АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/9099/13-ц Головуючий у 1-ій інстанції
Провадження 22-ц/774/1754/К/16 ОСОБА_1
Категорія - 27 (ІV) Доповідач: Митрофанова Л.В.
Р і ш е н н я

Іменем України

25 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Митрофанової Л.В.,

суддів: Зубакової В.П., Михайлів Л.В.,

секретар: Маслова К.В.,

за участю: представників позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18 липня 2016 року у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (надалі - ФОП ОСОБА_2В.) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу, посилаючись на те, що відповідач, яка працювала в нього за трудовим договором на посаді продавця тютюнових виробів за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Лебедєва-Кумача, за період з січня по серпень 2013 року допустила недостачу товару на суму 22052,52 грн., що підтверджуються актом інвентаризації від 27.08.2013 року.

Відповідач пояснила, що взяла цю суму у позивача в борг для повернення кредиту в банку та зобов'язалась повернути йому ці гроші йому в строк до 01.10.2013 року, про що склала 27.08.2013 року розписку.

Оскільки відповідач борг не повернула й продовжує ухилятися від виконання зобов'язання, позивач просив суд стягнути суму боргу в розмірі 22052,52 грн. з відповідача на свою користь, а також сплачений ним судовий збір.

У червні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до ФОП ОСОБА_2 з зустрічною позовною про визнання недійсними договору позики від 27.08.2013 року та розписок, які укладені між нею та ФОП ОСОБА_2, посилаючись на те, що порушення ст. 1051 ЦК України грошові кошти за укладеним договором не передавалися, а розписки про позику грошей складено нею під примусом ОСОБА_2

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18 липня 2016 року позовні вимоги ФОП ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 заборгованість за безпроцентною позикою в розмірі 22052,52 грн. та 229,40 грн. судового збору. Відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що кошти, які просить стягнути з неї позивач вона не брала, а розписку написала під тиском ОСОБА_2, оскільки останній вигадав недостачу для того, щоб не сплачувати їй заборговану заробітну плату. Зауважує на те, що кримінальне провадження за заявою позивача було закрито через те, що він не зміг підтвердити факт недостачі товару.

Вважає, що відповідно до ст. 1051 ЦК України договір позики має бути визнаний недійсним, оскільки грошей вона не отримувала, а сам позивач неодноразово в ході судового розгляду зазначав, що кошти не передавав, вони були вкрадені без його відома.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є фізичною особою підприємцем, згідно свідоцтва Серія В03 № 407067 від 20.06.2008 року, займається підприємницькою діяльністю у сфері роздрібної торгівлі тютюнових виробів, згідно ліцензії Серія АЕ № 143433 від 22.01.2013 року.

31.01.2013 року, до нього продавцем в кіоску, що знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Лебедева-Кумача 1, влаштувалася відповідач - ОСОБА_5 і 31 січня 2013 року був укладений договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, а також був укладений договір про повну індивідуальну та матеріальну відповідальність, згідно якого відповідач, перебуваючи на посаді продавця та виконуючи роботу продавця, безпосередньо повязану з відвантаженням, розвантаженням, перевезенням товару, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення схоронності ввірених їй матеріальних цінностей.

Після того, як відповідач 22.08.2013 року, надала позивачу звітність з остатків товару в кіоску, виявилось, що в неї утворилась недостача в розмірі 22052,52 грн., що підтверджуються актом від 27.08.2013 року, згідно якого, в результаті інвентаризації встановлено недостачу грошових коштів за час роботи ОСОБА_5, в розмірі 22052,52 грн.

Відповідач склала на імя позивача дві розписки, згідно яких зобовязалась повернути йому до 01.10.2013 року грошові кошти в сумі 22052,52 грн., що підтверджується вказаними розписками.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керуючись ст.ст. 1046,1047,1049 ЦК України вважав, що між сторонами укладено договір позики та стягнув з відповідача кошти за розпискою у розмірі 22052,52 грн.

Однак, колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року справа № 6-63 цс13 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В обґрунтування заявлених вимог позивач ФОП ОСОБА_2 зазначав, що відповідач 22.08.2013 року, надала позивачу звітність з остатків товару в кіоску, виявилось, що в неї утворилась недостача в розмірі 22052,52 грн., що підтверджуються актом від 27.08.2013 року, згідно якого, в результаті інвентаризації встановлено недостачу грошових коштів за час роботи ОСОБА_5, в розмірі 22052,52 грн. та у звязку із виявленою недостачею відповідач написала розписки на вказану грошову суму.

Крім того, із тексту самих розписок, складених ОСОБА_5, 27.08.2013 року, вбачається, що остання «похитила с кассы у ФЛП ОСОБА_7 суму 22052,52 грн.» (розписка а.с.46) та «Обязуюсь вернуть украденную сумму 22052, 52 грн. у ФЛП ОСОБА_7» ( розписка а.с.47). тобто в розумінні ст. 1046 ЦК України остання позики не отримувала.

В судовому засіданні як в суді першої інтонації, так і в суді апеляційної інстанції сторонами підтверджено вище викладені обставини справи.

З огляду на наведене, судом першої інстанції не було визначено справжню правову природу укладеного між сторонами договору.

Таким чином, суд першої інстанції не встановив справжньої правової природи укладеного між сторонами договору та дійшов помилкового висновку про укладення між сторонами договору позики.

Отже, на підставі встановлених судом обставин, з урахуванням пояснень позивача, викладених у позовній заяві та в судовому засіданні апеляційної інстанції про написання боргової розписки у звязку із виявленою недостачею, колегія суддів дійшла висновку, що існування між сторонами зобовязань за договором позики не доведено позивачем, а отже відсутні підстави для стягнення з відповідача коштів на підставі розписки, як за договором позики.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував вищезазначених вимог законодавства, не встановив правову природу правовідносин між сторонами, дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_2, тому рішення не можна вважати законним та обґрунтованим. Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову ФОП ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_5 про стягнення боргу та відмову ОСОБА_5 у задоволенні зустрічних позовних вимог до ФОП ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, оскілки предявлення такого позову є передчасним.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п.1, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Відмовити ОСОБА_5 в задоволенні зустрічного позову до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: