У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ступак О.В.,
суддів: Леванчука А.О., Парінової І.К., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 17 липня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (далі - ЗАТ КБ «Приватбанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_6 було укладено кредитну угоду № 228К та договори про видачу траншу № № 228К/1, 228К/2, за умовами яких остання отримала кредит у розмірі 484 тис. грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 17 липня 2015 року.

У забезпечення виконання ОСОБА_6 договірних зобов'язань 17 липня 2008 року та 20 жовтня 2010 року були укладені договори поруки № № 228К, 167 між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_7 та між ПАТ КБ «Приватбанк» та публічним акціонерним товариством «Акцент Банк» (далі - ПАТ «Акцент Банк»).

ОСОБА_6 не виконувала належним чином свої договірні зобов'язання, у зв'язку з чим позивач звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2010 року, ухваленим у справі № 2-10150/10, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 272 495 грн 04 коп. заборгованості за кредитним договором від 17 липня 2008 року № 228К та укладеними договорами про видачу траншу від 17 липня 2008 року № 228К/1 і від 5 серпня 2008 року № 228К/2.

Позивач посилаючись на те, що зазначене рішення суду не виконано і станом на 14 грудня 2012 року заборгованість за вказаними договорами становила 661 941 грн 65 коп. і складалася з: 226 934 грн 24 коп. - заборгованості кредитом, 273 119 грн 59 коп. - заборгованості з відсотків, 122 328 грн 69 коп. - пені, 7 800 грн - заборгованості за вчинення виконавчого напису, 250 грн - штрафу (фіксована складова), 31 509 грн 13 коп. - штрафу (процентна складова), просив стягнути за винятком суми у розмірі 272 495 грн 04 коп., яка була задоволена за заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2010 року, різницю у розмірі 389 446 грн 61 коп.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 грудня 2015 року, у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не відповідають цим вимогам.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено, що 17 липня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_6 було укладено кредитну угоду № 228К та договори про видачу траншу № № 228К/1, 228К/2, за умовами яких остання отримала кредит у розмірі 484 тис. грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 17 липня 2015 року (а. с. 7-9, 10).

У забезпечення виконання ОСОБА_6 договірних зобов'язань 17 липня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_7 було укладено договір поруки № 228К (а. с. 11).

Також в якості забезпечення виконання ОСОБА_6 зобов'язань між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент Банк» було укладено договір поруки № 167 (а. с. 5). Розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежувався сумою, зазначеною у додатку -1 до цього договору у розмірі 10 тис. грн. (а. с. 6).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2010 року, ухваленим у справі № 2-10150/10, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 272 495 грн 04 коп. заборгованості за кредитним договором від 17 липня 2008 року № 228К та укладеними договорами про видачу траншу від 17 липня 2008 року № 228К/1 і від 5 серпня 2008 року № 228К/2 (а. с. 37-38).

Встановивши вищезазначені обставини у справі, суди дійшли висновку про те, що з ухваленням заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2010 року про задоволення вимог кредитора, припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, пені, разом із цим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів у повному обсязі та нарахованих за цей час відсотків, невиконання яких тягне відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України, вимоги за якою не заявлені.

Однак з таким висновком судів погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до ч. ч. 1. 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів. їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Встановивши у даній справі, що є заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2010 року, яким позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено та стягнуто на їхню користь з ОСОБА_6 272 495 грн 04 коп. заборгованості за кредитним договором від 17 липня 2008 року № 228К та укладеними договорами про видачу траншу від 17 липня 2008 року № 228К/1 і від 5 серпня 2008 року № 228К/2, суди дійшли до передчасного висновку про те, що підстав для стягнення нарахованих у подальшому відсотків за користування кредитом та неустойки поза строком дії кредитного договору і після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості законом не передбачено, а тому до даних правовідносин підлягає застосуванню лише ст. 625 ЦК України, з підстав якої позов заявлено не було.

Однак такий висновок судів суперечить вимогам закону та правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду і цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає. О.В. Ступак А.О. Леванчук І.К. Парінова Т.О. Писана Г.В. Юровська Головуючий Судді: