Справа № 500/5574/13-ц
Провадження № 6/500/115/16
УХВАЛА

28 березня 2016 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого судді Бурнусуса О.О.,

при секретарі Петровій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізмаїлі подання старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, про тимчасову заборону ОСОБА_1 виїзду за межі України, -

В С Т А Н О В И В :

Старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з поданням про тимчасову заборону ОСОБА_1 виїзду за межі України.

В поданні державний виконавець відділу державної виконавчої служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області зазначив, що на примусовому виконанні державного виконавця відділу державної виконавчої служби перебуває виконавче провадження № 49701842 від 02.12.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу в розмірі 178374,01 грн. В рамках зазначеного виконавчого провадження виконуються наступні виконавчі документи: виконавчий лист № 500/5574/13-ц виданий 05.11.2013 року Ізмаїльським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» боргу в розмірі 100699,05 грн.; виконавчий лист № 751/1283/14, виданий 14.05.2014 року Новоазовським районним судом м. Чернігова, про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь ПАТ «Альфа Банк»в сумі 243,60 грн.; виконавчий лист № 500/4732/14-ц виданий 17.06.2015 року Ізмаїльським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави боргу в розмірі 3654 грн.; виконавчий лист № 916/2940/15, виданий 02.10.2015 року господарським судом Одеської області про стягнення з боржника на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 36823,49 грн.

Виконавчі провадження з примусового виконання вищезазначених виконавчих документів були відкриті 03.07.2014 року, 24.11.2015 року, 02.02.2016 року та 15.02.2016 року та зареєстровані у Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень за №№ 438902884, 49456504, 49456633, 50021638, 50198972.

У постановах про відкриття виконавчого провадження державний виконавець, відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», надав боржнику строк на самостійне виконання рішення (виконавчого документа) та зазначив, що у разі невиконання рішення буде розпочато його примусове виконання.

Постанови про відкриття виконавчого провадження було надіслано боржнику рекомендованим листом з повідомлення.

Згідно рекомендованих повідомлень про вручення поштового повідомлення ОСОБА_1 вибула до Російської Федерації.

При проведенні виконавчих дій державний виконавець у повному обсязі перевірив майновий стан боржника та встановив, що боржник на теперішній час отримує пенсію в Ізмаїльському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Одеської області де проводяться щомісячні стягнення. Інші доходи чи майно боржника за рахунком яких можливо погасити боргове зобовязання відсутні. Грошові кошти на відкритих рахунках боржника в установах банків відсутні. З огляду на це один із стягувачів, а саме публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до державного виконавця із заявою про те, що боржник не сплачує борг, та має намір виїхати на постійне місце проживання до Російської Федерації та просить звернутися до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України.

В судове засідання старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, якою подання про заборону виїзду за кордон боржника просив задовольнити.

Вивчивши матеріали подання, суд вважає за необхідне відмовити в його задоволенні з таких підстав.

Згідно з п. 4 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, право вільно пересуватися може у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Законодавством України встановлено випадки, у яких застосовуються такі обмеження, визначено порядок та умови їх застосування, зокрема, ст.6 ЗУ «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України», п.18 ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження», ч.1 ст. 377-1 ЦПК України.

Так, відповідно до п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року за №606-ХІV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням.

Частина 1 ст. 377-1 ЦПК України передбачає, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

За змістом п. 5 ч.1 та ч.2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року за №3857-ХІІ громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, іншого органу (посадової особи), - до виконання зобовязань.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що суд має право встановити щодо боржника тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України лише за поданням державного виконавця, обовязково погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби, за умови доведення та документального підтвердження факту ухилення боржника, який має паспорт для виїзду за кордон і з цією метою має намір та реальну можливість вибути за межі України, від виконання зобовязань, покладених рішенням суду чи іншого органу (посадової особи). Таке обмеження може бути встановлено лише строком до виконання боржником своїх зобовязань.

Окрім того, застосування таких обмежень може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст.33 Конституції України та ст.313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим.

Вивченням матеріалів справи, судом встановлено, що старшим державним виконавцем не надано доказів на підтвердження того факту, що боржник ОСОБА_1 навмисно ухиляється від виконання зобов`язань покладених рішенням суду.

За таких обставин справи та відповідно до зазначених норм матеріального і процесуального права, суд вважає, що подання старшого державного виконавця про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України передчасне, оскільки наведені у ньому обставини і додані до нього документи не можуть бути в даному випадку визнані такими, що свідчать про умисне ухилення боржника від виконання судового рішення в контексті положень ст. 377-1 ЦПК України, ст.6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» та ст.11 ЗУ «Про виконавче провадження», а тому правові підстави для встановлення щодо боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 210, 377-1 ЦПК України, ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзд в Україну громадян України», суд,

УХВАЛИВ :

У задоволенні подання старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області про заборону ОСОБА_1 виїзду за межі України відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_2