У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ступак О.В.,
суддів: Леванчука А.О., Парінової І.К., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 до ОСОБА_8, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою; за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку, за касаційною скаргою ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_10 на рішення апеляційного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що вона разом з неповнолітнім ОСОБА_7 зареєстрована у АДРЕСА_1. Відповідальним наймачем квартири є її колишній чоловік ОСОБА_11, який чинить їм перешкоди у користуванні вказаною квартирою, змінивши замок від вхідних дверей у квартирі.

У зв'язку з цим позивач ОСОБА_6 просила про вселення її та сина у квартиру АДРЕСА_1 та усунення перешкод у користуванні нею.

У березні 2015 року ОСОБА_11 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визнати ОСОБА_6, їх повнолітню дочку ОСОБА_10 та неповнолітнього ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено. Вселено ОСОБА_6 та неповнолітнього ОСОБА_7 у квартиру АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_8 не чинити перешкоди ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у здійсненні ними права користування зазначеною квартирою шляхом надання можливості користуватися ключами від квартири. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі, яким зустрічний позов ОСОБА_8 задоволено частково. Визнано ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1. У задоволенні решти вимог за зустрічним позовом відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Задовольняючи позов ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8, суд першої інстанції правильно виходив із встановлених у справі обставин, які свідчать про те, що ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10 є наймачами квартири АДРЕСА_1 та зареєстровані у ній, що підтверджується довідкою форми № 3 від 12 вересня 2014 року (а. с. 3). Зазначена квартира неприватизована.

Між сторонами вже виникали спори з приводу користування спірною квартирою. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 травня 2003 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в задоволенні позову ОСОБА_8 було відмовлено (а. с. 39-40). Під час розгляду цієї справи було встановлено, що ОСОБА_6 тимчасово залишила квартиру і не проживає в ній понад шість місяців з поважних причин, а саме: внаслідок неправомірної поведінки ОСОБА_8 Обставини, що встановлені у даній справі в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Відповідно до ч. 1. ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Частинами 1, 2 ст. 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців; якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Виходячи із вказаних положень закону, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у випадку, коли вона була відсутня в ньому понад шість місяців і без поважних причин.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Суд першої інстанції з урахуванням вищезазначених положень ЖК України та на підставі встановлених у справі обставин, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, оскільки наявні у справі докази, яким у відповідності до ст. ст. 60, 212 ЦПК України, надано належну оцінку, свідчать про підставність і доведеність її вимог про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою, оскільки їх не проживання у квартирі більше шести місяців зумовлено поважними причинами.

Скасовуючи законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вдався до переоцінки доказів, які були досліджені місцевим судом й не досліджуючи нових доказів у справі дійшов до помилкового висновку про визнання ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, оскільки суд вважав, що поважних причин, через які вони не проживають у квартирі тривалий час, не має.

Однак такий висновок суду апеляційної інстанції не відповідає встановленим у справі обставинам та наявним у справі доказам.

Ураховуючи наведене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_10 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року скасувати, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

О.В. Ступак А.О. Леванчук І.К. Парінова Т.О. Писана Г.В. Юровська Головуючий Судді: