Справа № 740/1153/15 Провадження № 22-ц/795/277/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Діденко О. П. Доповідач - Бечко Є. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2016 року м.Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 квітня 2015 року у справі за позовною заявою ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до територіальної громади смт.Лосинівка в особі Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області про визнання права власності на житловий будинок,

третя особа ОСОБА_8,

в с т а н о в и в:

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено частково; визнано за кожним з позивачів право власності по 1/12 (одній дванадцятій) частині жилого будинку №38 по вул.Карла Маркса в смт.Лосинівка, Ніжинського району, Чернігівської області в порядку спадкування за законом після смерті 01 червня 2002 року ОСОБА_9 В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду з апеляційною скаргою і, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду змінити в частині невизнання за ОСОБА_5, ОСОБА_6, та ОСОБА_7 права власності по 1/4 частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул.Карла Маркса, 38 в с.Лосинівка Ніжинського району Чернігівської області, та визнати за ними право власності по ? частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами як членів колгоспного двору.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскільки Лосинівська селищна рада не має можливості надати виписку з погосподарської книги, так як ведення погосподарської книги станом на 15 квітня 1991 року в селищах не передбачено, що унеможливлює проведення реєстрації права власності на частки житлового будинку №38 по вул.Карла Маркса в смт.Лосинівка Ніжинського району та єдиним способом захисту порушеного права є звернення до суду на підставі ст.16 ЦК України.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За правилами ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до розяснень, що викладені у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з послідуючими змінами) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні і розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст.25 ЦК України цивільна правоздатність спадкодавця ОСОБА_9 як фізичної особи припинилася у момент смерті, тому позивачі позбавлені можливості іншим способом оформити спадщину після смерті ОСОБА_9 Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності за кожним з них по 1/4 частини спірного житлового будинку як членів колгоспного двору, суд першої інстанції виходив з того, що лист начальника відділу реєстраційної служби Ніжинського міськрайонного управління юстиції від 01 квітня 2015 року №02/1-09/113/4.2 не є відмовою позивачам у державній реєстрації прав та їх обтяжень в розумінні вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Заміняти органи, які уповноважені на здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, суд не повинен, оскільки вирішення такого роду питання у судового порядку має залишатися лише винятковим способом захисту права.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, що право власності на житловий будинок №36 по вул.Карла Маркса в смт.Лосинівка вцілому зареєстровано за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом на право особистої власності на домоволодіння, виданим 20 липня 1960 року виконавчим комітетом Лосинівської сільської ради, та яке 17 липня 1960 р. зареєстровано в бюро технічної інвентаризації (а.с.12).

Номер житлового будинку змінено з №36 на №38 у звязку з упорядкуванням нумерації будинків Лосинівською селищною радою (а.с.95).

Відповідно до довідок Лосинівської селищної ради від 10 лютого 2015 року №149 (а.с.90) та від 14 квітня 2015 року №391 (а.с.98), станом на 15 квітня 1991 року у будинку №38 по вул.К.Маркса в смт.Лосинівка проживали позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_11 та ОСОБА_9 та що господарство мало статус колгоспного двору.

Відповідно до копії домової книги позивач ОСОБА_6 значиться зареєстрованим у будинку з 25 березня 1988 року, а повторно з 10 червня 1992 року у звязку з поверненням із лав ОСОБА_4 (а.с.99-100).

Норма щодо належності майна колгоспного двору його членам на праві сумісної власності та щодо рівності часток членів колгоспного двору була закріплена і в ст.ст.120, 123 ЦК УРСР. Зазначене дає підстави вважати, що частки позивачів ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_11 та ОСОБА_9 були рівними, тобто, становили по 1/4 (одній четвертій) частці в кожного, оскільки ОСОБА_11 у звязку з перебуванням на службі в ОСОБА_4 відповідно до ст.126 ЦК УРСР не вважається таким, що втратив право на частку у майні колгоспного двору.

Як убачається з копій свідоцтв про смерть, голова колгоспного двору ОСОБА_10 помер 19 січня 1962 року, а член колгоспного двору ОСОБА_9 помер 01 червня 2002 року (а.с.21, 22).

Відповідно до пп.«г» п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1998 року №15, містить розяснення щодо порядку спадкування і в ньому зазначено, що згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» з 01 липня 1990 року застосовуються загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору, тобто, спадкування після смерті останнього члена колгоспного двору, що мало місце до цієї дати і було закріплено у ст.563 ЦК УРСР, втратило чинність. Відповідно до зазначеного, на належну 1/4 (одну четверту) частку ОСОБА_9 відкрилася спадщина 01.06.2002 року.

ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_11 відповідно до ст.529 ЦК України в ред..1963 року є спадкоємцями першої черги за законом та вважаються такими, що спадщину на частку ОСОБА_9, тобто, на 1/4 (одну четверту) частину зазначеного жилого будинку, прийняли.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч.1 ст.182 ЦК України).

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч.4 ст.182 ЦК України, ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

Пунктом 4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV, який вступив у дію з 01 січня 2013 року (з послідуючими змінами), встановлено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Відповідно до п.5 ст.3 цього Закону, державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Система органів державної реєстрації прав міститься у ст.6 зазначеного Закону.

Перелік підстав, за яких може бути відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, міститься у ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а частина четверта цієї ж статті Закону забороняє відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених Законом.

Частиною другою ст.24 зазначеного Закону встановлено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Форма такого рішення затверджена наказом Міністерства юстиції України від 26 грудня 2011 року №3601/5 (зареєстрованим 27 грудня 2011 року за №1538/20276) «Про затвердження форм рішень державного реєстратора прав на нерухоме майно та вимог до їх оформлення» (зі змінами від 28 травня 2014 року) і рішення про відмову в державній реєстрації підлягає оскарженню у встановленому законом порядку.

Оскільки реєстрація права власності на спірний жилий будинок була проведена відповідно до діючого на той час законодавства, а саме відповідно до Інструкції Держплану УРСР і Міністерства юстиції УРСР від 29 липня 1959 року «Про порядок реєстрації домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», про що зазначено вище, даний правовстановлюючий документ незаконним у встановленому порядку не визнавався, не скасовувався, а відповідно є діючим.

Позивачами не надано належних доказів відмови у реєстрації за кожним із них права власності на 1/4 (одну четверту) частину жилого будинку №38 по вул.Карла Маркса в смт.Лосинівка Ніжинського району, а наданий у судовому засіданні лист начальника відділу реєстраційної служби Ніжинського міськрацйонного управління юстиції від 01 квітня 2015 року №02/1-09/113/4.2 на а.с.87 не є відмовою позивачам у державній реєстрації прав та їх обтяжень в розумінні вищезазначених вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Також, відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до розяснень, що викладені в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови

від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті «г» пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст.563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Відповідно до ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 жодних дій передбачених ст.549 ЦК УРСР не вчинила, а саме на момент смерті спадкодавця не проживала в спірному будинку та в установлений законом шестимісячний строк до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталася, а отже спадщину не отримала.

Вказані обставини визнані ОСОБА_8, також остання просила заявлений позов задовольнити.

Згідно зі ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доводи апеляційної скарги, щодо неможливості отримати виписку про всіх осіб співвласників колгоспного двору, оскільки Лосинівською селищною радою не велась погосподарська книга станом на 15 квітня 1991 року, що унеможливлює проведення реєстрації права власності на частки спірного житлового будинку не заслуговують на увагу, оскільки згідно довідки Лосинівської селищної ради від 10 лютого 2015 року, на час смерті ОСОБА_9 у будинку №38 по вул.Карла Маркса в смт.Лосинівка проживали та були зареєстровані: ОСОБА_5 дружина померлого, ОСОБА_7 - мати померлого, ОСОБА_6 син померлого, тобто, позивачі у даній справі.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції необхідною мірою врахував при ухваленні рішення усі факти, що входять до предмету доказування; ті обставини та факти, якими він мотивував своє рішення обґрунтовуються належними та допустимими доказами, що є доведеними суду відповідним чином, висновки суду відповідають встановленим по справі фактам, а отже судом першої інстанції у цілому ухвалено рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права, а відповідно до правил ч.2 ст.308 ЦПК не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: