Справа № 585/1230/16-ц
Номер провадження 2/585/359/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2016 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області у складі : головуючої судді Євлах О.О., за участю: секретаря- Дмитренко М.О. позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представників відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Ромни цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Ромнитеплосервіс» Роменської міської ради про зобовязання нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані щорічні відпустки ,-

В С Т А Н О В И В :

02.03.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 15.06.2000 року він працював у Комунальному підприємстві «Ромнитеплосервіс» на посаді керівника. 08 грудня 2015 року на підставі розпорядження №206-ОС було звільнено у звязку із закінченням терміну дії контракту на підставі п.2ч.1 ст.36 КЗпП України.За час роботи щорічна основна відпустка позивачем не використовувалась та в порушення ст.ст.83, 116 КЗпП України йому не було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки.Наказом від 08 грудня 2015 року №27 у звязку із закінченням терміну дії контракту позивачу зобовязано виплатити грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки за робочі періоди: з 15.06.2000 року по 08.12.2015 року терміном 286 календарних днів. Розрахунок при звільненні було проведено та виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку за 24 календарних дні, однак він вважає, що йому була недоплачена компенсація за попередні роки.Після уточнення позовних вимог просив зобовязати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за 238 днів невикористаної щорічної відпустки.

Відповідачем подано письмове заперечення на позов, згідно якого позов відповідачем не визнається. Як підставу для відмови у позові зазначає: пропущення загального строку позовної давності встановленого ст.257 ЦК України, неможливістю перевірити використання відпусток позивачем у звязку з неналежним веденням особової картки позивача, порушення ОСОБА_1 статті 28 Закону України «Про відпустки», та у звязку з відсутністю первинних бухгалтерських документів на підприємстві.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Представники відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_3 позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні з підстав викладених у запереченні. Додатково зазначили, що термін невикористаної ОСОБА_1 щорічної відпустки складає 238 днів, але вони заперечують обовязок виплати дану компенсацію, оскільки позивач самостійно не використовував відпустки, а тому в цьому є його вина і на підставі п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999р. №13, втратив право на компенсацію. Крім того, зазначили, що ст..11 Закону України «Про відпустки» та ст..80 КЗпПУ, забороняється ненадання щорічних відпусток як відносно робітників так і відносно себе.

Свідок ОСОБА_5 суду показала, що працює на посаді головного інженера КП «Ромнитеплосервіс» Роменської міської ради. Займалась нарахуванням компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 за 24 календарних дні, яка і була виплачена. Нарахування саме за таку кількість днів проводила за усною вказівкою керівника ОСОБА_4 На підприємстві була особа, яка займалась кадровою роботою, вела облік робочого часу, готувала та подавала накази про надання відпусток на підпис керівнику та для нарахування.

Свідок ОСОБА_6 суду повідомила, що до звільнення 08.12.2015 року з КП «Ромнитеплосервіс» вела кадрову роботу на підприємстві. Підрахунок днів невикористаної щорічної відпустки ОСОБА_1 у кількості 286 днів. проводила вона. Інформацію брала із особової картки, більше ніякі документи не перевіряла. В щорічному графіку відпусток період відпустки керівнику завжди враховувався. Однак у відпустку він піти не міг, оскільки не завжди погоджував виконком. Всі відпустки, які надавались ОСОБА_1 як керівнику були погоджені із виконавчим комітетом чи заступником, бо так вимагав контракт. Щоб керівник не ходив у відпустку із власної волі такого не було, не ходив тільки тоді коли не погоджували, бо підприємство новостворене і потрібна була постійна присутність керівника.

Свідок ОСОБА_7 суду повідомила, що працює у виконавчому комітеті Роменської міської ради на посаді головного спеціаліста відділу кадрової роботи виконавчого комітету Роменської міської ради. До її обовязків входить збереження контрактів, які укладені із керівниками комунальних підприємств. До надання відпусток керівникам ніякого відношення не має. Проекти контрактів готує профільне управління, в даному випадку головне управління міського господарства. До 2012 року реєстрацією заяв на відпустки займався загальний відділ, зараз вона реєструє. Серед розпоряджень міського голови про надання відпусток керівникам за останні 5 років не виявила розпорядження про надання відпустки ОСОБА_1

Заслухавши пояснення позивача та його представника , які підтримали уточнені позовні вимоги, представників відповідача, які заперечували проти позову, свідків, які повідомили про порядок отримання відпусток керівником КП «Ромнитеплосервіс», перевіривши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків.

За правилами ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що з 15.06.2000 року 08 грудня 2015 року ОСОБА_1 працював у Комунальному підприємстві «Ромнитеплосервіс» на посаді керівника, по контракту, який укладався щорічно. За відпрацьований період (15.06.2000 р. по 08.12.2015 року) не використав 238 днів щорічної відпустки.

08 грудня 2015 року на підставі розпорядження №206-ОС ОСОБА_1 було звільнено у звязку із закінченням терміну дії контракту на підставі п.2ч.1 ст.36 КЗпП України (а.с.3).

При звільненні ОСОБА_1 не була виплачена грошова компенсація за всі невикористані ним за відпрацьований період дні щорічних відпусток , як це передбачено Законом України «Про відпустки», а виплачено частково за 24 календарні дні (а.с.50-60).

Судом не береться до уваги твердження відповідача стосовного того, що ОСОБА_1 не використав відпустку із власної вини, оскільки контрактами, які укладались з ним передбачено погодження періоду виходу у відпустку чи то виконавчого комітету чи то заступника міського голови. На заявах про надання відпустки, у періоди, які ОСОБА_1 надавались відпустки, таке погодження мається (а.с.68-128). Крім того, позивач при отриманні відпустки мав право на матеріальну допомогу на оздоровлення, яку він втрачає у випадку отримання компенсації, а тому суд вважає, не обґрунтованим твердження відповідача стосовно не отримання відпустки позивачем з його вини, оскільки це суперечило його інтересам. Також, відповідачем не надано доказів того, що міським головою, видавались розпорядження про надання відпусток ОСОБА_1, а він працював у зазначений період з власної ініціативи.

Суд також вважає необґрунтованим твердження відповідача стосовно пропуску строку позовної давності виходячи з наступного. Так, аналіз ст.ст.11,12 Закону України «Про відпустки», ст. 9 Kонвенції Міжнародної oрганізації праці 1970 року «Про оплачувані відпустки» (ратифікованої Україною в травні 2001 року і відповідно до cтатті 9 Kонституції України є частиною національного законодавства України) дає суду підстави вважати, що законодавством не передбачено строк дaвності, після якого працівник втрачає пpаво на щорічну відпустку, воно не містить зааборони надавати щорічну відпустку у випадку їх невикористання. А тому, якщо працівник пo якимось пpичинам не скористався своїм пpавом на тaку відпустку зa декілька попередніх років, в тoм числі і зa 5 чи 10 років, то він має пpаво їх використати, a у випадку звільнення, на думку суду, йому має бути виплачена компенсація за всі невикористані дні щорічних відпусток (cтаття 24 3акону України "Про відпустки").

Посилання представника відповідача ОСОБА_3 на те, що ст. 9 Kонвенції Міжнародної oрганізації праці 1970 року «Про оплачувані відпустки» за ненадання щорічної відпустки передбачена відповідальність, а тому ОСОБА_1К не має права на компенсацію за невикористані щорічні відпустки так як сам порушив законодавство не отримуючи відпустку як керівник підприємства, суд вважає необґрунтованим, у звязку з тим, що позбавлення права на компенсацію не є відповідальністю в розумінні ст.9 даної Конвенції.

Також, посилання представника відповідача ОСОБА_4 на те, що за час керівництва підприємством ОСОБА_1 завдано збитків підприємству у звязку з чим проводиться перевірка поліцією, на думку суду не заслуговують на увагу, оскільки це не стосується даного спору і не впливає на виплату компенсації за невикористані щорічні відпустки.

Отже, враховуючи викладене ОСОБА_1 має бути нарахована та виплачена грошова компенсація за невикористані 238 днів щорічної відпустки за період роботи з 12.06.2000 року по 08.12.2015 року, у звязку з чим позов підлягає задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору у справах даної категорії, то такий збір, згідно частин 3, 5 ст.88 ЦПК України, за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 551 грн. 20 коп. підлягає стягненню з КП «Ромнитеплосервіс» Роменської міської ради в дохід держави.

Керуючись ст.ст.11,12,24 Закону України «Про відпустки», ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до КП «Ромнитеплосервіс» Роменської міської ради - задовольнити.

Зобовязати Комунальне підприємство «Ромнитеплосервіс» Роменської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 238 днів невикористаних щорічних відпусток за період роботи з 15.06.2000 р. по 08.12.2015 р.

Стягнути з Комунального підприємства «Ромнитеплосервіс» Роменської міської ради в дохід держави 551 грн. 20 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили через 10 днів після проголошення, якщо не буде подано апеляційну скаргу.

У випадку подання апеляційної скарги на рішення суду - рішення набирає чинності у день розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області через Роменський міськрайонний суд протягом 10-ти днів з дня його проголошення, а особами які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:підпис…

Копія вірна:

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_8