Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Буцяка З.І., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Коробчук А.М.,

з участю ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Рівненської міської ради на рішення Рівненського міського суду від 12 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Рівненського міського суду від 12 січня 2015 року позов задоволено: визнано за ОСОБА_2 право власності на житлову квартиру АДРЕСА_1, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 799,20 грн. судового збору.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі Рівненська міська рада покликалася на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказувала, що 04 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Інвестиційний договір будівництва об'єкта нерухомого майна. За умовами даного договору відповідач зобов'язався передати у власність позивачу житлову квартиру АДРЕСА_1. На час укладання сторонами договору про фінансування будівництва правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися Законом України «Про інвестиційну діяльність» від 18 вересня 1991 року №1560-ХІІ. Однак ні зазначеною нормою, ні нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Доводила, що відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти. Суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Водночас, як зазначалось в рішенні суду, у відповідача відсутня первинна реєстрація нерухомого майна (споруди) за ним, а отже судом не встановлено належним чином обставини справи, безпідставно визначено спірне майно як «споруда», «будівля», вказано його площу, чим фактично надано йому правовий режим нерухомого майна.

Стверджувала, що правочини, що тягнуть перехід права власності на об'єкт нерухомості, водночас є підставою переходу права на землю, однак оформлення такого права здійснюється у встановленому порядку. Разом з тим, відповідно до довідки Управління Держгеокадастру у

___________________________________________________________________________________________________

Справа №569/20171/14-ц Головуючий в суді І інст. - Діонісьєва Н.М.

Провадження № 22-ц/787/494/2016р. Суддя-доповідач - Боймиструк С.В.

м. Рівному Рівненської області, земельна ділянка на АДРЕСА_1 не перебуває ані у власності, ані в користуванні сторін по справі.

З цих підстав просила рішення Рівненського міського суду від 12 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Представник Рівненської міської ради ОСОБА_1 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Інші учасники процесу у встановленому законом порядку, завчасно були повідомлені про час і місце розгляду справи, однак до суду не з'явилися і причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 липня 2014 року ОСОБА_3 таОСОБА_2 уклали Інвестиційний договір будівництва об'єкта нерухомості, за умовами якого відповідач зобов'язався передати у власність позивачу житлову квартиру АДРЕСА_1, а позивач зобов'язалася здійснити фінансування реконструкції відповідачем будівлі по АДРЕСА_1 у малоповерховий багатоквартирний житловий будинок, що нею і було зроблено шляхом передачі відповідачу грошових коштів в сумі 79920 грн. (а.с. 9-11).

ОСОБА_2, сплативши вартість, установлену інвестиційним договором, виконала свої грошові зобов'язання за ним, однак у неї право власності на спірну квартиру не виникло.

Пунктом 2.4.2 інвестиційного договору передбачено, що протягом трьох робочих днів після завершення будівництва і введення будинку в експлуатацію, забудовник передає інвесторові об'єкт інвестування за актом приймання-передачі, на підставі якого інвестор спільно із забудовником оформляє право загальної пайової власності на об'єкт інвестування у встановленому законодавством порядку.

За змістом цього договору позивач отримала лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно.

Згідно рішення виконавчого комітету Рівненської міської ради від 09 липня 1996 року №65 ОСОБА_6 була виділена земельна ділянка площею 513 кв.м в постійне користування, із цільовим призначенням - для обслуговування частини житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 (а.с.5-6).

Згідно договору купівлі-продажу від 08 червня 2000 року ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_6 майстерню по дрібному ремонту автомобілів та кафе за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 252,3 кв.м, розташованих на земельній ділянці площею 748 кв.м (а.с.7).

Відповідно до вимог ст.ст. 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, заборонялося.

Право власності або право постійного користування землею посвідчувалося державними актами, які видавались і реєструвались сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою ОСОБА_6 не оформив, а тому передача земельної ділянки в постійне користування за рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради №65 від 09.07.1996 року не відбулася, а відтак ОСОБА_6 не набув права постійного користування земельною ділянкою в розмірі 513,00 кв. м.

Будь-які докази в підтвердження того, що у ОСОБА_3 на момент набуття права власності на нерухоме майно (майстерню по дрібному ремонту автомобілів та кафе), існувало право на користування земельною ділянкою, в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України, у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, розпорядження землями територіальної громади міста, у тому числі надання їх у користування, належить до повноважень міської ради та здійснюється відповідно до вимог цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач із заявою до місцевої ради про виділення йому в користування земельної ділянки не звертався, дозвіл органів місцевої влади на проведення реконструкції нежитлових приміщень у житловий будинок відсутній, будинок в експлуатацію не введений, акт приймання передачі та докази про завершення будівництва в матеріалах справи також відсутні.

Відповідно до статей 526, 527, 530 - 532 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Майном як особливим об'єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (ч.1 ст.190 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України встановлено загальне правило, згідно якого, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Відповідно до ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Як вбачається з матеріалів справи позивачкою не доведено, що саме вона є власником спірного нерухомого майна і це право оспорюється або не визнається іншою особою, або те, що вона втратила документ, який засвідчує її право власності на це майно..

На час укладення сторонами інвестиційного договору будівництва об'єкта нерухомості, залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими регулювалися законами України від 19 червня 2003 року № 978-IV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та від 18 вересня 1991 року № 1560-XII «Про інвестиційну діяльність» (далі - Закони).

Виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення зазначеними нормами та нормою ст. 331 ЦК України не передбачено.

Зазначеними Законами визначено порядок оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права власності) на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкта до експлуатації.

Згідно ст.328 ЦК України, набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти.

Відповідний висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 та від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Отже, суд першої інстанції неправильно застосував норми статей 331, 392 ЦК України та дійшов помилкового висновку про визнання права власності за позивачкою на об'єкт інвестування, а фактично самовільного будівництва..

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат.

При поданні апеляційної скарги Рівненською міськрадою сплачено судовий збір у сумі 829,12 грн., тому ця сума підлягає стягненню на її користь з позивачки.

За таких обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 324. 325 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Рівненської міської ради задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 січня 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Рівненської міської ради судовий збір у сумі 829,12 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий:

Судді: