АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/5044/16 Головуючий у 1 інстанції -Арапіної Н.Є.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

Головуючого - Панченка М.М.

Суддів - Побірченко Т.І., Барановської Л.В.

При секретарі - Желепі О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 27 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» про визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» (далі - ПАТ «Європейський газовий банк») і, посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів», просив захистити його права, як споживача банківських послуг, визнавши недійсним кредитний договір укладений сторонами 1.06.2007 року за №28-010607, за яким позивач отримав кредитні кошти у розмірі 37.500 дол.США.

Послався на те, що указаний кредитний договір в силу ст.ст.215,203 ЦК України є недійсним з моменту його підписання, оскільки укладений з порушенням конституційних прав позивача, як споживача банківських послуг.

Зазначав, що при укладенні указаного договору, в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», банк не надав йому, як споживачу фінансових послуг, у письмовому вигляді повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору.

Банк додатковими угодами до договору від 1.06.2007 року за №28-010607 включив положення, які відповідно до ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки містять умови про зміни у витратах, враховуючи додаткові нарахування, у зв»язку з чим безпідставно збільшився відсоток за користування кредитними коштами. Має місце дисбаланс нарахування відсотків та тіла кредиту. Графік погашення кредиту не видавався.

Надаючи кредит в іноземній валюті, Банк не попередив його як споживача, про валютні ризики, які покладаються на споживача під час виконання кредитних зобов»язань. Банк йому не надав інформацію щодо методики, яка використовується для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов»язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов»язання під час погашення заборгованості за кредитом.

Позивач вважав, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов»язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Крім того, позивач послався на невідповідність спірного кредитного договору вимогам постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», що також є підставою для визнання кредитного договору від 1.06.2007 року за №28-010607 недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 27 січня 2016 року у позові відмовлено /а.с.87-89/.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушенням судом вимог матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 27 січня 2016 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову /а.с.92-98/.

Послався на доводи, викладені в позовній заяві, які на думку скаржника, не були враховані судом.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення залишити без змін з таких підстав.

Як слідує з матеріалів справи, відповідно до кредитної угоди від 1.06.2007 року за №28-010607 ОСОБА_1 отримав у ПАТ «Європейський газовий банк» кредитні кошти у розмірі 37.500 дол.США під 15% річних на термін до 1.06.2010 року.

3.07.2007 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору від 1.06.2007 року за №28-010607, згідно якої сторони домовились на забезпечення кредитної угоди укласти угоду іпотеки нерухомого майна, належного позичальнику, що розташоване по вул.Лісовій №24-а у с.Бутове Рівненської області /а.с.12/.

30.05.2008 року сторонами укладено Договір про внесення змін до Кредитного договору від 1.06.2007 року за №28-010607, згідно якого сторони домовились про підвищення процентної ставки за кредитом до 17% річних зі щомісячними ануїтетними погашеннями кредиту у розмірі 1.562,5 дол.США /а.с.13/.

29.04.2011 року сторони уклали угоду про внесення змін до кредитного договору від 1.06.2007 року за №28-010607, згідно яких сторони обумовили, що банк надає позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію в сумі 34.360,25 дол.США, а позичальник зобов»язується повернути кредит до 28.04.2014 року. Погашення кредиту здійснюється ануїтетними щомісячними платежами, починаючи з 5.05.2012 року по 1.430 дол.США. Для обліку кредиту, що видається, Банк відкриває Позичальнику позичковий рахунок.Сторонами обумовлено, що відсотки по кредиту 17% річних позичальник сплачує до 1.06.2010 року, а, починаючи з 29.04.2014 року - у розмірі 34% річних, до дня фактичного погашення основної заборгованості /а.с.15,16/.

23.05.2012 року сторони уклали угоду про внесення змін до кредитного договору від 1.06.2007 року за №28-010607, згідно якої обумовили, що Банк надає Позичальнику інформацію про інші умови кредитування, детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, інших фінансових зобов»язань Позичальника.

Таким чином, між ОСОБА_1 та ПАТ «Європейський газовий банк» виникли відносини договору кредиту, які, відповідно до ст.1054 ЦК України, полягають у тому, що банк (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

Встановлено, що на час звернення позивача до суду з цим позовом, дія договору припинена, однак, як зазначає банк, ОСОБА_1 не повністю розрахувався за кредитним договором.

Вважаючи договірні умови несправедливими, позивач посилаючись на дисбаланс прав та обов»язків сторін за кредитною угодою на користь кредитора, що на його думку, в силу ст.ст.203,215 ЦК України свідчить про недійсність кредитного договору, звернувся з цим позовом до відповідача і просив винести рішення, яким визнати недійсним кредитний договір, як такий що не відповідає вимогам чинного законодавства, з моменту його укладення.

Дійшовши висновку про відмову у задоволенні позову, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно послався на роз»яснення, викладені у п.14 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно якого при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Із аналізу ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» слідує, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п»ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов»язань за договором (п.5ч.3 ст.18 Закону «Про захист прав споживачів»).

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.6 Закону України від 12.07.2001 №2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Відповідно до ч.2ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідків є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача.

В силу ч.5 цієї статті, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який керується ст.627 ЦК України, згідно якої сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, та виходить з того, що договірні умови передбачені зазначеним Кредитним договором та додатками до нього не створюють дисбаланс прав та обов»язків на користь будь-якої сторони цієї кредитної угоди, а тому ці умови не можна кваліфікувати, як несправедливі та дискримінаційні, що порушують права позивачки ОСОБА_1, як споживача фінансових послуг.

Всі договірні умови підписані позивачем добровільно, без будь-якого тиску, без погодження з позичальником банк не включив до договору жодної умови, які б створювали дисбаланс прав та обов»язків позичальника.

При цьому, позичальником добровільно виконувались договірні умови, починаючи з 2007 року, що свідчить про те, що він їх визнавав і погоджувався з ними і лише після закінчення дії договору, позивач звернувся до суду з цим позовом у 2015 році.

Позивач у своїх вимогах лише перелічив можливі порушення з боку кредитора, однак не навів доказів того, в чому ж полягає несправедливість по відношенню до нього з боку Банку при укладенні і виконання спірного договору.

Встановлено, що Позивач з пропозиціями про внесення змін до умов кредитного договору, зокрема, щодо звільнення відповідальності Банку, можливості внесення змін та доповнень до Кредитного договору, не звертався, що свідчить про його згоду з усіма умовами спірного Кредитного договору.

В частині посилань позивача на ненадання позичальнику інформації щодо кредитної угоди та можливих ризиків, колегія суддів враховує, що підрахунок сукупної вартості кредиту не становить для позивача складності, оскільки сторонами договору чітко і зрозуміло обумовлено розмір кредиту, його відсоток, та відповідальність за порушення виконання кредитних умов.

Крім того, як зазначено вище, 23.05.2012 року сторонами підписана додаткова угода до кредитного договору від 1.06.2007 року за №28-010607, згідно якої вони обумовили, що Банк надає Позичальнику інформацію про інші умови кредитування, детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, інших фінансових зобов»язань Позичальника.

Тобто, якщо Банк не виконав указаних своїх зобов»язань за цією додатковою угодою, то в цьому випадку позичальнику треба вимагати від Банка виконання ним своїх договірних зобов»язань, а не вимагати визнання недійсним кредитної угоди в цілому.

Колегія суддів не погоджується також з доводами позивача в тій частині, що йому не була надана інформація відносно того, що валютні ризики під час виконання зобов»язань за кредитним договором несе споживач, а також інформація щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу.

Однак розділом 3 укладеного між сторонами кредитного договору визначено, що наданий в іноземній валюті - долар США, кредит підлягає поверненню в іноземній валюті, шляхом сплати щомісячних ануїтетних платежів, що свідчить про те, що валюта платежу співпадає з валютою зобов»язання, а тому питання валютних ризиків та конвертації валюти в даному випадку не виникає.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що, відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання недійсною Кредитної угоди, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що сторонами при укладанні кредитної угоди дотримані вимоги, встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст.203 ЦК України, які є необхідними для чинності правочину чи окремих його частин.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, а доводи викладені в апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування рішення, що оскаржується, немає.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді