У х в а л а

31 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 25 червня 2015 року, рішення Апеляційного суду Черкаської області від 22 вересня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

Христинівський районний суд Черкаської області рішенням від 25 червня 2015 року позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі − ПАТ КБ «ПриватБанк») задовольнив частково: стягнув з ОСОБА_4 на користь банку 4 тис. 588 грн 49 коп. заборгованості за кредитним договором та 138 грн 85 коп. судового збору; стягнув з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 628 грн 49 коп. витрат на правову допомогу.

Апеляційний суд Черкаської області рішенням від 22 вересня 2015 року змінив рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 25 червня 2015 року, зменшивши суму стягнутої з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором до 3 тис. 48 грн 16 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 16 грудня 2015 року касаційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 відхилила, рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 25 червня 2015 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 22 вересня 2015 року залишила без змін.

15 березня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 25 червня 2015 року, рішення Апеляційного суду Черкаської області від 22 вересня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме 257 − 267, 1050 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На обґрунтування підстави перегляду вказаних судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року, в якій, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанову Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 16 грудня 2015 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на те, що позичальник не виконав узяті на себе зобов'язання щодо повернення коштів та сплати відсотків за користування кредитом у строки, встановлені кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість за цим кредитним договором; суд також виходив з того, що позовні вимоги про стягнення заборгованості заявлені в межах позовної давності, оскільки строк дії кредитного договору не закінчився та зобов'язання за цим кредитним договором не були виконані.

При цьому, сума заборгованості із комісії за розрахунково-касове обслуговування має бути стягнута в межах трирічного строку позовної давності, а стягнення пені - відповідно до частини другої статті 258 ЦК України обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду.

Разом з тим в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року, наданій заявником для порівняння, касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з огляду на те, що банк звернувся до суду з вимогами до боржника і поручителя після спливу позовної давності, оскільки відповідно до умов договору змінив строк виконання основного зобов'язання, про що відповідач до винесення рішення судом зробив відповідну заяву.

Таким чином, порівняння наведеного судового рішення із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Крім того, відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року у зв'язку з її невідповідністю висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року, оскільки судове рішення, про перегляд якого подано заяву, не суперечить цьому висновку.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за кредитним договором за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 25 червня 2015 року, рішення Апеляційного суду Черкаської області від 22 вересня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

В.І.Гуменюк

А.Г.Ярема