Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЮровської Г.В.,
суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс», яке діє через представника Бояринцеву Вікторію Вікторівну, на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 12 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» (далі - ТОВ «Вердикт Фінанс») звернулося до суду з указаним позовом, в якому позивач просив стягнути солідарно з позичальника ОСОБА_6 і поручителя ОСОБА_7 заборгованість за кредитними договором від 14 травня 2007 року у розмірі 652 586,09 грн.

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 12 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ТОВ «Вердикт Фінанс», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У статті 1054 ЦК Українипередбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Статтею 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу є право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, а також право вимоги, яке виникне у майбутньому.

Судами встановлено, що 14 травня 2007 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк») та ОСОБА_6 було укладенокредитний договір від 14 травня 2007 року № 0501/0507/64-125, відповідно до умов якого ОСОБА_6 отримав кредит у розмірі 28 800,00 дол. США зі сплатою 11 % річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення - 11 травня 2012 року.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором цього ж дня між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_7 було укладено договір поруки, за яким остання несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобов'язання усім належним їй майном та грошовими коштами.

02 лютого 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ТОВ «Вердикт Фінанс» був укладений договір факторингу, за умовами якого банк відступив факторові свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами до боржників, які зазначені у реєстрі заборгованості боржників (п. 2.1 договору).

У пункті 2.3 договору зазначено, що перехід від клієнта до фактора права вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент отримання за актом прийому-передачі реєстру заборгованості боржників, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Складений, підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передач реєстру заборгованості, за формою, встановленою в додатку № 2 до цього договору, підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості (а. с. 24-35).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 10 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України).

Судами встановлено та із матеріалів справи вбачається, що, заявляючи вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, позивач у порушення вимог статей 10, 11 ЦПК України не надав суду належних і допустимих доказів у розумінні статей 58, 59 ЦПК України на підтвердження набуття ним права вимоги до відповідачів за кредитним договором від 14 травня 2007 року.

Так, позивачем на виконання вимог суду була надана лише ксерокопія договору факторингу від 02 лютого 2012 року, разом з тим зміст певних пунктів цього договору прихований, а додані до нього додатки є відповідними формами бланків реєстру заборгованості боржників, акта прийому-передачі реєстру заборгованості боржників, повідомлення про відступлення прав грошової вимоги, акта прийому-передачі документації, форми надання інформації згідно з реєстром заборгованості боржників в електронному вигляді, акта прийому-передачі інформації згідно з реєстром боржників, оскільки належними чином не заповнені, не містять необхідної інформації, підпису сторін та не скріплені печатками (а. с. 55-73).

Також матеріали справи не містять копії реєстру заборгованості боржників та акта прийому-передачі реєстру заборгованості боржників, як це передбачено пунктами 2.1, 2.3 цього договору, який підтверджує факт переходу від клієнта (ПАТ «Сведбанк») до фактора (ТОВ «Вердикт Фінанс») прав вимоги до відповідачів за договорами кредиту та поруки від 14 травня 2007 року.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було задоволено клопотання представника відповідачів про надання позивачем для огляду оригіналу договору факторингу з відповідними додатками, однак дана вимога позивачем не була виконана через те, що дані документи є документами суворої звітності та знаходять на зберіганні в архіві компанії (а. с. 127).

За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що позивач не довів, що до нього у встановленому договором і законом порядку перейшли права вимоги за кредитним договором відповідно до укладеного з банком договору про відступлення права вимоги, а тому суд, керуючись положеннями статей 1054, 1077 ЦК України та статей 10, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Твердження скаржника, що представником позивача у судовому засіданні, яке відбулось 16 лютого 2015 року, було надано та оглянуто судом і представником відповідача нотаріально посвідчені копії договору факторингу від 02 лютого 2012 року № 11 та повний реєстр заборгованості боржників, де, зокрема, вказано передачу заборгованості за кредитним договором, укладеним з відповідачем, не знайшли свого підтвердження.

Так, зі звукозапису судового засідання, яке відбулось 16 лютого 2015 року, вбачається, що представником позивача дійсно на ознайомлення суду подавалися нотаріально посвідчені копії договору факторингу та реєстру, однак головуючий у справі зазначив, що якість копій цих документів не дає можливість встановити, що позивач за договором факторингу від 02 лютого 2012 року № 11 набув право вимоги до відповідачів та зобов'язав представника ТОВ «Вердикт Фінанс» надати у наступне судове засідання належним чином оформлені копії цих документів.

Представник позивача у наступні засідання, які відбулись 12 березня 2015 року, 31 березня 2015 року, 16 квітня 2015 року, 20 травня 2015 року, 12 червня 2015 року, не з'явився, вищевказаних вимог головуючого не виконав. Крім цього, вказані документи не були подані позивачем і під час апеляційного перегляду справи.

Колегія суддів дійшла висновку, що ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення про відмову в задоволенні позову.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, а тому колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані судові рішення відповідно до ст. 337 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу відхилити.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» відхилити.

Рішення Олевського районного суду Житомирської області від 12 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийГ.В. Юровська
Судді: А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана