Справа № 459/327/16 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/783/2432/16 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства «ОСОБА_2.» на ухвалу судді Червоноградського міського суду Львівської області від 1 лютого 2016 року по справі за позовом Фермерського господарства «ОСОБА_2.» до Сокальського районного суду Львівської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

Ухвалою судді Червоноградського міського суду Львівської області від 1 лютого 2016 року відмовлено у відкритті провадження у справі за цим позовом.

Ухвалу оскаржує Фермерське господарство «ОСОБА_2.», посилаючись на її незаконність, необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які мають значення для справи, які суддя вважає встановленими. Зазначає, що має місце невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. Зокрема, судом не застосовано норми Конституції України (ст.ст.8,22,40,55,56,124,150), не враховано Рішення Конституційного Суду України № 6-зп від 25 листопада 1997 року, №9-зп від 25 грудня 1997 року, № 12-рп від 3 жовтня 2001 року, № 15-рп від 9 липня 2002 року; ст.ст.15,16,1167,1176 ЦК України, ст.ст.3,4,11,15,61,108,110, п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України, ст.ст.6,13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Вказує, що позовні вимоги стосуються відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями судді, оскільки постановлена ним ухвала оскаржена і скасована судом вищої інстанції. Вважає, що має право на судовий захист. Просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Сторони належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи Апеляційним судом Львівської області, що стверджується розписками про одержання направлених рекомендованими листами судових повісток. В судове засідання представники сторін не з'явилися. Неявка належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Згідно зі ст.ст.3,4 ЦПК України, ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод та інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Встановлено, що позивач (Фермерське господарство «ОСОБА_2.») звернувся з позовом про стягнення в його користь з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України 1 000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями судді Сокальського районного суду Львівської області, що спричинило приниження честі, гідності та ділової репутації.

Згідно з п.3 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі. Відшкодування збитків є одним із способів захисту цивільних прав (п.8 ч.2 ст. 16 ЦК України). Держава в особі уповноважених органів також може бути учасником цивільних відносин (ч.2 ст.2 ЦК України, ст.30 ЦПК України), в тому числі відносин відшкодування шкоди.

У ч. 2 ст. 122 ЦПК України наведено вичерпний перелік підстав, за наявності яких суддя відмовляє у відкритті провадження у справі і вказаний перелік розширювальному тлумаченню не підлягає.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно із ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за ч. 1 і ч.2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових, відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (господарського, адміністративного). Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» зазначено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України №6 від 12 червня 2009 року «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам роз'яснено, що у розумінні положень ч.1 ст. 2, п.1, п. 7 і п.9 ст. 3, ст. 17, ч.3 ст. 50 КАС України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ.

Зазначені роз'яснення є відтворенням положень ст.ст. 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких майнова та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі у разі скасування вироку як неправосудного. Судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності суддів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У зв'язку із викладеним, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено. Таке законодавче врегулювання відповідає вимогам ст.ст. 6, 13, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч.2 ст. 122 ЦПК України, суддя не врахував, що хоч позивач зазначив відповідачами Сокальський районний суд Львівської області і Державу Україна, його позовна вимога полягає у стягненні із Держави Україна в особі Державної казначейської служби України в користь Фермерського господарства «ОСОБА_2.» моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій судді Сокальського районного суду. Такий висновок мотивований тим, що суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Заяви, скарги на дії судді, пов'язані із здійсненням правосуддя, не підлягають розглядові в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених у зв'язку з розглядом справ. Оскарження в будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду і вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. Викладені в оскаржуваній ухвалі висновки в частині, що вимоги до Держави Україна є похідними від вимог до Сокальського районного суду, є передчасними.

Суддею не враховано, що позивач звернувся із цим позовом після оскарження постановленої судом ухвали при розгляді справи в порядку кримінального судочинства відповідно до вимог КПК України. Він вважає, що моральна шкода йому спричинена внаслідок постановлення незаконної ухвали, яка за його скаргою відповідно до процесуального закону скасована судом вищої інстанції. Цій обставині не надано належної оцінки.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: фізичні, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

У відповідності до ч. 1 ст. 167 цього Кодексу держава діє у цивільних правовідносинах на рівних правах з іншими учасниками зазначених відносин.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, передбачене ст. 1176 ЦК України. Вказана правова норма встановлює випадки і умови відшкодування такої шкоди, передбачає, що зазначена шкода відшкодовується державою. Належить враховувати, що вимоги до держави Україна в особі Державної казначейської служби України за відсутності передбачених законом підстав для відшкодування шкоди тягне за собою відмову у позові, а не відмову у відкритті провадження у справі.

Колегія суддів вважає, що висновки, які містяться у оскаржуваній ухвалі щодо того, що позовні вимоги у цій справі не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства з наведених судом першої інстанції мотивів, є передчасним і необґрунтованими. Тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді питання про відкриття провадження у справі належить звернути увагу на предмет спору, суб'єктний склад сторін, які відносини виникли між сторонами щодо відшкодування шкоди.

Врахуванню підлягають положення ч.2 ст. 21 КАС України згідно з якими вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єкта публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства. Належить врахувати, що питання підвідомчості та підсудності справ господарським судам визначені ст.ст. 12, 13 ГПК України.

Відповідно до положень ст.ст. 1 і 12 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно зі встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 3 постанови № 3 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз'яснив, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12), Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. У зв'язку з наведеним, суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Спільним листом Верховного Суду України та Вищого господарського суду України від 20 липня 1995 р. № 01-8/518а роз'яснено, що за загальним правилом підвідомчість спорів визначається законодавчими актами України. Однак, коли в законодавчих актах підвідомчість визначена нечітко, слід виходити із суб'єктного складу учасників спору. Отже, якщо сторонами у справі є юридичні особи, спір підлягає вирішенню господарським судом.

У п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24 жовтня 2011 року «Про деякі питання підвідомчості справ господарським судам» зазначено, що господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори, пов'язані, зокрема, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктом публічно-правових відносин,- за умови, що такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадають під дію ст. 1 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «ОСОБА_2.» задовольнити частково.

Ухвалу судді Червоноградського міського суду Львівської області від 1 лютого 2016 року скасувати та передати питання про відкриття провадження у справі на новий розгляд до Червоноградського міського суду Львівської області.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді :