Справа № 331/3510/14-ц
Провадження 2 /331/291/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Жукової О.Є.

при секретарі Чистяковій К.С., Пакуло В.С.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» до ОСОБА_3 про визнання особи такою , що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство «Укртелеком» (далі - ПАТ «Укртелеком») звернулося з позовом до ОСОБА_3 мотивуючи його тим, що відповідач зареєстрована у кімнаті № 916 відомчого гуртожитку ПАТ «Укртелеком», розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Козача, 35 . Проте з січня 2005 року вона не проживає за вказаною адресою, оскільки виїхала на постійне місце проживання до Іспанії. Посилаючись на вказане та на те, що ОСОБА_3 не користується спірним житловим приміщенням більше 6 місяців без поважної причини , що втановлено актами , керуючись ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР, позивач просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування вищевказаним житловим приміщенням.

В ході розгляду справи , представнику позивача було роз»яснено відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України , що останнім в позовній заяві викладені обставини як відповідно до ст. 71 ЖК УРСР так і до ст. 107 ЖК. Після цього, представник позивача надав суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги ним обгрунтовуються саме ст. 71 ЖК УРСР , в обгрунтування позову на ст. 107 ЖК ПАТ «Укртелеком» не посилається.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, позовні вимоги просив задовольнити, зазначивши, що ОСОБА_3 без поважної причини не проживає в гуртожитку більше 6 місяців, перешкод у користуванні житловим приміщенням їй не вчинялося, до адміністрації підприємства ОСОБА_3 не зверталася, будь-яких документів, підтверджуючих її право на бронювання або збереження житлового приміщення , не надавала. Також, представник позивача пояснив, що до 31.12.2012 року ОСОБА_3 виставлялися рахунки на оплату за проживання в гуртожитку, після чого було складено комісійний акт про відсутність відповідача у житловому приміщенні та було припинено нарахування відповідної плати.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала в повному обсязі. Суду пояснила, що ОСОБА_4 дійсно, через тяжкі життєві обставини, переведення її на менш кваліфіковану роботу , вимушена була виїхати закордон , а саме до Іспанії , де на теперішній час здійснює догляд за особою похилого віку, оскільки їй потрібні гроші на лікування.

Проте, вважає, що відсутні підстави для визнання її довірителя такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки остання з 1988 року зареєстрована в гуртожитку, не має власного житла, а отже підпадає під дію Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку». Крім того, ОСОБА_3 більше 10 років очолює боротьбу жителів гуртожитку за право проживати в ньому та за законні тарифи на комунальні послуги, крім того , мешканці гуртожитку звертаються до керівництва ПАТ «Укртелеком» , місцевої влади та правоохоронних органів з вимогою забезпечити їх законне право на приватизацію займаних ними житлових приміщень у гуртожитку.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається , що відповідно до п. 11 Положення про порядок корпоратизації підприємств, що приватизуються, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 1993 року № 58 наказом Державного комітету зв'язку та інформатизації України від 27 грудня 1999 року на базі державного підприємства електрозв'язку «Укртелеком» було створено відкрите акціонерне товариство «Укртелеком» й передано останньому у власність майно державного підприємства електрозв'язку «Укртелеком».

Будинок гуртожитку по вул. Козача, 35 в м. Запоріжжя також перейшов до відкритого акціонерного товариства «Укртелеком», правонаступником якого є ПАТ «Укртелеком» (а.с.60 т.1).

З липня 1988 року до липня 2004 року ОСОБА_3 працювала на підприємстві позивача, у зв'язку з чим їй 01 липня 1988 року була надана кімната № 916 у гуртожитку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Козача, 35 , де вона зареєстрована по теперішній час (а.с.175 т.2).

Також, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 була звільнена з підприємства з 02.07.2004 року за власним бажанням у зв»язку з виїздом із міста на тимчасове проживання (а.с.177 т.1).

Наявність спору між ПАТ «Укртелеком» та ОСОБА_3 з приводу переведення на іншу роботу та з приводу звільнення , судом встановлено не було.

Також із відповіді головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, встановлено, що 05.07.2006 року ОСОБА_3 в»їхала на територію України з-за кордону, після цього переважно перебувала за межами України , а після виїзду за межі України 14.08.2013 року , відомості про її в'їзд на територію України станом на 28.01.2016 року відсутні (а.с.149 т.2, а.с. 77 т.1).

Зазначені обставини , також підтверджені поясненнями свідків ОСОБА_10, ОСОБА_8, які підтвердили, що вони є сусідками ОСОБА_3, остання тривалий час працює закордоном, доглядає за бабусею, приїзджала на Україну у відпустки раз на рік на нетривалий термін , а з літа 2013 року вони останню не бачили.

Згідно пояснень свідка ОСОБА_7, вона працює в гуртожитку ПАТ «Укртелеком» з листопада 2014 року кастеляном, ОСОБА_3 жодного разу не бачила в кімнаті .

Вказані обставини , щодо роботи закордоном та знаходження відповідача ОСОБА_3 в Іспанії, не оспорювалися представником позивача.

Також судом встановлено, що до 31.12.2012 року ОСОБА_3 здійснювалася оплата за кімнату у гуртожитку, а з 2013 року їй було припинено нарахування , через непроживання у кімнаті (а.с. 176-211 т.2).

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ст. ст. 71 , 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Згідно із ч. 2 ст. 31 ЦПК України позивачеві належить й право визначення предмета і підстав позову.

За змістом статей 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ПАТ «Укртелеком» обґрунтовував позовні вимоги тим, що відповідач без поважної причини не проживає в гуртожитку більше 6 місяців , та просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК УРСР .

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або членів його сім'ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК України.

Суд враховує, що позов заявлений на підставі ст. 71 ЖК УРСР та критично оцінює надані позивачем акти від 23 грудня 2011 року та від 02 червня 2014 року, складеними комісією представників ПАТ «Укртелеком», про те, що ОСОБА_3 у вищевказаному гуртожитку не проживає з 01 грудня 2009 року (а.с. 5, 40 т.1), оскільки, вказаними доказами підтверджується факт не проживання відповідача за адресою реєстрації, однак вказані докази не підтверджують тих обставин, що ОСОБА_3 не проживає в гуртожитку без поважної причини більше 6 місяців .

Натомість , судом встановлено, що з 14 серпня 2013 року до теперішнього часу позивачка перебуває закордоном , де працює , відповідно до її заяви звільнилася з роботи у зв»язку з переїздом в іншу місцевість, тобто , вибула на постійне проживання до іншої країни .

Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу ч. 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК УСРС , через встановлення судом факту тривалого постійного проживання ОСОБА_3 на території іншої країни , а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому доводи представника відповідача про наявність між ОСОБА_3 та ПАТ «Укртелеком» конфліктних правовідносин, не підтверджена жодними належними доказами , оскільки судом встановлено, що в 1999 році ОСОБА_3 дійсно зверталася до органів прокуратури з листом щодо недопущення примусового виселення з гутрожитку, однак відповіддю прокуратури м. Запоріжжя від 14.06.1999 року встановлено, що в ході проведення перевірки та опитування мешканців гуртожитку, осіб, до яких застосовувалися погрози або примус , не встановлено.

Крім того, суд враховує, що звільнилася ОСОБА_3 в 2004 році з ПАТ «Укртелеком» за власним бажанням у зв»язку з переїздом в іншу місцевість, трудового спору між нею та позивачем не існувало, підстави звільнення не оскаржувалися.

Після цього ОСОБА_3 була на території України раз на рік близько 20 днів, а з серпня 2013 року на території України відсутня.

Її звернення до ПАТ «Укртелеком» 01.08.2013 року з приводу надання розрахунку-фактури для оплати комунальних послуг , не можна вважати наявністю конфліктних правовідносин, зокрема це підтверджено поясненнями сусідок ОСОБА_3, свідків ОСОБА_10, ОСОБА_8, які підтвердили, що жодного конфлікту з приводу того, що ОСОБА_3 перешкоджали проживати в гуртожитку не було.

Також, суд приходить до висновку, що акт від 09 серпня 2013 року складений позивачкою, її представником ОСОБА_11, та свідком ОСОБА_9 , яка до цього з відповідачкою знайома не була, та яким встановлено, що в 16-15 годин 09.08.2013 року їм було відмовлено пройти з гостьовим візитом до ОСОБА_3, не є доказом поважності причини не проживання в гуртожитку ОСОБА_3, оскільки судом встановлено , що причиної її непроживання є саме робота за кордоном (а.с.171 т.1).

Також, суд не приймає до уваги інші заперечення представника відповідача, вважає їх такими, що суперечать матеріалам справи, та встановленим судом фактичним обставинам . Зокрема, посилання на те, що ОСОБА_3 позбавляється право на приватизацію кімнати, є безпідставним, оскільки до тереперішнього часу будівля гуртожитку не передана у комунальну власність, ОСОБА_3 із заявою про приватизацію кімнати не зверталася, дозвіл на приватизацію їй надано не було.

Керуючись ст. 10,11, 209, 212,214,215, 217, 218 ЦПК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» до ОСОБА_3 про визнання особи такою , що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:

21.03.2016