АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

31 березня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І., Чобіток А.О.

при секретарі - Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без дозволу батька,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року,

встановила:

у серпні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила надати дозвіл на виїзд з України без згоди батьки її неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з виготовлення проїзних документів та віз, посилаючись на те, що відповідач не надає згоди на виїзд дітей, що перешкоджає позивачу виконувати свої батьківські обов'язки у повному обсязі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_1 при зверненні до суду з даним позовом, вказувала, що вона з 1999 р. перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 до 2011 р. Від шлюбу вони мають двох дітей - дочку ОСОБА_6, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 р. та сина ОСОБА_7, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 р., які після розірвання шлюбу залишились проживати разом з нею. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 січня 2013 р. було визначено місце проживання дітей разом з нею. Починаючи з весни 2014 р. відповідач припинив надавати їй дозволи для виїзду дітей за кордон разом з нею, а тому вона просила надати їй дозвіл на виїзд за кордон без згоди батька дочці ОСОБА_6 та сину ОСОБА_7 до наступних країни - Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії, Республіки Сербія, Королівство Таїланд, Сполучені Штати Америки, Швейцарської Конфедерації, Чорногорії, Королівство Іспанія, Турецька Республіка, Республіка Болгарія, Арабська Республіка Єгипет, а також надати дозвіл на отримання віз для поїздок дітей до вказаних вище країн без згоди батька.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не визначено конкретних термінів виїзду дітей за кордон, а тому надання такого дозволу може призвести до порушення права батька.

Такий висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 141, 157 СК України, Закону Україну «Про охорону дитинства», Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», постанови КМ України від 27 січня 1995 р. №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».

Всі доводи, викладені представником позивача в апеляційній скарзі, були предметом розгляду суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Як видно з матеріалів справи, відповідач надавав позивачу дозволи на виїзд дітей за кордон протягом 2012 р. - 2015 р. (а/с 124 т. 1) та у січні 2016 р.(а/с171 т. 2). Позивач визнає, що в даний час відмовляє у наданні такого дозволу без визначення певної країни, чіткого маршруту слідування, обмежень періоду та тривалості перебування дітей за кордоном, оскільки через збільшення терористичних загроз та хвилювання за безпеку дітей хоче погоджувати з позивачем всі зазначені питання.

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач уточнила свої вимоги та просила надати їй дозвіл на виїзд сина ОСОБА_7 без згоди батька:

- до Турецької Республіки - з 22 квітня 2016 р. по 13 листопада 2016 р.;

- до Російської Федерації - з 01 червня 2016 р. по 31 травня 2017 р.

Відповідач заперечує проти виїзду сина ОСОБА_7 на навчання до Російської Федерації, оскільки він не погоджував з позивачем можливість такого навчання і його буде в такий спосіб фактично позбавлено можливості спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні.

Відповідно до ч. 3 ст. 157 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у ї вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Сторони по справі визнають та надали докази того, що мають можливість дійти згоди щодо врегулювання питання виїзду сина ОСОБА_7 за межі України.

Таким чином, судом було першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 відхилити, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 759/12610/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/882/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Ключник А.С.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.