Номер провадження: 22-ц/785/2681/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 січня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області, ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», Публічного акціонерного товариства «Діамант Банк», Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про звільнення майна з-під арешту та виключення з опису,

встановила:

В липні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначав, що у жовтні 2014 року йому стало відомо, що на виконанні у відділі ДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області знаходиться виконавче провадження по виконавчим листам про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Універсал Банк» 20572 гр.17 коп., на користь ПАТ «Діамант Банк» 109849 гр. 29 коп. та 42061 гр.66 коп., на користь ПАТ «ПриватБанк» 23748 гр.12 коп.

В рамках вказаного виконавчого провадження державним виконавцем 10.04.2014 р. був складений акт опису та арешту майна. Рішення про арешт майна приймалось на підставі відомостей, отриманих з КП «Овідіопольське РБТІ» та відділу держземагенства в Овідіопольському районі Одеської області.

Вказаним актом був описаний житловий будинок з господарчими спорудами та присадибна земельна ділянка, на якій вказаний будинок розміщений, які знаходяться на вул. Лісова 2-а, с. Мізікевича, ж/м Совіньйон, Овідіопольського району, Одеської області.

Вказаний будинок та земельна ділянка належать йому на праві власності на підставі договорів дарування, посвідчених нотаріусом 13.10.2010 р.

Оскільки державним виконавцем було описано майно, яке належить не боржнику ОСОБА_4, а особисто йому, просив вказане майно звільнити з-під арешту та виключити його з акту опису.

Представник відповідача ПАТ «ПриватБанк» позов не визнала, оскільки вважала, що позивач не є власником спірного майна, так як після укладення договору дарування не здійснив державну реєстрацію придбаних будинку та земельної ділянки, як того вимагає ч. 4 ст. 334 ЦК України.

Представник відповідача ПАТ «Універсал Банк» у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи вказаний відповідач був сповіщений належним чином, разом з тим надав суду письмові пояснення, згідно яких позов не визнали з тих же підстав, що і представник ПАТ «ПриватБанк» (а.с.77).

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином. У своїй письмовій заяві ОСОБА_4 позов визнала повністю та просила суд слухати справу у її відсутність.

Представники відповідачів Державної виконавчої служби Овідіопольського РУЮ в Одеській області та ПАТ «Діамант Банк» у судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, у звязку з чим суд вважав за можливе розглянути справу у відсутність вказаних представників.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» ставить питання про скасування рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29.01.2016 року і ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріальної та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що житловий будинок з господарчими спорудами та присадибна земельна ділянка, на якій вказаний будинок розміщений, та які знаходяться по вул. Лісова 2-а, с. Мізікевича, ж/м Совіньйон, Овідіопольського району, Одеської області, належать йому на праві власності на підставі договорів дарування, посвідчених приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_5 13.10.2010 року, а тому зазначене нерухоме майно має бути звільнено з-під арешту та виключено із акту опису від 10.04.2014 року.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Так, судом першої інстанції обгрунтовано встановлено і не заперечується сторонами, що 13.10.2010 року між відповідачем ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_3 були укладені нотаріально посвідчені вищевказані договори дарування житлового будинку з господарськими спорудами, та земельної ділянки, які розміщені по вул. Лісова 2, ж/м Совіньон, с. Мізікевича, Таїровська с/рада, Овідіопольського району, Одеської області, згідно яких ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар зазначене нерухоме майно. Договори були зареєстровані в реєстрі правочинів та дійсні до теперішнього часу (а.с.15-18).

Таким чином, позивач ОСОБА_3 став власником отриманого у дар майна з моменту його прийняття, як того вимагає ч. 1 ст. 722 ЦК України, оскільки відразу після укладання вказаних вище договорів прийняв подароване майно, розпочав мешкати у названому вище будинку, що підтверджується довідкою громадської організації обєднання власників «Совіньйон -3» (а.с.53).

Доводи відповідачів, а також заявника апеляційної скарги ПАТ «КБ «ПриватБанк» про те, що до цього часу власником названого вище майна є відповідач ОСОБА_4, оскільки позивач не здійснив державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно, отримане у дар, а значить і не набув на нього права власності, є безпідставними і суд першої інстанції обгрунтовано не взяв їх до уваги.

Так, законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», в редакції 2010 року, не передбачені строки подачі заяви до державної Реєстраційної служби про здійснення державної реєстрації майна, яке підлягає такій реєстрації, тобто особа яке отримала таке майно по договору чи з інших підстав може здійснити його державну реєстрацію у будь-який час.

Крім того, у відповідності до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобовязання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві.

Таким чином, за змістом частин 3 та 4 ст. 334 ЦК України (в редакції Закону України від 11 лютого 2010 року № 1878-VІ «Про внесення змін до закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України») права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до Закону. Державна ж реєстрація правочинів щодо нерухомості з 1 січня 2013 року зазначеним законом скасована.

Таким чином, до 1 січня 2013 року право власності на майно за договором, який підлягав нотаріальному посвідченню, виникало у набувача з моменту такого посвідчення. Якщо договір про відчуження майна підлягав державній реєстрації, право власності у набувача виникало з моменту такої реєстрації.

Як було зазначено вище, договори дарування спірного нерухомого майна були нотаріально посвідчені та зареєстровані в державному реєстрі правочинів 13.10.2013 року, а тому позивач ОСОБА_3 є належним і законним власником цього нерухомого майна.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_3 є власником майна, яке описано державним виконавцем у вищевказаному акті опису та арешту майна по зведеному виконавчому провадженню, то його позов про звільнення цього майна з-під арешту та виключення його із акту опису підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_6

ОСОБА_2