Справа № 127/470/16-ц
Провадження № 2/127/1560/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2016року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі : головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Сбербанк» про стягнення коштів за договором поточного рахунку, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «Сбербанк» про стягнення коштів за договором поточного рахунку. Позов мотивовано тим, що між позивачем та банком було укладено наступні договори: договір банківського мультивалютного рахунку №Физ-6550/Р, від 27.08.2010р. відповідно до якого відкрито поточний рахунок №6550, за яким банк здійснює розрахунково-касове обслуговування Клієнта; договір ощадного рахунку №2620/25/96308 від 13.10.2010р. (Вклад «Ощадний рахунок Сбербанку Росії») за яким, Вкладник перераховує з поточного рахунку, відкритого в банку, на вкладний рахунок №6550 кошти в сумі 20000 доларів США. Згідно умов Договору, відповідач зобовязався повернути вкладникові за договором суму вкладу на першу вимогу та нарахувати і сплатити вкладнику відповідні відсотки річних від суми вкладу. Відповідно до п. 1.4 Договору ощадного рахунку умовами договору є поповнення та зняття коштів з Ощадного рахунку протягом строку дії договору без обмежень щодо кількості операцій та суми операцій. Відповідно до п. 1.4.2 зняття коштів здійснюється шляхом перерахування відповідної суми коштів з Ощадного рахунку на поточний рахунок. На вимогу позивачки повернути всю суму вкладу та нараховані проценти, у зв'язку виниклою необхідністю, отримала відмову, мотивовану обмеженням видачі (отримання) готівкових коштів в іноземній валют, встановлену Постановою Правління Національного банку України «Про врегулювання діяльності фінансових установ та проведення валютних операцій» від 01.12.2014 року №758, зокрема пп. 9 п. 6, було встановлено обов'язок уповноважених банків обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15000 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України. Станом на день звернення до суду залишок на поточному рахунку становить 284711,00 доларів США. Відповідач позивачу вказані кошти не повернув, чим порушає умови договору та порушає права позивача. За таких обставин, відмова банку у поверненні позивачу банківського вкладу та нарахованих на даний вклад процентів, суперечить умовам договору, укладеного між сторонами та вимогам чинного законодавства. Як зазначалось вище, 27.08.2010 року позивачем з ПАТ «ОСОБА_2 Сбербанку Росії» укладено Договір № 6550/Р про відкриття та обслуговування Поточного (мультивалютного) Рахунку. Предметом договору ощадного рахунку є перерахування вкладником з свого поточного рахунку, відкритого в банку кошти на ощадний рахунок. Пунктом 3.2 Договору ощадного рахунку зазначено, що повернення вкладу здійснюється банком у безготівковій формі шляхом перерахування суми вкладу та нарахованих за користування вкладом процентів на поточний рахунок в день настання терміну повернення вкладу або в день дострокового повернення вкладу за ініціативою клієнта. Днем повернення вкладу вважається день списання коштів з депозитного рахунку. При цьому вклад та проценти зберігаються банком на поточному рахунку до моменту їх витребування клієнтом. Просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 284 711,00 доларів США, що еквівалентно 6 690 708,50 грн., які знаходяться на поточному рахунку 6550, відкритому на імя ОСОБА_1 за договором банківського мультивалютного рахунку №Физ-6550/Р від 27.08.2010р.

02.02.2016 року представник позивача надала суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просила зобовязати ПАТ «Сбербанк» виплатити готівкою на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 286 699,73доларів США, що еквівалентно 7 293 641,13грн., які знаходяться на поточному рахунку 6550, відкритому на імя ОСОБА_1 за договором №Физ-6550/Р про відкриття та обслуговування поточного (мультивалютного) рахунку.

Під час розгляду справи по суті на підставі ухвали суду від 08.02.2016 року судом було замінено неналежного відповідача ПАТ «ОСОБА_2 Сбербанк Росії» на належного ПАТ «Сбербанк».

В судове засідання представник позивача не зявилась надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала за обставин викладених в ньому, просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечив щодо його задоволення.

Враховуючи думку представника відповідача, вимоги ст. 158 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника позивача.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що між позивачем та банком було укладено наступні договори: договір банківського мультивалютного рахунку №Физ-6550/Р, від 27.08.2010р. відповідно до якого відкрито поточний рахунок №6550, за яким банк здійснює розрахунково-касове обслуговування Клієнта; договір ощадного рахунку №2620/25/96308 від 13.10.2010р. (Вклад «Ощадний рахунок Сбербанку Росії») за яким, Вкладник перераховує з поточного рахунку, відкритого в банку, на вкладний рахунок №6550 кошти в сумі 20000 доларів США (а.с.4-7, 8-10).

Згідно умов Договору, відповідач зобовязався повернути вкладникові за договором суму вкладу на першу вимогу та нарахувати і сплатити вкладнику відповідні відсотки річних від суми вкладу.

Відповідно до п. 1.4 Договору ощадного рахунку умовами договору є поповнення та зняття коштів з Ощадного рахунку протягом строку дії договору без обмежень щодо кількості операцій та суми операцій.

Відповідно до п. 1.4.2 зняття коштів здійснюється шляхом перерахування відповідної суми коштів з Ощадного рахунку на поточний рахунок.

Відповідно до довідки банку станом на 28.01.2016р. на поточному рахунку позивача № 6550 обліковується 286 699,73 дол. США, що еквівалентно 7 293 641,13 грн. (офіційний курс НБУ 25,44 грн. за 1 дол. США).

Станом на день розгляду справи відповідач позивачу вказані кошти не повернув, чим порушає умови Договору банківського мультивалютного рахунку №Физ-6550/Р від 27 серпня 2010 року та порушує права позивача.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен, має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до вимог статті 64 Конституції України, конституційні права не можуть бути обмежені.

Відповідно до вимог ст. ст. 1058, 1060 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладників) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

За договором банківського вкладу незалежно від його виду, банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Статтею 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

При цьому відповідно до статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду, у випадках встановлених законом.

Згідно ст.ст. 526 та 629 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 8 Конституції України нормативно-правові акти приймаються на підставі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно статті 56 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організації та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб та які підлягають обов'язковій державній реєстрації в Міністерстві юстиції України та набирають чинності відповідно до законодавства України; при цьому нормативно-правові акти Національного банку не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України.

Крім того, трактування змісту Постанови НБУ від 04.12.2015 року № 863, як заборону повернення коштів вкладникам викликає додатковий обов'язок Національного банку України подати вказаний акт на державну реєстрацію з огляду на вимоги Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» №493/92 за 03.10.1992, Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» №731 за 28.12.1992, а також Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи та інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, затвердженого Постановою КМУ № 731, оскільки Постанова № 863 містить норми, які зачіпають права й інтереси громадян.

Пункти 1 і 3 Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» № 493/92 за 03.10.1992 встановлюють, що нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації. Нормативно-правові акти набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності.

Пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» №731 за 28.12.1992 зобов'язує міністерства, інші органи виконавчої влади, органи господарського управління та контролю своєчасно подавати на державну реєстрацію нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер; не допускати випадків направлення на виконання нормативно-правових актів, що не пройшли державну реєстрацію та не опубліковані в установленому законодавством порядку.

Пункт 4а Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи та інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №731 за 28.12.1992, вказує, що державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти будь-якого виду (постанови, накази, інструкції тощо), якщо в них є одна або більше норм, що зачіпають соціально-економічні, політичні, особисті та інші права, свободи й законні інтереси громадян, проголошені й гарантовані Конституцією та законами України. Пунктом 15 цього ж Положення встановлено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, органи господарського управління і контролю направляють для виконання нормативно-правові акти лише після їх державної реєстрації та офіційного опублікування. При направленні на виконання та опублікуванні нормативно-правового акта посилання на дату і номер державної реєстрації акта є обов'язковим.

При цьому, Постанова НБУ від 04.12.2015 року № 863, на яку посилається у своїх запереченнях відповідач, не була зареєстрована у вищевказаному порядку.

Відповідно до статті 57 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є не чинними.

Пунктом 15 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи та інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №731 за 28.12.1992, передбачено, що в разі порушення вимог про направлення для виконання нормативно-правових актів лише після їх державної реєстрації та офіційного опублікування ці нормативно-правові акти вважаються такими, що не набрали чинності і не можуть бути застосовані.

Таким чином, суд вважає, що Постанова Правління Національного Банку України НБУ від 04.12.2015 року № 863 не може бути обґрунтуванням відмови відповідача у виконанні ним свого зобов'язання за Договором, оскільки вона суперечить зазначеними нормами Цивільного Кодексу України в частині обмеження в видачі готівкових коштів в іноземній валюті.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Частиною 3 статті 22 Конституції України гарантується, що при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, це також стосується і підзаконних актів, які повинні відповідати Конституції України та законам України.

Згідно з положеннями частини 4 статті 8 ЦПК України у разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу.

Отже, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, можна прийти до висновку про необхідність застосування в даному випадку положень статей 1066, 1074 ЦК України, відповідно до яких відмова відповідача у видачі вкладу є незаконною.

Оцінюючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на законі, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 6890грн.

На підставі викладеного, згідно Конституції України, ст. ст. 203, 215, 526, 629, 1058, 1060, 1066, 1074 ЦК України, керуючись ст. ст.10, 11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України суд,-

вирішив:

Позов задовольнити.

Зобовязати публічне акціонерне товариство «Сбербанк» (вул. Володимирська, 46, м. Київ) виплатити готівкою на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 286 699,73доларів США, що еквівалентно 7 293 641,13грн., які знаходяться на поточному рахунку 6550, відкритому на імя ОСОБА_1 за договором №Физ-6550/Р про відкриття та обслуговування поточного (мультивалютного) рахунку.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Сбербанк» (вул. Володимирська, 46, м. Київ) на користь ОСОБА_1 (вул. Блюхера, 195А, м. Вінниця) судовий збір в розмірі 6890гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: