виселити їх з неповнолітніми дітьми зі спірної квартири на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що на час укладення вказаного інвестиційного договору набрало законної сили рішення суду про визнання права власності на спірну квартиру за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України, про що було відомо третій особі, на той час ПП «Віктор», яка в порушення норм діючого законодавства уклала інвестиційний договір з відповідачем.

З огляду на вищезазначене, рішення суду в частині виселення ОСОБА_6, ОСОБА_2, неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2015 року- скасувати в частині виселення ОСОБА_6, ОСОБА_2, неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення і ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог Військового прокурора Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної гвардії України, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_10, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, до ОСОБА_6, ОСОБА_2, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8, треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог, Дніпропетровське міське управління юстиції, Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Січеслав», Орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради та Приватне підприємство «Приватна фірма «Віктор-13», про виселення без надання іншого жилого приміщення.

В решті рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2015 року- залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: О.П. Варенко

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова