АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/40/16 Справа № 209/3022/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шендрик К. Л. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 27 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Дніпровський відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції, про визнання батьківства та стягнення аліментів, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання батьківства та стягнення аліментів, мотивуючи тим, що вони з відповідачем знайомі протягом трьох років, з березня 2012 року перебували у фактичних шлюбних відносинах та вели спільне господарство.

Зазначала, що до 07 жовтня 2012 року вони спільно з відповідачем проживали у АДРЕСА_1 і ІНФОРМАЦІЯ_2 року у них народилась донька ОСОБА_4.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 не бажає визнавати себе батьком дитини та ухиляється від надання матеріальної допомоги на її утримання, а тому просила суд визнати походження дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, від батька ОСОБА_3; зобов'язати відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області внести зміни в актовий запис про народження ОСОБА_4 №217 від 11 квітня 2013 року, а саме виключити з графи батько ОСОБА_6 та вказати в графі батько ОСОБА_3, змінити по батькові з Вікторівна на Богданівна, решту відомостей залишити без змін; стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4 в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму до досягнення дитиною повноліття; стягнути з ОСОБА_3 аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісяця, до досягнення дитиною ОСОБА_4 трирічного віку.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 лютого 2015 року ОСОБА_2 у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

За правилами ч.2 ст.128 СК України підставою для визнання батьківства є будь-які докази про це, які засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до норм ЦПК України.

Згідно до вимог ст.ст.180,182 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року у позивачки народилася донька ОСОБА_4, батьком якої, за заявою позивача записаний ОСОБА_6, що підтверджується копією медичного свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 04 квітня 2013 року, копією свідоцтва про народження, актовим записом №217, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження для виплати допомоги у зв'язку з народженням дитини №0 від 11 квітня 2013 року (а.с.6,7,8,9).

Під час судового засідання судом першої інстанції встановлено, що сторони між собою спілкувались з початку січня 2012 року по жовтень 2012 року та періодично вступали в статевий зв'язок.

Відповідно до ч.1 ст.52 Конституції України, діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду (ч.2 ст.125 СК України).

Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана, як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану (ч.1 ст.126 СК України).

Положення вказаних норм дають змогу дійти висновку про існування двох способів визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою: добровільний та судовий.

Добровільний спосіб полягає у двосторонньому волевиявленні матері та батька, яке полягає у зверненні до державного органу реєстрації актів цивільного стану із відповідною заявою. Тобто, зазначений спосіб використовується у разі відсутності спору з приводу батьківства та є вільним волевиявленням жінки та чоловіка, шляхом подачі заяви до органу реєстрації актів цивільного стану.

Згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст.128 СК України за відсутності заяв, право на подання яких встановлено статтями 126 і 127 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Як зазначено в абз.3 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3, справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК, зокрема ч.2 ст.128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства.

У п.9 зазначеної вище постанови роз'яснено, що питання походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. У разі, коли ухилення сторони у справі щодо визнання батьківства від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст.146 ЦПК може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції двічі призначав по справі судово-генетичну експертизу.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 грудня 2013 року по справі призначено судову генетичну експертизу, проведення якої доручено ОКУ «Бюро судово-медичних експертиз» (а.с.41).

Дана ухвала суду не була виконана у зв'язку з неявкою ОСОБА_3 до експертної установи (а.с.47).

Проте, 08 липня 2014 року відповідачем були надані пояснення з причин неявки та подано клопотання про повторне призначення судово-генетичної експертизи (а.с.83-84).

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 липня 2014 року призначено судово-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Судової незалежної експертизи України (а.с.89).

Ухвала Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 липня 2014 року була виконана та 31 жовтня 2014 року надано висновок генетичного дослідження, з якого вбачається, що ймовірність біологічного батьківства ОСОБА_3 по відношенню до ОСОБА_4 складає 0,00%, тобто практично виключене (а.с.92-109).

За змістом ст.ст.10,11,212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегією суддів висновок експертизи, наданий ТОВ «Судова незалежна експертиза України», при розгляді справи до уваги не приймався тому, що був наданий недержавною установою, у зв'язку з чим було задоволене клопотання позивача та ухвалою колегії суддів судової палати апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2015 року зупинено провадження по справі та призначено проведення повторної судово-генетичної експертизи, проведення якою доручене експертам КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судової-медичної експертизи» ДОР» (а.с.212-214).

Проведення експертизи експертною установою було призначене на 07 вересня 2015 року (а.с.222), в зв'язку з неявкою обох осіб перенесене на 05 жовтня 2015 року (а.с.227), та повернуто без виконання у зв'язку з неявкою ОСОБА_3 до експертної установи (а.с.229).

Апеляційний суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, саме тому повторно направив ухвалу суду про проведення судово-генетичної експертизи для виконання та надання висновку (а.с.230).

01 лютого 2016 року ухвала суду повернута без виконання у зв'язку з неявкою обох сторін 14 грудня 2015 року та 18 січня 2016 року на експертизу (а.с.233).

02 лютого 2016 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області відновлене провадження у справі.

26 лютого 2016 року апеляційним судом за місцем роботи відповідача, яке повідомила позивач (а.с.250), було надіслано судову повістку (а.с.256), яку дирекція ДП «Придніпровська залізниця» відмовилась приймати у зв'язку з тим, що ОСОБА_3 не працює на даному підприємстві (а.с.258-260).

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно до ч.1 ст.60, ч.3 ст.10 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відповідно до вимог ч.4 ст.10, ч.1 ст.31, ч.1 ст.137 ЦПК України повинен сприяти сторонам у здійсненні їх прав для всебічного й повного з'ясування обставин справи, в тому числі зобов'язаний за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, витребувати докази, коли у цих осіб є складнощі щодо їх отримання.

Ці норми процесуального права при ухваленні рішення судом першої інстанції виконані.

Будь-яких доказів стосовно батьківства відповідача позивачем не надано.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач злісно ухиляється від участі у експертизі, не можуть слугувати підставою для скасування рішення та задоволення позовних вимог, оскільки, як вже було зазначено, позивач сама не з'являлася до експертної установи.

Статтями 27,31 ЦПК України встановлено, що особи, які беруть участь у справі, наділені широким колом цивільних прав і лише одним обов'язком: добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Неявка як позивача так і відповідача до експертної установи свідчать про зловживання своїми процесуальними правами.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими, не свідчать про незаконність та неправильність рішення суду та не приймаються до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, зводяться до особистого тлумачення заявником норм права, а письмових та належних доказів на їх підтвердження до апеляційного суду останнім надано не було.

Крім того, відповідно до правових позицій Верховного Суду України розумний строк визначається у кожній конкретній справі з урахуванням справедливого і своєчасного її розгляду, складністю справи; поведінкою заявника; процесуальними діями суду, але не більше строку, визначеного частиною першою статті 157 ЦПК.

Колегія суддів звертає увагу на той факт, що справа перебуває в провадженні суду апеляційної інстанції з 17 березня 2015 року.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального й процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 27 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.