АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/500/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 49 Дудніченко В. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоНерушак Л. В.
суддівПальонного В. С. , Захарової А. Ф.
при секретаріВинник І. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 12 жовтня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу ,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 01 вересня 2012 року вона зареєструвала шлюб із відповідачем ОСОБА_6 у Звенигородському відділі РАЦС Звенигородського районного управління юстиції Черкаської області актовий запис № 100.

В шлюбі дітей у сторін немає.

Позивач ОСОБА_7 зазначає у позові, що причиною, яка побудила її звернутися із даним позовом послужило те, що через 5 днів після спільного проживання, 8 вересня 2012 року, відповідач ОСОБА_6 безпричинно побив її, спричинивши легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров'я. Відповідач заявив, що не хоче з нею проживати, оскільки позивач не любить його матір, хоча вона вважає, що це ні в чому не проявлялося. Зрозумівши, що вони не можуть спільно проживати, оскільки у них різні характери та різні погляди на сімейне життя, і сім'ю вони створити не зможуть, так як відповідач ОСОБА_6 не розуміє, що таке сім'я, вважає позивач, то вона звернулася до суду із даним позовом, просить термін на примирення не надавати, розірвати шлюб між нею та ОСОБА_6, зареєстрований 01 вересня 2012 року Звенигородським відділом РАЦС Звенигородського РУЮ Черкаської області, актовий запис № 100. Залишити їй прізвище «ОСОБА_7». Стягнути з відповідача на її користь судові витрати: на правову допомогу - 200 грн. та 108 грн. судового збору, всього 308 грн.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 12 жовтня 2012 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, зареєстрований 01 вересня 2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Звенигородського районного управління юстиції в Черкаській області, актовий запис № 100.

Після розірвання шлюбу змінено прізвище позивача з ОСОБА_7 на ОСОБА_7.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 понесені судові витрати пов'язані з оплатою послуг за надання юридичної допомоги в сумі 200 грн. та сплатою судового збору в сумі 108 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному порядку, направивши 14 січня 2016 року апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 12 жовтня 2012 року.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення ухвалено з грубим порушенням як норм цивільно-процесуального права, так і норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 12 жовтня 2012 року та ухвалити нове рішення.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, на адресу апеляційного суду надійшли заяви про розгляд справ без участі сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що сімейно-шлюбні відносини між сторонами припинилися в зв'язку з тим, що відповідач побив позивача, спричинивши легкі тілесні ушкодження, у сторін різні характери та різні погляди на сімейне життя, сім'я не створилась, на підставі чого у них виникали сварки та непорозуміння, які привели до розпаду сім'ї.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні 01 вересня 2012 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб від 01 вересня 2012 року, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Звенигородського районного управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 100 та відміткою Відділу ДРАЦС Звенигородського РУЮ у паспорті позивача.

Від даного шлюбу дітей у сторін немає.

Звертаючись до суду, позивач ОСОБА_7 посилалася на те, що причиною, яка побудила її звернутися із даним позовом послужило те, що через 5 днів після спільного проживання, 8 вересня 2012 року, відповідач безпричинно побив її, спричинивши легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров'я. Вона зрозуміла, що вони не можуть спільно проживати, оскільки мають різні характери та різні погляди на сімейне життя і сім'ї створити не можуть, так як відповідач не розуміє, що таке сім'я.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Статтею 112 СК України передбачено, що суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Також пунктом 11 даної постанови роз'яснено, що рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ст. 215 ЦПК. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Скасування рішення суду про розірвання шлюбу в разі, коли його було зареєстровано в органах РАЦС і подружжя (або один із них) взяли новий шлюб, можливе тільки у випадку, коли при його постановленні були допущені істотні порушення норм матеріального або процесуального права. Розглядаючи справу після скасування попереднього рішення про розірвання шлюбу, суд повинен з'ясувати, чи не було його зареєстровано в органах РАЦС, і вирішити питання про анулювання цього запису.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме: рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 12 жовтня 2012 року, заяви ОСОБА_6 від 09. 10. 2012 року, написаної від руки (а. с. 11) з даними ксерокопії паспорту відповідача ОСОБА_6 відповідач не заперечував проти розірвання шлюбу, просив позов задовольнити в повному обсязі та провести розгляд справи без його участі.

За таких обставин, маючи заяву про визнання позову про розірвання шлюбу відповідачем, враховуючи наявність в матеріалах справи копії акту судово - медичного обстеження № 94 від 13 вересня 2012 року ОСОБА_7 ( в шлюбі ОСОБА_7) про наявність в неї легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров'я , у суді були всі підстави для задоволення вимог про розірвання шлюбу, так як збереження сім'ї стало неможливим.

Відповідач ОСОБА_6 не просив суд надати йому строк на примирення, як і не вбачається з його дій, що він мав намір відкликати свою заяву про визнання позовних вимог про розірвання шлюбу, оскільки він не був позивачем у справі, то не мав права на відмову від позову чи залишення його без розгляду.

Посилання апелянта, що суд ухвалив рішення, позбавивши його права прийняти участь у судовому засіданні та без судового розгляду є безпідставними, оскільки спростовуються наявними матеріалами справи, доказами вказаними вище, з яких вбачається, що відповідач отримав рішення суду. Крім того, в матеріалах справи є його заява від 11.11. 2013 року , в якій він просить видати копії рішення суду, вказуючи дату рішення ( а. с. 21), яке ним отримано 12.11 2013 року.

Безпідставними є посилання апелянта ОСОБА_6 на вимоги ст. 109 СК України, оскільки позивач з цих підстав не зверталась до суду з позовом про розірвання шлюбу, відповідно і в рішенні суду також відсутнє посилання на ст. 109 СК України.

Стаття 109 СК України передбачає розірвання шлюбу за рішенням суду за спільною заявою подружжя, яке має дітей, а в даному випадку у подружжя ОСОБА_7 не має дітей, що виключає можливість для застосування норм даної статті. Також колегія суддів звертає увагу апелянта, що він спільно з позивачем не подавав заяву про розірвання шлюбу, як передбачає дана стаття СК України, а з позовом зверталась лише позивач . Тому суд першої інстанції і ухвалив рішення на підставі вимог ст.ст. 110-112 СК України.

За таких обставин необґрунтованими є посилання апелянта на вимоги ч. 4 ст. 109 СК України про те, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання заяви. До закінчення цього строку дружина та чоловік мають право відкликати заяву про розірвання шлюбу.

З огляду на викладене, доводи апелянта ОСОБА_6 в поданій ним апеляційній скарзі 14 січня 2016 року, тобто понад три роки після розірвання шлюбу є безпідставними та необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Виходячи із викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_7, розірвавши шлюб із відповідачем ОСОБА_6, встановивши, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з подружжя.

Доводи апелянта про те, що акт судово-медичного дослідження (обстеження) № 94 від 13 вересня 2012 року, який міститься у матеріалах справ (а. с. 6), не ґрунтується на законі, не підлягають до задоволення, оскільки суд не може оцінювати критично вказаний акт лише з тих підстав, що в ньому зазначено дошлюбне прізвище позивача «ОСОБА_7», яке також вбачається із даних паспорту та свідоцтва про шлюб, наявних у матеріалах справи (а. с. 4, 5). Апелянтом не надано апеляційному суду даних, що це інша особа, а не позивач.

Колегія суддів вважає, що доводи апелянта ОСОБА_6 про стягнення з нього 200 грн. витрат на правову допомогу є необґрунтованими та не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року № 4191-VI, який набрав чинності з 1 січня 2012 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати в місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, при вчиненні окремих процесуальних дій поза судовим засіданням і під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У матеріалах даної справи міститься квитанція № 152 видана адвокатом Поліщуком В.І. про сплату йому коштів в сумі 200 грн. за підготовку та складання позову про розірвання шлюбу позивачем ОСОБА_7, які і просила стягнути на свою користь позивач.

Суд першої інстанції а відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, задовольнивши вимоги в повному обсязі, і стягнув судові витрати з відповідача по сплаті судового збору 108 гривень згідно квитанції про сплату судового збору та 200 гривень за надання юридичної допомоги.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обов'язок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Посилання апелянта, що рішення суду першої інстанції є незаконним не підтверджено доказами та не наведено підстав, визначених у ст. 309 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у справі.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, підлягають відхиленню, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 12 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :