У х в а л а

іменем україни

03 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_8 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_7 про визнання поруки припиненою, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_8 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 13 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_7 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого, банк надав останній кредит у розмірі 80 тис. дол. США, з процентною ставкою 9,8 % річних, строком до 13 жовтня 2027 року.

В забезпечення зобов'язань за кредитним договором 13 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_8 був укладений договір поруки № 49688.

Позивач вказував на те, що 25 січня 2011року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_7, було підписано додаткову угоду № 1 до кредитного договору, згідно якої було погоджено збільшення розміру щомісячного ануїтетного платежу та визначено новий графік погашення кредиту, також сторони домовились, що за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення.

Посилаючись на те, що він у передбаченому договором поруки порядку не давав згоду на підвищення відсотків за кредитом та не був проінформований про їх новий розмір, позивач просив суд визнати договір поруки від 13 жовтня 2006 року припиненим на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року позов задоволено.

Визнано припиненим договір поруки № 49688 від 13 жовтня 2006 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_8

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2015 року скасовано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року.

Ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_8 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 13 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_7 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого, банк надав останній кредит у розмірі 80 тис. дол. США, з процентною ставкою 9,8 % річних, строком до 13 жовтня 2027 року.

В забезпечення зобов'язань за кредитним договором 13 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_8 був укладений договір поруки № 49688.

25 січня 2011року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_7, було підписано додаткову угоду № 1 до кредитного договору, згідно якої було погоджено збільшення розміру щомісячного ануїтетного платежу та визначено новий графік погашення кредиту, також сторони домовились, що за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення.

Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Частиною 1 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Частина 2 цієї норми визначає, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Випадки припинення зобов'язання за договором поруки визначені у ст. 559 ЦК України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Пунктом 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Судами встановлено, що згідно з умовами додаткової угоди 25 січня 2011року № 1 до кредитного договору банком та позичальником було погоджено: 1) збільшення розміру щомісячного ануїтетного платежу; 2) визначено новий графік погашення кредиту; 3) встановлено, що за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення.

Згідно положень п. 2 додаткової угоди № 1 до договору поруки від 25 січня 2011 року договір доповнюється п.5.11 наступного змісту: сторони ознайомлені з усіма умовами договору(ів), що обумовлюють основне зобов'язання, в тому числі стосовно можливості зміні розміру зобов'язань у більшу та/або меншу сторону. Сторони підтверджують, що згідно цього договору забезпечуються також і розмір зобов'язань, строк і порядок їх виконання, який може бути змінено відповідно до умов вищевказаних договору(ів), що обумовлюють основне зобов'язання.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що умови спірного договору поруки містять погоджений сторонами порядок отримання згоди поручителя на збільшення обсягу його відповідальності за кредитним договором та договором поруки, який не було дотримано банком, оскільки умовами додаткової угоди №1 до договору поруки від 25 січня 2011 року сторони погодили новий графік погашення кредиту та можливість зміни розміру відповідних зобов'язань, однак ОСОБА_8 не був належним чином проінформований про розмір збільшеної процентної ставки за кредитом та у передбачений сторонами спосіб не надав своєї згоди на відповідне збільшення його відповідальності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов обґрунтованого висновку про те, що 25 січня 2011 року між банком та позичальником була укладена додаткова угода № 1 до спірного кредитного договору, згідно з якою збільшено розмір щомісячного ануїтетного платежу, встановлено новий графік погашення заборгованості та умови подвійного підвищення відсоткової ставки. При цьому, апеляційним судом установлено, що поручитель з відповідними змінами основного зобов'язання ознайомлювався і його згода на виконання умов договору(ів), що обумовлюють основне зобов'язання надана, що зафіксовано в додатковій угоді до договору поруки від 25 січня 2014 року. Тобто, збільшення обсягу відповідальності поручителя здійснено з його згоди.

Розглядаючи справу, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у зв'язку із чим оскаржене судове рішення відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості.

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом апеляційної інстанції допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскарженого судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і не згоди з висновками суду з їх оцінки, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст.ст. 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_8 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик