Справа № 742/1001/16-ц Провадження № 22-ц/795/1670/2016 Головуючий у I інстанції Коротка А.О. Доповідач - Харечко Л. К.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді Харечко Л.К.,

суддів: Позігуна М.І., Висоцької Н.В.

з участю секретарів: Шевченко М.О., Шкарупи Ю.В., позивача ОСОБА_1, представників відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції, трьох процентів річних за договором позики та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції, трьох процентів річних за договором позики та моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 06.03.2001 року з відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого останній отримав грошові кошти в сумі 4652,00 дол. США та зобовязувався їх повернути у строк до 06.06.2001 року, проте в обумовлений термін, кошти не були повернуті.

В звязку з тим, що відповідач кошти не повернув, позивачка вимушена була звернутись до суду і рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29.07.2005 року було стягнуто на її користь з ОСОБА_2 суму позики у гривневому еквіваленті за курсом НБУ 5,05 грн. в розмірі 23492 грн. 60 коп., проте відповідач відшкодував стягнуті рішенням кошти лише починаючи з 02.04.2015 року по 18.03.2016 року.

Посилалась на те, що станом на момент повернення коштів офіційний курс долара США по відношенню до гривні становив 26,69, а отже, відповідач, згідно з ст.ст. 625, 1050 ЦК України, повинен виплатити позивачці індекс інфляції в розмірі 80347 грн. 76 коп. та три проценти річних в розмірі 9815 грн. 25 коп. за весь період прострочення грошового зобовязання, а саме з липня 2001 року по квітень 2015 року. Також, просила суд стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 90000 грн., обґрунтувавши її розмір тим, що з часу отримання ОСОБА_2 позики і до моменту її повернення останнім, пройшло 11 років, за цей час значно підвищився курс долара, а позивачка розраховувала на її повернення у строки, обумовлені сторонами в договорі.

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені повністю, стягнуто на її користь з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 06.03.2001 року з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобовязання в розмірі 80347 грн. 76 коп., три проценти річних від простроченої суми боргу в розмірі 9815 грн. 25 коп., 90000 грн. моральної шкоди., 3337 грн. 23 коп. понесених нею судових витрат.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18.07.2016 року була розглянута заява відповідача про перегляд заочного рішення у даній справі, яка за наслідками розгляду, залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення і ухвалити нове, яким відмовити позивачці у задоволенні її вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Доводи скарги зводяться до того, що судом незаконно було застосовано положення ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки зобовязання між сторонами припинилось ще до звернення позивачки до суду з даним позовом, адже судове рішення про стягнення суми позики було ухвалено 29.07.2005 року, а виконано відповідачем 18.03.2016 року, тобто в даному випадку застосуванню підлягала ст. 599 ЦК України.

Не звернув уваги суд і на той факт, що правовідносини перейшли у сферу виконання, які регулюються нормами розділу VI ЦПК України, а не ч.2 ст. 625 ЦК України, що відповідає правовим позиціям Верховного Суду України.

На думку відповідача, норма ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях, а не в іноземній валюті, що відповідає правовим позиціям Верховного Суду України.

Посилається відповідач і на те, що суд безпідставно не застосував положення ст. 267 ЦК України, адже строк для звернення з даним позовом до суду сплинув 29.07.2008 року, а позивачка звернулась з позовом в квітні 2016 року. Відповідач не мав можливості скористатись своїм правом подати заяву про застосування строків позовної давності, адже судом першої інстанції було відмовлено у перегляді заочного рішення.

Також відповідач вважає, що суд неправомірно застосував ст. 1167 ЦК України та задовольнив позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, оскільки договір позики, який був укладений між сторонами не містив положення про можливість відшкодування такої шкоди.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Вислухавши суддю доповідача, пояснення учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у встановлений договором строк не повернув позику, а повернув на підставі рішення суду зі спливом майже 15 років, за цей час курс долара по відношенню до гривні збільшився, крім того позивачка витратила багато часу, нервових зусиль та грошових коштів для розшуку відповідача та звернення з позовами до нього, в тому числі і до судів за межами України, отже суд дійшов висновку, що її вимоги відповідно до ст.ст. 611, 625, 1046, 1049, 1167 ЦК України є правомірними та підлягають захисту.

З таким висновком апеляційний суд в повному обсязі погодитись не може та вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення порушені норми матеріального і процесуального закону.

Судом встановлено, що сторони 06.03.2001 року уклали договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав у борг 4652 дол. США, які зобовязувався повернути позивачці у строк до 06.06.2001 року (а.с. 4).

Після спливу терміну дії договору та строку повернення коштів, відповідач не повернув борг, в звязку з чим позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення з останнього в примусовому порядку грошових коштів за договором позики і 29.07.2005 року Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області (а.с. 5) було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 23492 грн. 60 коп. (по курсу долара 5,05).

Зазначене рішення суду з березня 2006 року виконувалось на території Російської Федерації, після чого його виконання було продовжено Прилуцьким міськрайонним відділом Державної виконавчої служби і постановою головного державного виконавця від 25.03.2016 року виконавче провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення боргу з відповідача було закінчено в звязку з його виконанням, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження № 39561843 (а.с. 153-204).

Звертаючись з даним позовом до суду, ОСОБА_1 посилалась на той факт, що відповідач почав виконувати взяті на себе зобовязання лише починаючи з 02.04.2015 року, хоча повинен був повернути борг до 06.06.2001 року. Остаточно зобовязання було виконано 18.03.2016 року. За цей час курс долара по відношенню до гривні виріс з 5,05 до 26,69, а отже, вона втратила значну суму коштів, які, на її думку, з урахуванням положень ст. 625 ЦК України, у вигляді індексу інфляції та 3 процентів річних за весь час прострочення виконання грошового зобовязання, підлягають стягненню з відповідача, а також відповідно до ст. 1167 ЦК підлягає стягненню з відповідача моральна шкода.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Статтями 1046, 1049, 1050 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282-XII індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає, тому норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.

Таким чином, встановивши, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, за змістом якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в іноземній валюті в сумі 4652,00 дол. США, суд першої інстанції помилково застосував до такого грошового зобовязання положення закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604609 ЦК України.

Отже, зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобовязання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора (позикодавця), слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення таких вимог, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора (позикодавця) права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Тобто, застосування зазначеної норми закону дає підстави кредитору (позикодавцю) вимагати від боржника отримати три проценти річних від простроченої суми боргу за весь період прострочення до повного фактичного виконання грошового зобовязання.

Враховуючи зазначене та беручи до уваги, що ОСОБА_2 фактично повернув ОСОБА_1 взяту у борг суму позики тільки у кінці березня 2016 року, після ухвалення судового рішення та його примусового виконання, застосування в даному випадку судом першої інстанції частини 2 статті 625 ЦК України в частині стягнення трьох процентів річних з простроченої суми боргу є вірним та обґрунтованим. При цьому три проценти річних підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Однак, враховуючи, що ОСОБА_1 просила стягнути на свою користь з відповідача три проценти річних від простроченої суми боргу за період з липня 2001 року по квітень 2015 року, апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині стягнення трьох процентів річних за 4745 днів прострочення виконання зобовязання в сумі 9815 грн. 25 коп. є таким, що постановлено в межах заявлених позовних вимог і відповідає вимогам як матеріального так і процесуального закону.

Разом з тим, доводи ОСОБА_2 про те, що позивачкою пропущений строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом і ця обставина могла б бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки, хоча законом і встановлені наслідки спливу позовної давності, проте, згідно з ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка його законності й обґрунтованості (стаття 303 ЦПК України), то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції, навіть якщо суд приймає заочне рішення.

Згідно з ст.ст. 13, 14 Цивільного кодексу України цивільні права та цивільні обовязки особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Враховуючи, що правовідносини ОСОБА_1 і ОСОБА_2 виникли на підставі укладеного між ними договору позики, яким не було погоджено такої умови, як відповідальність за моральну шкоду, заподіяну позикодавцеві з вини позичальника то право вимагати відшкодувати моральну шкоду з останнього, виходить за межі укладеного між сторонами договору.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов в цій частині, на зазначені положення цивільного законодавства та умови договору уваги не звернув, в звязку з чим безпідставно стягнув 90000 грн. моральної шкоди з відповідача.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд вважає, що рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобовязання та моральної шкоди підлягає скасуванню з постановленням нового по суті рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. Проте, рішення в частині задоволення позову про стягнення трьох відсотків річних з простроченої суми боргу є обґрунтованим та відповідає нормам закону, в звязку з чим підлягає залишенню без змін, в звязку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат, а тому, провівши взаємозалік понесених сторонами судових витрат за час розгляду справи, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2, з врахуванням пропорційності задоволених позовних вимог і судових витрат понесених за апеляційний розгляд справи, остаточно підлягають стягненню 786 грн. 40 коп.

Разом з тим, апеляційний суд не знаходить підстав для стягнення витрат понесених за виготовлення висновку спеціаліста, ТОВ Альфета-Івелейшн груп, оскільки вказані витрати не є судовими витратами в розумінні ст. 79 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції та моральної шкоди скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції та моральної шкоди відмовити.

В іншій частині заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 786 грн. 40 коп. в рахунок повернення судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:Судді: