Справа № 438/485/11 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/783/403/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Гриновця Б.М.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: апелянта(позивача) ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 22 вересня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

в січні 2007 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, який неодноразово уточнювала і доповнювала, а згідно з заявою про збільшення позовних вимог від 10 вересня 2015 року остаточно просила суд: в порядку ст.ст. 261, 267 ЦК України поновити строк звернення до суду, як такий, що пропущений з поважних причин; визнати недійсним договір дарування від 08.12.1995р., укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_6; визнати за нею право власності на 2/5 ідеальні частини всього будинковолодіння за адресою: вул. Дорошенка, 28а в м. Бориславі Львівської області, як майно набуте в шлюбі та в порядку спадкування; визнати за нею право приватної власності на спільно набуте в шлюбі та в порядку спадкування майно: 4/6 ідеальні частини вартості будівельних матеріалів незавершеного будівництва всього торгового центру за адресою: вул. Дорошенка, 28б у м. Бориславі; визнати за нею право власності на майно, спільно набуте в шлюбі та в порядку спадкування за законом: 1/3 ідеальну частину всієї земельної ділянки по вул. 5-Садовій, 3 в м. Бориславі у садівничому товаристві «Хімік», площею 0,05 га, 1/3 ідеальну частину всієї земельної ділянки на вул. Дорошенка, 28а в м. Бориславі площею 0,1000 га, 4/6 земельної ділянки площею 0,0911га по вул. Дорошенка, 28б в м. Бориславі (в т.ч. її складову розміром 0,0195 га для обслуговування торгової точки); скасувати рішення № 429 від 16.08.2001р. «Про внесення змін в п. 2 рішення виконкому № 134 від 16.03.2000р.», викладене в редакції: «Дозволити гр. ОСОБА_6, що проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, побудувати продуктовий магазин та бар, допоміжні приміщення загальним розміром 6,1х16,5м на власній присадибній ділянці»; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії 2-ЛВ № 040621 площею 0,0911 га по вул. Дорошенка, 28 б в м. Бориславі з підстав, що вказаний державний акт видано всупереч вимог Земельного кодексу України, так як виданого на земельні ділянки з різним цільовим призначенням на підставі рішень органу місцевого самоврядування в порушення його компетенції, визначеної Земельним кодексом України і Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Справа розглядалась судами неодноразово.

Так, рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 08 вересня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2011 року, позов ОСОБА_2 задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2011 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_6, зазначені судові рішення скасовано і передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 22 вересня 2015 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Вказане рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі не погоджується з рішенням суду, вважає його незаконним і необґрунтованим, оскільки, на думку скаржника, судом допущено неповне зясування обставин справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Покликається на те, що суд не взяв до уваги ту обставину, що спірний будинок був спільною власністю подружжя, однак своєї згоди на його відчуження вона не давала. Також зазначає, що їй не було відомо про укладення оспорюваного договору. Так само покликається, що судом безпідставно не взято до уваги її твердження про те, що будівництво торгового центру здійснювалось нею з чоловіком за їхні спільні кошти, а тому вказане майно є спільною власністю подружжя. Крім того, вважає, що суд безпідставно прийшов до висновку про пропуск нею строку позовної давності і так само безпідставно взяв до уваги ухвалу суду адміністративної юрисдикції, що набрала законної сили, якою її аналогічні позовні вимоги про скасування рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради № 429 від 16.08.2001р. «Про внесення змін в п. 2 рішення виконкому № 134 від 16.03.2000р.», викладене в редакції: «Дозволити гр. ОСОБА_6, що проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, побудувати продуктовий магазин та бар, допоміжні приміщення загальним розміром 6,1х16,5м на власній присадибній ділянці» і визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку серії 2-ЛВ № 040621 площею 0,0911 га по вул. Дорошенка, 28 б в м. Бориславі, залишені без розгляду у звязку з пропуском нею строку на звернення до суду. Просить скасувати рішення Бориславського міського суду Львівської області від 22 вересня 2015 року на ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та усі судові витрати покласти на відповідачів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що дане рішення суду відповідає вказаним вимогам зважаючи на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, позивачка ОСОБА_2 з 29.08.1992р. по 07.05.2008р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який помер 07.05.2008р..

Також, судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів № 109 від 20.04.1984р. дозволено здійснити обмін житлового приміщення між громадянами, на підставі якого ОСОБА_4 вселився в квартиру № 2по вул. Фрунзе, 28 (тепер вул. Дорошенка) в м. Бориславі /Т.1.,а.с. 289/.

Судом встановлено, що після вселення в зазначене житлове приміщення, в період 1985-1987рр.. ОСОБА_4 на підставі відповідних рішень органів місцевої влади здійснив будівництво господарських будівель по вул. Дорошенка, 28а в м. Бориславі гаража, літньої кухні, баню, приміщення для зберігання інвентаря /Т.1., а.с. 289, 290, 291, 292, 293/.

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.03.1991р. ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1 (тепер вул. Дорошенка) в м. Бориславі, що становить 59/100 ідеальних частин житлового будинку /Т.1, а.с.295/.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 покликалась на те, що після одруження в серпні 1992 року вони з чоловіком, ОСОБА_4, розпочали добудову до вказаного житлового приміщення і така добудова здійснювалась за їхні спільні кошти подружжя.

Однак, такі покликання позивача спростовуються наявними у справі доказами.

Так, згідно з наявних у справі доказів, одразу ж після викупу зазначеного житлового приміщення, ОСОБА_4 почав здійснювати добудову до нього, отримавши відповідний дозвіл органу місцевої влади /Т.1, а.с. 296/.

Як вбачається з калькуляції на будівництво веранди /Т.1, а.с. 99-100/, типового договору на ремонт і будівництво жилих будинків, квартир, господарських, побутових будівель та споруд на замовлення населення від 02.08.1991р. /Т.2, а.с.101-103/, кошторису по влаштуванню покрівлі в житловому будинку № 28 по вул. Фрунзе в м. Бориславі /Т.2, а.с.106-107/, договору-замовлення на ремонтно-будівельні роботи по замовленню населення від 16.12.1991р. /Т.2, а.с. 110-111/, ОСОБА_4 виступив замовником будівельних та ремонтних робіт по добудові до вищевказаного житлового приміщення.

Матеріалами справи також підтверджується та обставина, що вищезазначені роботи були оплачені ОСОБА_4 в повному обсязі до серпня 1992 року /Т.1, а.с. 99-100, Т.2, а.с. 101-103, 106-107, 110-111/.

Крім того, згідно з квитанціями, товарно-транспортними накладними, квитанціями до прибуткових касових ордерів, товарними чеками, повідомленнями про сплату за період 1990-1992рр., тобто до одруження з позивачкою, ОСОБА_4 придбано будівельних матеріалів для будівництва житлової прибудови по вул. Дорошенка, 28 в м. Бориславі /Т.2, а.с. 104-147/.

Так само в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази здійснення зазначеної добудови в період після серпня 1992 року.

Колегія суддів зазначає, що в судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 визнала факт побудови ОСОБА_4 господарських приміщень до реєстрації шлюбу з нею, як і визнала ту обставину, що на час реєстрації шлюбу ОСОБА_4 вже здійснював добудову до згаданого житлового приміщення.

Судом також встановлено, що рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради № 270 від 08.06.1995р. ОСОБА_4 виділено в окреме будинковолодіння частину житлового будинку з добудованою частиною, житловою площею 106,7 м.кв., корисною площею 178,9м.кв. та присвоєно цій частині номер 28а і передано у приватну власність ОСОБА_4 з наступною видачею державного акту на право приватної власності земельну ділянку для обслуговування вказаного будинку площею 1000 м.кв., а 16.08.1995р. виконавчим комітетом Бориславської міської ради ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на спірний будинок.

Згідно з приписами ст. 24 КпШС України, в редакції чинній на час укладення шлюбу між позивачкою і ОСОБА_4, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сам по собі факт оформлення права власності на нерухоме майно під час перебування в шлюбі не є підставою виникнення права спільної сумісної власності на таке майно.

Своєю чергою, встановивши факт створення (побудови) спірного майна ОСОБА_4 за власні кошти і до одруження з позивачкою, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що спірний будинок з господарськими спорудами був особистою власністю ОСОБА_4.

Судом також встановлено, що згідно з договором дарування від 08.12.1995р., посвідченого державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори і зареєстрованому в реєстрі за № 5035, ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_6 прийняв в дар житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в м. Бориславі Львівської області по вул. Дорошенка, 28а.

Згідно з приписами ст. 48 ЦК УРСР недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону.

Відповідно до правил ст. 24 КпШС України, чинного на час укладення оспорюваного договору, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

З урахуванням встановлених обставин справи, колегія суддів вважає правильним і обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання вказаного договору недійсним з підстав зазначених у позовній заяві, так як судом встановлено, що вказане майно було особистою власністю дарувальника, а відтак надання згоди іншим з подружжя на укладення такого договору законом не передбачалось.

Згідно з приписами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Колегія суддів вважає, що, встановивши відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування від 08 грудня 1995 року, а відтак встановивши, що спірне будинковолодіння не належало спадкодавцеві, ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним зазначеного договору і визнання за нею права власності на частину спірного будинковолодіння як майна, набутого в шлюбі та в порядку спадкування.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду про пропуск позивачкою строку позовної давності по вищевказаних вимогах та про відсутність підстав для його поновлення.

Так, судом встановлено, що під час укладення оспорюваного договору ОСОБА_2 була присутня в нотаріальній конторі, що підтверджується показами свідка ОСОБА_7, на той час державного нотаріуса, котра посвідчувала вказаний договір.

Так само, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 2 оспорюваного договору дарувальник залишив за собою та своєю дружиною ОСОБА_8 право довічного безоплатного користування спірним будинком з господарськими будівлями. Як підтверджується наявними у справі матеріалами, незважаючи на реєстрацію шлюбу в серпні 1992 року позивач станом на 1995 рік в документах, що посвідчують особу, мала дошлюбне прізвище ОСОБА_8. Дана обставина в поєднанні з показаннями державного нотаріуса про перевірку нею паспортного документа дружини дарувальника для правильності запису в тексті договору її прізвища, імені і по-батькові також підтверджує факт перебування позивачки в нотаріальній конторі під час укладення оспорюваного договору.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що ОСОБА_2 16 серпня 2001 року зареєструвала своє місце проживання в спірному будинку, а відтак не могла не знати про те, що власником будинку є ОСОБА_4, без згоди якого така реєстрація була неможлива.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови в задоволенні вищевказаних позовних вимог ОСОБА_2 у звязку з їх безпідставністю, оскільки такий висновок повністю відповідає розясненням Пленуму Верховного Суду України, даним в п.11 постанови №14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі».

Крім того, правильним і обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності на спільно набуте в шлюбі та в порядку спадкування майно, а саме 4/6 частин будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва торгового центру на вул. Дорошенка, 28б в м. Бориславі Львівської області.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в зазначені частині, ОСОБА_2 покликалась на те, що будівництво торгового центру велось нею з чоловіком під час перебування в шлюбі і за спільні кошти подружжя.

Своєю чергою, заперечуючи проти цих позовних вимог ОСОБА_4 покликався на те, що вказане будівництво з 2001 року здійснюється ним за його особисті кошти.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради №124 від 16.03.2000р. ОСОБА_4 надано дозвіл на будівництво продуктового магазину розмірами 5х9 м на земельній ділянці по вул. Дорошенка, 28а в м. Бориславі. В подальшому, за заявою ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради від 16.08.2001р. № 429 внесено зміни в п. 2 рішення № 125 від 16.03.2000р. і викладено його в наступній редакції: «Дозволити гр. ОСОБА_6, що проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, побудувати продуктовий магазин та бар, допоміжні приміщення загальним розміром 6,1х16,5 м на власній присадибній ділянці».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачкою не доведено факту здійснення зазначеного будівництва позивачкою під час перебування в шлюбі і за спільні кошти подружжя, а матеріалами справи підтверджується, що таке будівництво здійснювалось і здійснюється відповідачем ОСОБА_4.

Зокрема, дана обставина підтверджується показами свідків, зокрема свідка ОСОБА_9, який безпосередньо здійснював будівництво торгового центру і ствердив, що замовником будівництва був відповідач ОСОБА_6, який надавав будівельні матеріали і проводив оплату виконаних робіт, а також підтверджується численними фінансовими документами, згідно з якими в період 2000-2009рр. ОСОБА_6 придбав будівельні матеріали, оплачував відповідні роботи /Т.2, а.с. 167-405/.

Колегія суддів вважає безпідставними покликання апелянта на те, що зазначені квитанції не можуть братися до уваги, так як будівництво торгового центру було закінчено в 2001 році, оскільки такі твердження суперечать наявними у справі доказам. Так, судом встановлено, що згідно з даними Дрогобицького МБТІ та ЕО за 2007 і 2009 рік готовність незавершеного будівництвом обєкта по вул. Дорошенка, 28б в м. Бориславі Львівської області становить 80 і 90% відповідно, а згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 27-05/14 від 29.05.2014р., готовність даного обєкта становить 98,7%.

Так само колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачкою не надано, а матеріали справи не місять належних і допустимих доказів здійснення будівництва торгового центру позивачкою та її чоловіком.

Своєю чергою, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги показання самої позивачки та свідків зі сторони позивача, оскільки такі показання суперечать встановленим обставинам справи та наявним у ній доказам. Крім того, колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що протягом розгляду справи ОСОБА_2 неодноразово змінювала свої пояснення з приводу обставин будівництва торгового центру і надавала суперечливі і непослідовні пояснення з цих обставин, що свідчить про надуманість підстав заявлених позовних вимог.

Таким чином, встановивши ту обставину, що будівництво торгового центру здійснювалось ОСОБА_4 за особисті кошти і не входило до складу спадкового майна після ОСОБА_4, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачці в задоволенні позовних вимог в зазначеній частині.

Так само законним і обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/3 частину земельної ділянки в садівничому товаристві «Хімік» та 1/3 частину земельної ділянки по вул. Дорошенка, 28а в м. Бориславі Львівської області.

Судом встановлено, що вищевказані земельні ділянки набуті ОСОБА_4 в порядку приватизації, встановленому ЗК України, а відтак правильним є висновок суду про те, що вказані земельні ділянки не є спільною власністю подружжя.

Також встановлено, що ОСОБА_2 звернулась до Бориславської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_4, однак в матеріалах справи відсутні дані про те, що позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на дане спадкове майно.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтвердила, що державним нотаріусом не було відмовлено їй в оформленні спадкових прав на зазначене спірне майно.

За таких обставин та з урахування розяснень Верховного Суду України і Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції і задоволення в цій частині позовних вимог ОСОБА_2

Щодо позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 4/6 частини земельної ділянки по вул. Дорошенка, 28а, площею 0,0911 га як на майно набуте в шлюбі і в порядку спадкування, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказана земельна ділянка належить відповідачу ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії 2-ЛВ № 040621 від 29 січня 2002 року, а відтак дана земельна ділянка не була спільним майно подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_4 і не входить до складу спадщини після ОСОБА_4.

Законним і обґрунтованим є також висновок суду першої інстанції про пропуск позивачкою строку звернення до суду за позовними вимогами про скасування рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради від 16.08.2001р. № 429 про внесення зміни в п. 2 рішення № 125 від 16.03.2000р. і державного акта на право власності на земельну ділянку серії 2-ЛВ № 040621 від 29.012002р.

Так матеріалами справи підтверджується та обставина, що з вказаними вимогами ОСОБА_2 звернулась до суду в лютому 2014 року, подавши заяву про збільшення позовних вимог.

В той же час, копію оспорюваного рішення та державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 долучила до своєї первісної заяви, поданої в суд ще в січні 2007 року /Т.1, а.с. 18, 20, 55/.

Таким чином, звернувшись до суду з позовними вимогами про скасування цих рішень лише в лютому 2014 року, позивач пропустила строк позовної давності і не навела поважності причин пропуску такого строку.

Так само в судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 не спростувала висновків суду про пропуск нею строку позовної давності і не навела причин поважності пропуску такого строку.

При цьому, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції досліджуючи питання пропуску позивачкою строку позовної давності та наявності чи відсутності поважних причин такого пропуску, обґрунтовано взяв до уваги ту обставину, що ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.02.2013р. у справі № 9104/147841/12 за позовом ОСОБА_2 до Бориславської міської ради, виконкому Бориславської міської ради, Дрогобицького ДКМБТІ та ЕО, Бориславського міського управління ресурсів, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_10 про визнання недійсним і скасування рішення, якою позов ОСОБА_2 залишено без розгляду у звязку з пропуском строку звернення до суду /Т.5, а.с. 123-128/.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесенням ним рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, в процесі її розгляду відповідачами ОСОБА_4, Бориславською міською радою і виконавчим комітетом Бориславської міської ради подано заяви про застосування строку позовної давності по вищевказаних вимогах ОСОБА_2.

За таких обставин, встановивши факт пропуску позивачкою строку позовної давності і встановивши відсутність підстав для його поновлення, суд першої інстанції законно і обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 в задоволенні зазначених позовних вимог.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, є таким, що ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а відтак відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 22 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: М.Я. Богонюк

ОСОБА_11