Номер провадження: 22-ц/785/3624/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сидоренко І.П., Погорєлової С.О.,

при секретарі: Колмакові В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу Державного підприємства «Іллічівський морський торгівельний порт» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» треті особи: незалежна профспілка працівників Іллічівського морського торгівельного порту, профспілка робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, спілка професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання незаконними та скасування наказів директора Державного підприємства «Іллічівський морський торгівельний порт» від 26 січня 2015 року №33 та №46/0 про переміщення працівників підприємства в частині переміщення, та наказу №234/О-5 від 23.04.2015 року про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 16 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» задоволені.

Поновлено ОСОБА_2 строк на оскарження наказу директора Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» від 26 січня 2015 року №33 «Про переміщення працівників підприємства» та наказу директора Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» від 26 січня 2015 року №46/0 про переміщення ОСОБА_2.

Визнано наказ директора Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» від 26 січня 2015 року №33 «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису другого терміналу посади тальмана, яку займала ОСОБА_2, незаконним та скасовано.

Визнано наказ директора Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» від 26 січня 2015 року №46/0 про переміщення ОСОБА_2 незаконним та скасовано.

Визнано наказ першого заступника директора підприємства від 23 квітня 2015 року №234/О-5 про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_5 по п.1 ст.40 КЗпП України незаконним та скасоване.

Поновлено ОСОБА_2 в Державному підприємстві «Іллічівський морський торговельний порт» на посаду тальмана другого терміналу.

Стягнуто з Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 02 лютого 2015 року по 16 березня 2016 року в сумі 78893,57 грн.

Стягнуто з Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» на користь держави судовий збір в розмірі 788,93 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Державне підприємство «Іллічівський морський торгівельний порт» подало до суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 березня 2016 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, судом першої інстанції було вірно встановлено обставини справи, відповідно яких 22 серпня 2014 р. між відповідачем та профспілками (третіми особами по справі) було укладено угоду про співробітництво якою встановлюються соціальні гарантії працівників третього терміналу порту вразі їх переведення за їх бажанням до ТОВ «ТРАНСГРЕЙТЕРМИНАЛ» (т.1 а.с.14-16).

23 січня 2015 року відповідачем було видано наказ про зміни в організації виробництва та праці за №28, відповідно до п.1 цього наказу передбачено ліквідацію з 23.04.2015р. структурного підрозділу «3 термінал» з усіма робочими місцями та посадами, що складають його штатний розпис (т.1 а.с.12).

26 січня 2015 року відповідачем було видано наказ №33 про переміщення працівників підприємства відповідно до п.п.1, 2 цього наказу передбачено збільшення робочих місць та посад у структурному підрозділі порту «3 термінал» за рахунок виключення із штатних розписів інших структурних підрозділів порту перелік робочих місць та посад (т.1 а.с.9-10, 97-99).

26 січня 2015 року відповідачем було видано наказ №46-О про переміщення позивачки на постійно в структурний підрозділ «3 термінал» на посаду тальмана третього терміналу, з оплатою за штатним розписом з багатозмінним цілодобовим режимом роботи (т.1 а.с.11,92).

23 квітня 2015 року відповідачем було видано наказ №234/О 5 про припинення трудового договору та звільнення позивачки з 27 квітня 2015 року по п.1 ст.40 КЗпП України у звязку зі змінами в організації виробництва і праці (т.1 а.с.13, 93).

Відповідно до п.2.14 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», від 29.07.2015р. записи про найменування роботи, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у «Класифікаторі професій».

Згідно з примітками 1 та 2 Додатка «В» Класифікатора професій ДК 003:2010 затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 року №327, назви професій можуть бути розширені за потребою користувача термінами та словами, які уточнюють місце роботи, виконувані роботи, сферу діяльності за умови дотримання лаконічності викладення, якщо інше не передбачено у Класифікаторі професій чи відповідних законодавчо-правових актах.

Окрім того, до професій ( професійних назв робіт) можуть застосовуватися похідні слова за умови збереження галузевої та функціональної залежності, класифікаційних вимог, виключення дублювання, збереження коду новоутвореної професії.

Відповідно до наказу начальника порту від 22.04.2004р. №77/Л, який фактично є трудовим договором, позивачка була переведена в ДП «ІМТП» на постійне робоче місце в структурний підрозділ «другий термінал» на посаду тальмана другого терміналу (т.1 а.с.8, 90).

Таким чином, суд вірно встановив, що тальман 2-го терміналу у відповідності до умов трудового договору та Додатку «В» Класифікатора професій» є найменуванням посади, яку займала позивачка і на яку вона надала згоду постійно працювати в ДП «ІМТП» на 2-му терміналі.

Як вбачається з наказів №33 та №46/О від 26.01.2015р. та змін штатних розписів, при переміщені проводиться скорочення постійного робочого місця на другому терміналі, яке займала позивачка і її переміщають на інше постійне робоче місце в інший структурний підрозділ «третій термінал» на посаду тальмана третього терміналу (т.1 а.с.9-10, 11, 92, 97-99, 80-83, 144, 147).

Тобто, скорочується та змінюється робоче місце та найменування посади які були обумовлені трудовим договором, а саме наказом начальника порту від 22.04.2004 р. за №77/Л, у відповідності до якого позивачка постійно працювала в ДП «ІМТП» на другому терміналі на посаді тальмана другого терміналу.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач при переміщені вийшов за межі умов трудового договору і провів переведення позивачки без її згоди з скороченням постійного робочого місця та посади обумовленої трудовим договором, яку вона займала на другому терміналі, що є протизаконним.

Окрім того, відповідно до наказів №33 та №46/О від 26.01.2015р., переміщення позивачки носить постійний характер, що відповідно до ст.ст. 23, 24 КЗпП України кваліфікується як укладання нового трудового договору на невизначений строк.

Відповідно до ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, передбачені угодою сторін.

Доводи апеляційної скарги, щодо незмінності умов трудового договору при переміщенні позивача є неспроможними з огляду на наступне.

Згідно до ст.31 КЗпП України, власник або уповноважений на то орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленою трудовим договором.

Згідно зі статтею 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

У частині другій статті 32 КЗпП України вказано, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

Отже, з урахуванням зазначених норм власник не має права вийти за межі трудового договору і його право на переміщення працівників обмежується умовами трудового договору: в межах цих умов переміщення можливе, поза ним протизаконне. Таким чином, при переміщенні діє принцип незмінності істотних умов договору, тобто залишаються незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади).

Установивши, що зазначених вимог закону відповідач не дотримався, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання наказу незаконним та скасував його.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим на то органом у випадку змін в організації виробництва та праці, в тому числі, при скороченні чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пп.1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст.40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідачу було відомо, що позивачка є членом Незалежної профспілки працівників Іллічівського морського торгівельного порту, відмовилась від переміщення на третій термінал порту та про те, що позивачка виходила на роботу на своє робоче місце, з якого вона була переміщена.

Таким чином, з урахуванням вище зазначених норм матеріального права, в разі відмови позивачки від переміщення, відповідач зобовязаний був діяти в межах закону та невідкладно прийняти заходи щодо вивільнення позивачки в установленому порядку або продовжити виконання та забезпечення умов нерозірваного трудового договору, передбачених наказом начальника порту від 22.04.2004 р. №77/Л.

Відповідно до протоколу №21 засідання Президії Незалежної профспілки працівників ІМТП від 21.10.2015 р. профспілковий орган не надав згоду на звільнення позивачки.

Відповідно до п.15 Постанови Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.92 зі змінами, відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

З долучених до справи документів убачається, що профспілками, прийнято рішення про відмову у дачі згоди на звільнення позивача, при цьому, у них наведені обґрунтування такої відмови. Вказане обґрунтування стосується як недотримання відповідачем процедури звільнення, так і того, що адміністрація не сповістила місцеву службу зайнятості стосовно масового вивільнення працівників 3-го терміналу, не провела консультації із незалежною профспілкою, не вирішила питання щодо пріоритетності залишення на роботі працівників, не звернулася з відповідним поданням до незалежної профспілки для отримання попередньої згоди на звільнення.

З огляду на викладене відсутні підстави вважати, що прийняті з цього приводу профспілковими органами рішення не мали обґрунтування відмови у дачі згоди на звільнення, а доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вірно визначившись з правовідносинами, що склалися, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачка була звільнена з підприємства по п.1 ст. 40 КЗпП України в звязку зі змінами в організації виробництва і праці, що є недопустимим, так як при зміні внутрішньої (реорганізаційної) структури підприємства працівники підлягають звільненню з підстав скорочення чисельності або штату працівників.

ОСОБА_3 того, суд першої інстанції вірно виходив з того, що саме з вини відповідача позивач більш як два місяці була позбавлена можливості працювати, так як відповідач не мав правових підстав утримувати позивачку на підприємстві в разі її відмови від переміщення, яке у відповідності до наказу начальника порту №33 від 26.01.2015р. також повязане у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, а звільнення відбулось без згоди Незалежної профспілки працівників ІМТП (т.1 а.с.9, 21-62. 162-166).

При цьому, суд першої інстанції, розглядаючи позовні вимоги щодо виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу вірно виходив з бухгалтерських довідок ДП «ІМТП» за Формою 2 (т.1 а.с.139, 140, т.2 а.с.34, 35), відповідно яких середній заробіток позивачки за час вимушеного прогулу складає: 78893,57 грн.

Відповідно до ч.3 п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.92 р. зі змінами, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно з п.5 Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.1995 р. нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п.8 зазначеної Постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не виходила на роботу за власним бажанням спростовуються зібраними матеріалами даної справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно ст.303 ЦПК України апеляційний суд обмежений доводами апеляційної скарги.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, до яких суд дійшов з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду є законним і обґрунтованим.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст.307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Іллічівський морський торгівельний порт» відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» треті особи: незалежна профспілка працівників Іллічівського морського торгівельного порту, профспілка робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, спілка професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання незаконними та скасування наказів директора Державного підприємства «Іллічівський морський торгівельний порт» від 26 січня 2015 року №33 та №46/0 про переміщення працівників підприємства в частині переміщення, та наказу №234/О-5 від 23.04.2015 року про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: І.П. Сидоренко

ОСОБА_6