У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Міжнародний інвестиційний банк», третя особа - публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», про стягнення неправомірно списаних грошових коштів з платіжної картки та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Міжнародний інвестиційний банк» на рішення апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 08 серпня 2011 року між нею та ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» було укладено договір про виготовлення платіжної карти VISA, відкрито поточний рахунок обслуговування фізичної особи у валюті USD та видано платіжну картку VisaCold.

З 13 липня 2014 року по 17 липня 2014 року вона перебувала на лікуванні у місті Стамбул, Туреччина, що підтверджується відміткою у закордонному паспорті.

17 липня 2014 року позивачкою в межах послуги sms-банкінг було отримано повідомлення на номер мобільного телефону про списання з банківського рахунку грошових коштів у розмірі 1 414 дол. 92 центів США.

Листом ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» від 16 вересня 2014 року її було повідомлено, що проведені операції пов'язані з оплатою відео ігр через web-сайт і здійснені в підприємстві Yandex.Money (Росія) користувачем на ім'я ОСОБА_5 з комп'ютера з IP адресою НОМЕР_4 для оплати послуг YUPLAY. Встановлено, що дана адреса належить інтернет-провайдеру http:www.tomtel.ru/, який знаходиться за адресою Росія, м. Томськ, пр. Миру 12-А.

Посилаючись на те, що указане списання коштів нею не ініційовано і про вказану подію вона невідкладно повідомила відповідача в телефонному режимі, однак останній не повернув спірні кошти на її рахунок, позивач просила суд визнати неправомірними операції здійснені 17 липня 2014 року по платіжній картці № НОМЕР_3 та стягнути з відповідача на її користь неправомірно списані грошові кошти з платіжної картки в сумі 45 838 грн 33 коп. та моральну шкоду в сумі 46 332 грн 08 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року скасовано рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року.

Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Міжнародний інвестиційний банк» на користь ОСОБА_6 40 601 грн 39 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк», посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що 08 серпня 2011 року між ОСОБА_6 та ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» було укладено договір про виготовлення платіжної карти VISA, відкриття поточного рахунку і розрахункового обслуговування фізичної особи № НОМЕР_1. На підставі вказаного договору ОСОБА_6 було відкрито рахунок № НОМЕР_2 у валюті USD та видано платіжну картку VisaCold № НОМЕР_3.

ОСОБА_6 є громадянкою Російської Федерації.

З 13 липня 2014 року по 17 липня 2014 року позивачка перебувала на лікуванні у місті Стамбул, Туреччина, що підтверджується відміткою у закордонному паспорті та медичними довідками.

17 липня 2014 року позивачкою в межах послуги sms-банкінг було отримано повідомлення про списання з банківського рахунку грошових коштів у розмірі 1 414 дол. 92 центів США.

Судами також установлено, що про вказану подію відповідача «Міжнародний інвестиційний банк» було попереджено в телефонному режимі. Позивачка, звертаючись з претензією до відповідача про повернення неправомірно списаних коштів, зазначала, що нею не проводилося ніяких операцій з використанням платіжної картки 17 липня 2014 року.

За результатами проведеного банком розслідування було встановлено, що проведені операції пов'язані з оплатою відео ігр через web-сайт. Операції здійснені в підприємстві Yandex.Money (Росія) користувачем на ім'я ОСОБА_5 з комп'ютера з IP адресою НОМЕР_4 для оплати послуг YUPLAY. Встановлено, що дана адреса належить інтернет-провайдеру http:www.tomtel.ru/, який знаходиться за адресою Росія, м. Томськ, пр. Миру 12-А. При проведенні операцій були дотримані процедури із обслуговування платіжних карток, а саме: проведені авторизації, отримано коди підтвердження, операції проводились з безпомилковим введенням коду СУУ2, що надрукований на зворотній стороні картки та доступ до якого повинен мати лише держатель картки (а.с.77,78).

Відповідно до банківської виписки, позивачка користувалась платіжною карткою в Туреччині 17 липня 2014 року (а.с.30,31).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду спору не було встановлено навмисних чи необережних неправомірних дій банку щодо виконання операцій за рахунком позивача, які відбулися 17 липня 2014 року, а тому в задоволенню позову слід відмовити.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суду не надано належних та допустимих доказів стосовного того, що користувач платіжної картки ОСОБА_6 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті та незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру, яка дає змогу ініціювати платіжні операції без фізичного пред`явлення платіжного засобу або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя. При цьому, суд апеляційної інстанції вважав за можливе стягнути з відповідача на користь ОСОБА_6 суму в розмірі 40 601 грн 39 коп., яка складається, зокрема із 35 147 грн 31 коп. - еквівалент 1 414 дол. 92 центи США за курсом Національного банку України станом на 11 лютого 2015 року, 600 грн 87 коп. - три відсотки річних від спірної суми, та 4 853 грн 21 коп. - пеня, розрахована відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Проте, повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення не відповідає.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що умотивувальній частині рішення слід наводити, зокрема, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

За положеннями ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У зв'язку із зазначеним, суд апеляційної інстанції помилково визначив еквівалент спірних 1 414 дол. 92 центів США за курсом Національного банку України станом на 11 лютого 2015 року, а не за курсом, який установлений станом на момент ухвалення відповідного рішення у даній справі.

Розраховуючи суму пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд апеляційної інстанції відповідно до п. 32.3.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» застосував процентну ставку, що встановлена банком по короткострокових кредитах і вказав, що розмір такої ставки становить 24 % річних, що підтверджується «публічно-оприлюдненою інформацією банку».

Однак, ухвалюючи рішення в цій частині апеляційний суд не вказав,

де оприлюднено таку інформацію, чи є ця інформація публічною та загальновідомою, що не потребує доведення (ст. 61 ЦПК України), у зв'язку із чим висновок у частині суми пені в розмірі 4 853 грн 21 коп. не відповідає вимогам щодо його обґрунтованості.

Крім того, ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції посилався на правову позицію викладену в постанові Верховного Суду України у справі № 6-71цс15 від 13 травня 2015 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів при застосування тих норм права, щодо яких висловлена така правова позиція.

Приймаючи указану правову позицію, Верховний Суд України виходив з такого.

Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до п. 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Указані норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Посилаючись на зазначене, суд апеляційної інстанції вважав, що сторонами не надано доказів стосовного того, що користувач платіжної картки ОСОБА_6 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті та незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру, яка дає змогу ініціювати платіжні операції без фізичного пред`явлення платіжного засобу або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, у зв'язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Однак, поза увагою суду апеляційної інстанції залишилось те, що Положення № 223 визначає порядок здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів (п. 1.2 цього Положення) та розроблене, зокрема, згідно із Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», норми якого мають вищу юридичну силу над відповідними нормами підзаконного нормативно-правового акта.

Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб'єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

За правилами п. 14.16 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов'язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

При цьому, втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

З огляду на зазначене, для правильного вирішення даного спору слід урахувати фактичні обставини, які склались між сторонами, з'ясувати чи подібні такі обставини із тими, щодо яких висловлена правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-71цс15 від 13 травня 2015 року, а також на підставі належної оцінки доказів визначити момент повідомлення ОСОБА_6 банку про втрату електронного платіжного засобу (неправомірне використання його реквізитів) згідно з яким положення п. 14.16 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» покладають відповідальність за відповідні збитки на користувача чи банк.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору дійсних фактичних обставин, які склалися між сторонами, які мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки.

Також, вимоги ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення покладають на суд, який розглядає справу, обов'язок ухвалити рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального закону на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, що досліджені під час судового розгляду і оцінені судом з належним обґрунтуванням такої оцінки, а також доводів і заперечень сторін у справі.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 316 ЦПК України встановлено також обов'язок апеляційного суду зазначати в мотивувальній частині свого рішення відповідні мотиви скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення, який вважається виконаним коли суд апеляційної інстанції, ухвалюючи нове рішення, не просто обмежується незгодою із висновками районного суду, а належним чином спростовує висновки суду першої інстанції.

Обмежуючись посиланням на правову позицію висловлену Верховним Судом України у справі № 6-71цс15 від 13 травня 2015 року, суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув, висновки суду першої інстанції належним чином не спростував, атакож не надав оцінки всім доводам сторін у справі, що не відповідає вимогам ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Зокрема, підлягають дослідженню та належній оцінці положення укладених між сторонами договорів в частині, яка регулює відповідальність банку та ОСОБА_6 за дії/бездіяльність при виконанні умов таких договорів, зокрема, з'ясувати, чи встановлено можливість відповідальності банку за протиправні дії третіх осіб, вчинені щодо майна користувача банківських послуг.

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди допустили порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування оскарженого судового рішення із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Міжнародний інвестиційний банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суд апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик