Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого - судді Максимчук З.М.,

суддів - Собіни І.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Вох В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 25 січня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним,

у с т а н о в и л а :

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 25 січня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним - задоволено.

Визнано недійсним договір позики, укладений 25.06.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на незаконність та необґрунтованість прийнятого рішення, ухваленого на неповно з»ясованих обставинах справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що як на підставу своїх позовних вимог ОСОБА_2 посилається на ч.1 ст.233 ЦК України, яка передбачає, що правочин, який вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Тяжкою обставиною в позові зазначає скоєння його сином ОСОБА_3 дорожньо-

________________________________________________________________________________

Справа № 555/133/15-ц Головуючий у суді 1 інстанції - Мельничук Н.В.

Провадження № 22-ц/787/497/2016 Суддя-доповідач - Максимчук З.М.

транспортної пригоди 11.09.2012 року, а також незадовільний стан його здоров»я та одруження дочки. В чому полягають вкрай невигідні умови правочину, в позові не зазначено.

Також ОСОБА_2 вказує в позові, що написав розписку в душевному розпачі, внаслідок погроз та психічного тиску зі сторони ОСОБА_1, проте відсутнє посилання на норму матеріального права - статтю 231 ЦК України.

Покликаючись на роз»яснення п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» доводить, що підстави позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики є взаємовиключними, оскільки вчинення правочину під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах не може бути пов»язане із психічним насильством. В той же час ні тяжкі обставини, ні психічне насильство, не були встановлені в ході судового розгляду справи.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення первинного позову, в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в судовому засіданні не встановлено, що позивач передавав відповідачу у власність грошові кошти, а дана угода мала на меті приховати іншу угоду, а саме відшкодування відповідачем позивачу збитків, внаслідок ДТП, тому у задоволенні первинного позову відмовлено.

Так як обидві сторони, укладаючи договір позики, бажали приховати договір про відшкодування шкоди, зустрічний позов задоволено на підставі ст. 235 ЦК України.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК України.

Згідно з правилом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З матеріалів справи вбачається, що 25.06.2013 року ОСОБА_2 була написана розписка, з тексту якої вбачається, що він позичив у ОСОБА_1 п»ять тисяч п»ятсот доларів США і зобов»язався повернути гроші в трьохмісячний термін /а.с.5/.

Оригінал розписки знаходиться в матеріалах справи /а.с. 75/.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Стаття 1051 ЦК України обумовлює оспорення безгрошовості договору позики у випадку, коли позичальник стверджуватиме, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Позивач /за зустрічним позовом/ оспорює договір позики, укладений між ним і ОСОБА_2 25 червня 2013 року, посилаючись на його безгрошовість. Незважаючи на те, що договір позики, укладений у письмовій формі, належними доказами безгрошовості договору суд визнав показання ОСОБА_2 про те, що гроші він фактично не отримував, оскільки вони були визнані як борг за розбитий автомобіль при ДТП, яку скоїв його син та поясненнями свідків ОСОБА_3 /сина відповідача/, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Разом з тим, указуючи на безгрошовість договору позики і покладаючись на показання свідків, суд не встановив, що розписка була написана відповідачем за первинним позовом під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (ст.ст. 230-233 ЦК України), внаслідок чого допускаються в якості доказів пояснення свідків і правочин визнається недійсним.

Навпроти, як зазначив позивач, та встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 на виконання вищезазначеного договору позики сплатив 900 доларів США, решту суму коштів відмовляється сплачувати, мотивуючи свою відмову відсутністю грошей.

При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України).

Факт написання розписки саме відповідачем в судовому засіданні не оспорено.

У той самий час за змістом ч.ч.1,2 ст.207 і ч.2 ст.1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг /тобто із зобов»язанням її повернення/, так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Правовий висновок, висловлений в Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

У порушення ст. 214 ЦПК України суд зазначених вимог закону до уваги не взяв, при вирішенні спору належним чином не перевірив доводів, викладених ОСОБА_1 у його позові; не врахував, що відповідно до вимог ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики.

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності кожного правочину.

Визнаючи, що між сторонами не існувало договору позики, у зв'язку з його безгрошовістю, місцевий суд не уточнив вимоги позивача за зустрічним позовом, які зводилися до оспорювання правочину, і не звернув увагу, що зустрічний позов, заявлено з підстав ч.1 ст.233 ЦК України та як вбачається з тексту позовної заяви, з ч.1 ст.231 ЦК України та ухвалив рішення про задоволення позову з підстав, передбачених ст.235 ЦК України, вийшовши за межі зустрічного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, вчинений особою під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Тобто, однією з підстав вчинення такого правочину є обставини об»єктивного характеру, що спричинили потребу в додаткових коштах. Наступною є обставина суб»єктивного характеру, а саме - вчинення правочину на вкрай невигідних для особи умовах.

Так, згідно з роз"ясненнями п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9 правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози в порядку ст. 231 ЦК України, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину.

Позивачем не надано суду доказів про те, що саме на момент вчинення правочину - 25.06.2013 р. - на нього чинився психічний чи фізичний тиск, внаслідок якого він уклав оспорюваний договір позики без вільного волевиявлення та всупереч внутрішній волі.

Отже ОСОБА_2 належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надав.

Крім того, доводи ОСОБА_2 про недійсність договору позики з підстав, передбачених ст. 231 ЦК України та про підписання ним угоди проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку ОСОБА_1, також не заслуговують на увагу, скільки вказані вимоги є недоведеними та суперечать його вимогам, заявленим на підставі ст. 233 ЦК України.

Пояснення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в судовому засіданні, які підтвердили факт скоєння ДТП ОСОБА_3 на автомобілі, що належав ОСОБА_1 також не доводять факту вчинення на позивача тиску та насильства в момент укладення оспорюваного договору позики 25.06.2013 р. та укладення правочину на вкрай невигідних для нього умовах. Вказані свідки взагалі не були присутні при укладенні оспорюваного правочину. А до пояснень свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_10 в судовому засіданні необхідно віднестись критично, оскільки вони є рідними синами сторін спору, що унеможливлює отримання об»єктивності та неупередженості у викладенні фактів.

Крім того, ані з пояснень ОСОБА_2, ані з тексту самого договору позики не вбачається, у чому полягали вкрай невигідні для нього, як для позичальника умови, а саме по собі несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище не може бути підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України. Особа, яка оскаржує правочин має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Вимушеність вчинення таких дій позивачем, з використанням іншими особами тяжких для нього обставин, суду не доведено.

Виходячи з наведеного, у місцевого суду були відсутні підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2

Оскільки судом 1- ї інстанції зазначених вимог закону враховано не було, рішення підлягає скасуванню з підстав зазначених у п.п.3,4 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення у справі про відмову ОСОБА_2 у позові та у задоволенні первинного позову про стягнення коштів за договором позики.

Відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики /на відміну від договору кредиту/ за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг /тобто із зобов"язанням повернення/ певної грошової суми, так і дати її отримання.

За змістом ст.ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов"язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов"язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Аналіз норм ст.99 Конституції України, ст.ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу /тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов"язання/ валютою платежу, тобто засобом грошового зобов"язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, що відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов"язковою для всіх судів України.

Відповідно до даних Національного банку України станом на 21.03.2016 року/ на день ухвалення рішення/ офіційний курс гривні щодо іноземної валюти - долара США становить 2624,2902 гривень за 100 доларів США. Сума боргу складає суму 4600,00 доларів США х 2624,2902 гривні = 120 717,34 гривень.

Стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають в порядку ст.88 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору. Відповідно до квитанції від 22.01.2015 року № к9/м/14 ОСОБА_1 за подачу позову сплачено 724,96 гривень судового збору. При збільшенні позовних вимог доплачено судовий збір в сумі 200 гривень /квитанція, а.с. 14/. Заявою від 25.01.2016 року позивачем зменшено розмір позовних вимог до 114 043,95 гривень, тобто, за подання позову позивачу необхідно було сплатити судовий збір в розмірі 1140,44 гривень, фактично сплачено 724,96 + 200,00=924,96 гривень. Стягнуто суму боргу у розмірі 120 717,34 гривень. Недоплаченою в бюджет лишилась сума судового збору в розмірі 282,21 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 Отже, ОСОБА_1 за подання позову до суду було фактично сплачено 924,96 гривень судового збору, за подання апеляційної скарги сплачено 1790,41 гривень судового збору,/квитанція від 03.02.2016 року на суму 797,47 гривень та від 22.02.2016 року на суму 992,94 гривень/. Отже, стягненню підлягає судовий збір у розмірі 2715,37 гривень.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити.

Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 25.01.2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 120 717 /сто двадцять тисяч сімсот сімнадцять/ гривень 34 копійок боргу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2715/ дві тисячі сімсот п"ятнадцять/ гривень 37 копійок за подання позову та апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 282 / двісті вісімдесят дві /гривні 21 копійку.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 487 /чотириста вісімдесят сім / гривень 20 копійок судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його оголошення, але може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: З.М. Максимчук

Судді: І.М. Собіна

С.В. Хилевич