АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Бреславського О. Г.

суддів: Перепелюк І.Б., Савчук М.В.,

секретаря Тодоряка Г.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 01 лютого 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ПАТ «Ідея Банк» звернувся до суду з зазначеним позовом, у обґрунтування якого зазначив, що згідно з укладеним кредитним договором № А54.102.71536 від 25.11.2008 між Банком та ОСОБА_1, останній отримав кредит у розмірі 5994 грн. зі сплатою 25,8% річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів.

Виконання зобов'язання за договором № А54.102.71536 від 25.11.2008 забезпечено порукою ТОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс», яка на добровільних засадах взяла на себе зобов'язання перед позивачем відповідати за виконання боржником всіх зобов'язань в межах 100 грн.

У порушення умов договору ОСОБА_1 зобов'язання за вказаним договором не виконувалося, грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами не надавав, у результаті чого станом на 30 червня 2015 року утворилася заборгованість за кредитом у розмірі 22319,42 грн., яку банк і просив стягнути з відповідача.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 01 лютого 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ПАТ «Ідея Банк» подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та

22ц/794/545/16 Головуючий в І інстанції Павлінчук С.С.

категорія 27 Доповідач Бреславський О.Г.

ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Вважає, що рішення є незаконним, необґрунтованим, та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що факт отримання відповідачем коштів відповідно до умов кредитного договору підтверджує заява на видачу готівки № А54.102.71536 від 25.11.2008, яку оформлено у відповідності до п.4.10 Постанови Правління НБУ № 254 від 18.06.2003 «Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України», а також містить підпис ОСОБА_1.

Крім того, зазначав, що внесення оплати поручителем за кредитним договором відповідача є підставою для переривання перебігу строків позовної давності. У підтвердження здійснення останнього платежу 26.06.2015 суду надано оригінал виписки по особовому рахунку позичальника, у якій зазначається призначення платежу - оплата «ФК «Гарант Плюс» заборгованості за кредитним договором № А54.102.71536 від 25.11.2008.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним та обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відмовляючи у задоволенні позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції, з урахуванням заперечення відповідача факту укладення кредитного договору та отримання коштів, виходив із недоведеності того, що банком виконано обов'язок в частині надання на поточні потреби відповідачу кредиту в розмірі 5994 грн., в тому числі 269,74 грн. витрати на страховий платіж.

Також, суд першої інстанції виходив із того, що обставина щодо сплати страхового платежу в розмірі 269,74 грн. є доведеною, що право позивача щодо повернення кредиту в зазначеній сумі було порушено 01.12.2008 і з цього часу слід відраховувати перебіг давності, який закінчується 01.12.2011; що відповідач заперечував здійснення ним 26.06.2015 платежу у в розмірі 1 грн.

З такими висновками суду першої інстанцій погодитися не можна з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 листопада 2008 року між ВАТ «Плюс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Ідея Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому надано кредит у розмірі 5994 грн. на поточні потреби під 25,8 % річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів (а.с. 12,13).

Відповідно до п. 1.2 кредитного договору, банк надає кредит строком на 15 місяців, дата видачі кредиту є дата видачі коштів у готівковій формі через касу банку (а.с. 12,13).

З заяви на видачу готівки № А54.102.71536 від 25.11.2008 вбачається, що ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 5724,26 грн.. Зазначене підтверджується підписами отримувача ОСОБА_1, контролера та касира (а.с. 106).

Згідно п.2.1 кредитного договору позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредиту в 15 щомісячних внесках до 1 дня / числа кожного місяця при чому перші 14 внески/внесків у рівній сумі 549.66 грн., а останній внесок 580,99 грн. до 25.02.2010 (а.с. 12,13).

Пунктом 4.7 кредитного договору передбачено, що договір страхування набуває чинності з 25.11.2008 та діє до 25.02.2010 (а.с. 12,13).

Проте, відповідач ОСОБА_1 свої зобов'язання щодо погашення кредиту не виконав і станом на 30.06.2015 загальна сума боргу за кредитним договором згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем (а.с.15), становить 22319,42 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом -5993 грн., по прострочених відсотках - 13239,9 грн., строкові відсотки - 144,24 грн., плата за обслуговування кредиту -14,99 грн., прострочена плата за обслуговування кредиту - 629,4 грн., пеня -1442,89 грн., віндикаційні витрати 855 грн.

У межах даної справи відповідачем не подавався зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним.

Всупереч вимог ч. 3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України відповідач не подав на спростування наведених доводів позивача належних та допустимих доказів.

А отже, колегія суддів, вважає, що заперечення ОСОБА_1 щодо не укладення кредитного договору, не отримання коштів є безпідставними, а висновок суду першої інстанції щодо недоведеності заявленої вимоги позивачем з цього питання є помилковим.

Положенням ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У силу ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то, в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 253, 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч.2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Така правова позиція визначена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що до винесення судом рішення відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності та просить відмовити в позові з цієї підстави (а.с. 89-93).

З наданої позивачем виписки по особовому рахунку позичальника вбачається, що останній платіж на виконання умов кредитного договору був здійснений ФК «Гарант» 26.06.2015 в розмірі 1 грн. (а.с. 16).

Умовами договору строк дії кредитного договору визначено до 25.02.2010, а тому по закінченні строку його дії позивач вправі був звернутися до суду з відповідним позовом протягом 3 років, як це передбачено ст. 257 ЦК України.

Водночас, позивач ПАТ «Ідея Банк» з даним позовом до суду звернувся лише 07 липня 2015 року (а.с. 18).

Отже, виходячи із того, що відповідачем порушені взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, який у судовому порядку останнім не оспорено; строк дії кредитного договору визначено до 25.02.2010; трьохрічний перебіг позовної давності закінчився 25.02.2013; останній платіж на виконання умов кредитного договору був здійснений ФК «Гарант» 26.06.2015 в розмірі 1 грн. за межами строку позовної давності, колегія суддів дійшла висновку, апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в позові в зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Доводи апелянта про те, що поручителем «ФК «Гарант Плюс» за кредитним договором відповідача 26.06.2015 внесена оплата в розмірі 1 грн. є підставою для переривання перебігу строків позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки внесення платежу поза межами строків позовної давності не може свідчити про визнання відповідачем існуючої заборгованості та переривання строку позовної давності.

Окрім того, внесення вказаного платежу в розмірі 1 грн. доказами не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» задовольнити частково.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 01 лютого 2016 року скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» до ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте воно може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :