АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

22 березня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Качана В.Я.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Всеукраїнської громадської організації онкоінвалідів «Спілка онкоінвалідів» «Фаворит - плюс» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію за невикористану відпустку, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року,

встановила:

05.06.2015 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив стягнути з Дочірнього підприємства «Всеукраїнської громадської організації онкоінвалідів «Спілка онкоінвалідів» «Фаворит - плюс» ( далі- ДП «Фаворит- плюс») на свою користь заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період з квітня 2014 року по грудень 2014 р. в сумі 141 000 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення рішення в сумі 64 000 грн., компенсацію за невикористані відпустки за 2013-2014 роки в розмірі 32 000 грн. та відшкодувати заподіяну моральну шкоду в сумі 16 000 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що 08.10.2012 р. був прийнятий на роботу до ДП «Фаворит -плюс» на посаду виконроба з розміром заробітної плати 16 000 грн. на місяць. Починаючи з березня 2014 року заробітну плату йому не виплачували. 29.12.2014 р. він був звільнений з роботи за власним бажанням. При цьому з ним не було проведено остаточного розрахунку та не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток за 2013 та 2014 роки. При цьому його змусили написати заяву про відсутність претензій до адміністрації з приводу проведеного розрахунку, погрожуючи взагалі не виплатити заробітну плату. Внаслідок незаконних дій відповідача йому також була заподіяна моральна шкода.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Зазначив, що відповідачем не надано суду документів, які б свідчили про виплату йому заробітної плати та компенсації за невикористані відпустки. Розписку про відсутність претензій до відповідача з приводу проведеного розрахунку був змушений написати під тиском адміністрації. Доказів того, що йому виплачувалась заробітна плата під час перебування у відрядженні, а також сам факт перебування у відрядженні, відповідачем надано не було. При цьому судом не було витребувано жодного доказу на підтвердження заявлених позовних вимог, надати які самостійно він не мав можливості.

В судовому засіданні представник позвича ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача Іванська О.А. просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Після оголошення по справі перерви та витребування судом доказів на підтвердження факту проведення з позивачем належного розрахунку при звільненні, представник відповідача в судове засідання не з'явилась. Надала до суду клопотання про зупинення провадження у справі у зв'язку з зверненням відповідача до прокуратури м. Києва з заявою про вчинення позивачем злочину, передбаченого ст.358 КК України.

Вказане клопотання визнано судом необґрунтованим, а неявку представника відповідача в судове засідання - неявкою без поважних причин.

Вислухавши доповідь по справі, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 перебував з ДП «Фаворит-плюс» в трудових відносинах з 08.10.2012 р. по 29.12.2014 р. та був звільнений з роботи за власним бажанням.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що права позивача на проведення належного розрахунку при звільненні відповідачем порушені не були.

При цьому суд першої інстанції виходив з тієї обставини, що позивач при звільненні написав заяву про отримання трудової книжки та всіх належних йому виплат. При цьому позивач не довів, що написав вказану заяву під тиском відповідача. Визнаючи обґрунтованими заперечення відповідача в частині проведення з позивачем належного розрахунку, суд першої інстанції обґрунтував свої рішення посиланням на покази свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Факт відсутності первинних фінансових документів суд відніс до неналежної організації бухгалтерського обліку на підприємстві.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідно до змісту ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кродексу.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а)загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобвоязаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Аналогічне положення закріплено ст.110 КЗпП України.

Доказів дотримання роботодавцем вказаних вимог закону при виплаті позивачу заробітної плати суду надано не було.

Матеріали справи також не містять належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що позивачу починаючи з квітня 2014 р. по листопад 2014 р. взагалі була виплачена заробітна плата.

Належними доказами в даному випадку могли бути відомості на отримання заробітної плати, які б містили підпис позивача.

При цьому заява ОСОБА_1 від 29.12.2014 р. про те, що при звільненні з ним було проведено повний розрахунок, претензій він не має, а також покази свідків в тій частині, що заробітна плата виплачувалась позивачу готівкою через уповноважених осіб, при цьому будь-які документи не формлювались, а взаємовідносини в колективі ґрунтувались на взаємній довірі, не можуть слугувати належними доказами, що спростовують доводи позвича.

Відповідно до довідки Управління Пенсійного фонду України форми ОК-7, ДП «Фаворит-плюс» протягом 2014 р. не вказувало відомостей про заробітну плату ОСОБА_1, з якої підлягали сплаті страхові внески (а.с.178).

Враховуючи ту обставину, що відповідач вимогу суду щодо надання письмових доказів на підтвердження обставини нарахування та виплати заробітної плати не виконав, колегія суддів дішла висновку про обґрунтованість доводів позивача в частині не проведення з ним при звільненні повного розрахунку.

При визначенні розміру заробітної плати, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів виходить з даних довідки про середню заробітну плату позивача від 23.09.2015 р., оскільки розмір заробітної плати, який вказаний у вказаній довідці, - 3000 грн., а також дані про те, що ОСОБА_1 працював у відповідача на посаді виконроба, відповідають відомостям, зазаначеним у витязі зі штатного розкладу, заяві позивача про прийняття його на роботу, наказі про прийняття позивача на роботу (а.с.67, 68, 71, 93)

З огляду на викладене, довідка від 14.08.2014 р. №10, надана позивачем до позовної заяви, з якої вбачається, що розмір його сукупного доходу на посаді головного інженера за період з лютого 2014 по липень 2014 р. становив 120 000 грн., виходячи з розміру заробітної плати за місяць - 20 000 грн., колегія суддів вважає неналежним доказом (а.с.15).

За таких підстав позовні вимоги вимоги в частині стягнення заробітної плати з відповідача на користь позивача за період з квітня 2014 року по грудень 2014 р. підлягають частковому задоволенню в розмірі 24 000 грн. ( 3000 грн. х 8 місяців). При цьому вказана сума підлягає стягненню за вирахуванням податків та обов'язкових платежів.

Враховуючи ту обставину, що позивачу не було виплачено належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При визначенні суми компенсації за період з 29 грудня 2014 р. по 22.03.2016 р. в розмірі 44 306,32 грн.( без обов'язкових податків та зборів) колегія суддів виходить з такого розрахунку: заробітна плата за 2 дні грудня 2014 р. - 260,87 грн.; з січня 2015 р. по лютий 2016 р. - 42 000 грн.; за 15 днів березня 2016 р. - 2045,45 грн.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустку мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Відповідно до ст.75 КЗпП України щоріна основна відпустка надається працвникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Враховуючи ту обставину, що матеріали справи містять заяву позивача про надання йому відпустки з 25.02.2014 р.по 03.03.2014 р., доказів того, що позивачу також надавалась відпустка в інший час, або виплачено компенсацію за невикористані щорічні відпустки за період 2013 -2014 р. суду надано не було, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми компенсації в розмірі 4 169,28 грн.

При цьому суд виходить з такого розрахунку :

48 днів -7 днів = 41 день невикористаної відпустки.

36000 грн. : 354 кал.дні = 101,69 грн.

41 день х 101,69 грн. = 4 169, 28 грн.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи ту обставину, що внаслідок не проведення повного розрахунку при звільненні позивач зазнав моральних втрат у вигляді моральних страждань, а також тривалість таких страждань, виходячи з принципу розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 2033,53 грн. (724,75 грн. +797,22 грн. + 243,60 грн. + 267,96 грн.).

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Всеукраїнської громадської організації онкоінвалідів «Спілка онкоінвалідів» «Фаворит - плюс» (ідентифікаційний код 25285759) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) заборгованість по заробітній платі за період з квітня 2014 р. по листопад 2014 р. в сумі 24 000 грн., середній заробіток за весь час затримки при звільненні в сумі 44306,32 грн., компенсацію за невикористані щорічні відпустки в сумі 4 169,28 грн., 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а всього на загальну суму 73 475 грн 60 коп. ( сімдесят три тисячі чотириста сімдесят п'ять тисяч шістдесят копійок).

В решті позову відмовити.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Всеукраїнської громадської організації онкоінвалідів «Спілка онкоінвалідів» «Фаворит - плюс» в дохід держави судовий збір в сумі 2 033,53 грн. ( дві тисячі тридцять три гривні п'ятдесят три копійки).

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

[1] Справа №22-ц/796/3190/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Сенько М.Ф.

Доповідач в суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.