Справа № 184/275/16-ц
Номер провадження 2/184/153/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2016м. Орджонікідзе

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Коваля А.М.,

за участю секретаря судового засідання - Попівніч Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики -

ВСТАНОВИВ:

02 лютого 2016 року позивач звернувся з позовом до Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області про стягнення боргу за договором позики та просить суд зобов'язати ОСОБА_2 виплатити йому борг за договором позики у розмірі 3 759, 64 грн. та зобов'язати ОСОБА_2 сплатити на його користь судові витрати у розмірі 551 грн. 20 коп., мотивуючи свої позовні вимоги наступним.

27 листопада 2015 року позивач уклав з ОСОБА_3 договір про відступлення права вимоги. За даним договором позивач набув право вимоги, яке належало ОСОБА_3 на підставі договору позики від 08.09.2013 року, укладеного з відповідачем ОСОБА_2, а саме позивач набув право вимагати від боржника сплати грошових коштів у розмірі 100 доларів США, а також процентів від суми позики у розмірі, який встановлений чинним законодавством.

01 грудня 2015 року позивач направив відповідачу рекомендований лист з пропозицією виконання ним його зобов'язання, до якого було долучено копію укладеного з ОСОБА_3 договору про відступлення права вимоги. За допомогою мобільного додатку "Viber" позивач зв'язувався з відповідачем, який декілька разів надсилав позивачу повідомлення з обіцянками повернути борг, але до теперішнього часу його не повернув.

У зв'язку з чим позивач був змушений звернутись до суду із даним позовом.

Позивач у судовому засіданні 26.06.16р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що 27 листопада 2015 року він уклав із ОСОБА_3 договір про відступлення права вимоги, яке належало ОСОБА_3 на підставі договору позики від 08 вересня 2013 року. Після укладеного вищевказаного договору він набув право вимагати від ОСОБА_2 сплати грошових коштів у розмірі 100 доларів США. 01 грудня 2016 року він надіслав ОСОБА_2 рекомендований лист з копією договору про відступлення права вимоги. Після чого він декілька разів з приводу повернення боргу спілкувався з ОСОБА_4 за допомогою мобільного додатку "Viber", але позивач обіцяв та вводив його в оману . У грудні відповідачем було сплачено на картку лише частину боргу у розмірі 620,00 грн..

Відповідач у судовому засіданні 26.06.16р. позов визнав та пояснив, що дійсно між ним та ОСОБА_3 08 вересня 2013 року був укладений усний договір позики за яким він отримав від ОСОБА_3 позику у розмірі 100 доларів США. Пізніше його було повідомлено, що ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_1 договір відступлення права вимоги відповідно якого я повинен виконувати своє зобов'язання перед ОСОБА_1 02 грудня 2016 року ним було сплачено на картку позивача частину боргу у розмірі 620,00 грн., що підтверджується квитанцією.

Третя особа в судовому засіданні пояснила, що 08 вересня 2013 року ним був укладений усний договір позики з ОСОБА_2 на суму 100 доларів США. 27 листопада 2015 року він уклав з ОСОБА_1 договору відступлення права вимоги, яке йому належало на підставі укладеного з ОСОБА_2 договору позики. На час укладення договору відступлення права вимоги зазначені кошти повернуті йому не були.

В подальшому позивач, відповідач та третя особа надали письмові заяви про розгляд даної цивільної справи без їхньої участі, а також згідно яких позивач позовні вимоги підтримує, відповідач проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Суд, дослідив матеріали справи і оцінив їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.

В судовому засіданні було встановлено, що 08.09.2013 року між позивачем ОСОБА_2 та третьою особою по справі ОСОБА_3 було укладено в усній формі договір позики грошових коштів у розмірі 100 доларів США.

Судом встановлено, що 27 листопада 2015 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір про відступлення права вимоги, згідно якого позивач набув право вимоги належне ОСОБА_3 на підставі укладеного усного договору позики від 08.09.2013 року з ОСОБА_2. А саме, позивач набув право вимагати від боржника - ОСОБА_2 сплати грошових коштів у розмірі 100 доларів США, а також процентів від суми позики у розмірі, який встановлений чинним законодавством.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

01 грудня 2015 року позивачем було направлено відповідачу рекомендований лист з пропозицією виконання ним його зобов'язання, до якого було долучено копію укладеного з ОСОБА_3 договору про відступлення права вимоги.

За допомогою мобільного додатку "Viber" позивач зв'язувався з відповідачем, який декілька разів надсилав позивачу повідомлення з обіцянками повернути борг, але відповідач борг не повернув в повному обсязі.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94ВР "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч.2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України.

Пленум Верховного Суду України у п. 14 своєї постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розтлумачив, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. У звязку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні.

Згідно службового розпорядження Національного Банку України, офіційний курс гривні до долару США станом на час ухвалення судового рішення, тобто на 01.03.2016р. становить 2709, 4802 грн. за 100 доларів США.

Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що відповідач сплатив на користь позивача частину боргу у розмірі 620,00 гривень, що підтверджується квитанцією №850112. В свою чергу позивач в судовому засіданні визнав та підтвердив, що дійсно відповідачем було повернуто йому частину боргу у розмірі 620,00 гривен.

За наведених обставин, заборгованість відповідача перед позивачем дорівнює 2090,48 грн.

Отже на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у частині позовних вимог щодо зобов'язання ОСОБА_2 виплатити ОСОБА_1 борг за договором позики задовольнити та зобов'язати ОСОБА_2 сплатити ОСОБА_1 борг у розмірі 2090,48 грн.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 1048 ЦК України договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін.

Згідно п ункту 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Таким чином, на підставі вищевказаного діючого законодавства договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує 850, 00 гривень.

Відповідно до встановленого Національним Банком України курсу валют станом на 08 вересня 2013 року 1 долар США становив 7,993 гривень, тобто 100 доларів США на момент укладення усного договору позики дорівнювали 799,3 гривень.

Тобто на підставі вищевказаного встановлено, що сума за договором позики на момент його укладення не перевищувала 850,00 грн., а отже такий договір позики вважається без процентним, відповідно суд приходить до висновку, що у задоволенні у частині позовних вимог щодо зобов'язання ОСОБА_2 виплатити проценти за договором позики слід відмовити.

Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Крім того, відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 174 ч. 4, 209, 21-215, 218 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_2 сплатити ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 2090 (дві тисячі дев'яносто) гривень 48 копійок.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп..

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через Орджонікідзевський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Орджонікідзевського міського суду ОСОБА_5