Справа № 459/609/15 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/783/1234/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Д.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Богонюка М.Я., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07 травня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

Заочним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 07 травня 2015 року задоволено позов ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третьої особи Червоноградського міського сектору ГУ ДМС України у Львівській області, про визнання втратившим право користування житловою площею.

ОСОБА_7 визнано таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою №28 по вул. Сокальська, 36 у м. Червонограді Львівської області.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_5.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що складений 12.12.2014 року працівниками ЖЕД №4 КП «Червонограджитлокомунсервіс» акт про те, що у спірній квартирі проживає лише ОСОБА_8, не відповідає дійсності, оскільки він дійсно проживає у спірній квартирі з 1984 року, жив із тіткою ОСОБА_8, яка була їх з братом опікуном, так як їх батьки померли, а в день складення акту він просто був відсутній у звязку з тим, що перебував на за кордоном, виїжджаючи на роботу. Покликаючись на розяснення, викладені у п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вважає, що суд першої інстанції повинен був зясувати причини його відсутності у спірній квартирі. ОСОБА_9 того зазначає, що ОСОБА_8 07.10.2008 року склала в його користь заповіт, згідно якого заповіла йому усе майно, яке буде належати їй на день смерті. Проживаючи у квартирі, він вкладав значні кошти у її ремонт. Позивачів він взагалі не знав, вони не є родичами ОСОБА_8, а є родичами сусідки ОСОБА_9, а тому про наявність договору дарування квартири, який в даний час він оспорює в судовому порядку, взагалі не знав, так як позивачі у дану квартиру ніколи не вселялися.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає даним вимогам.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що відповідач у спірній квартирі не проживає тривалий час, а тому втратив право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як він дійшов до них з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивачі звернулись в суд з позовом про визнання відповідача ОСОБА_5 втратившим право на користування житловим приміщенням на підставі ст.ст.71,72 ЖК України.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що згідно договору дарування від 03.12.2014 року ОСОБА_8 подарувала належну їй на праві приватної власності квартиру №28 по вул. Сокальській,36 у м. Червонограді Львівської області ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Дана квартира належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності від 10.01.2002 року.

09.12.2002 року у даній квартирі на підставі заяви ОСОБА_8 зареєстрований її племінник ОСОБА_5С.(а.с.82, 17-22, 62).

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ст.ст.71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням унаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно розяснень, даних у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

У порушення вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України позивачами доказів того, що ОСОБА_5 був відсутнім у спірній квартирі понад встановлені законом строки без поважних причин, ними не було подано.

Не здобуто таких доказів і районним судом, який в оскаржуваному рішенні зазначає, що відповідач в спірному приміщенні не проживає тривалий час, не зазначаючи ні строків такого, ні причин відсутності ОСОБА_5

Доказами в розумінні ст..57 ЦПК України є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до розяснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів. Зокрема статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків. Тому пояснення зазначених осіб, отримані не за процедурою допиту свідків ( стаття 184 ЦПК), не можуть використовуватись як засіб доказування.

Однак, ні позивачі, ні їх представник ОСОБА_4 судом в якості свідків не допитувались, а лише один вказаний судом доказ - акт від 04.03.2015 року, складений працівниками ЖЕД №4 КП "Червонограджитлокомунсервіс", на думку колегії суддів, достатнім і належним доказом для задоволення позову з підстав, визначених позивачами, бути не міг.

Відтак, колегія суддів вважає, що оцінюючи зібрані по справі докази, суд не дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й обєктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозвязку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та не дав їм належної оцінки, внаслідок чого його висновки не відповідають обставинам справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, з участю третьої особи Червоноградського міського сектору ГУ ДМС України у Львівській області, про визнання втратившим право користування житловим приміщенням.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: