Справа № 297/1122/15-ц
У Х В А Л А

05 квітня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю заявника ОСОБА_1 та його представника адвоката ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді заяву ОСОБА_1 про розяснення ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 28 серпня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 28.08.2015 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу судді Берегівського районного суду від 27.05.2015 у частині забезпечення позову ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу змінено, заяву ПАТ «ВіЕс Банк» про забезпечення позову задоволено частково, забезпечено позов, накладено у межах заявлених вимог у розмірі 120092,83 дол. США, що є еквівалентом 2478422,98 грн, арешт на грошові кошти, рухоме та нерухоме майно, належні ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, у чому б вони не полягали і де б та в кого б не знаходилися.

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про розяснення ухвали апеляційного суду від 28.08.2015. Зазначає, що ухвала є незрозумілою, оскільки накладено у межах заявлених вимог у розмірі 120092,83 дол. США, що є еквівалентом 2478422,98 грн, арешт на грошові кошти, рухоме та нерухоме майно, належні відповідачу, у той же час, не визначено, на яке саме майно накладено арешт. Накладення арешту на все майно є неправильним, тоді як правильним є накладення арешту на майно в межах заявлених позовних вимог. Тому слід визначити межі, якими обмежується накладення арешту та в межах яких арешт буде законним і адекватним заявленим вимогам. Достатнім та відповідним обмеженням для забезпечення прав стягувача заявник вважає накладення арешту на іпотечне майно. Просить розяснити ухвалу, вказавши, на яке майно слід накласти арешт для забезпечення позову.

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника адвоката ОСОБА_2, які заяву підтримали, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до такого.

Відповідно до ст. 221 ч. 1 ЦПК України, за заявою осіб, які брали участь у справі, або за заявою державного виконавця може бути розяснено рішення суду, якщо воно є незрозумілим для цих осіб, без зміни, при цьому, змісту рішення.

Ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову та ухвала апеляційного суду, якою, зокрема, змінено таку ухвалу суду першої інстанції, не є в розумінні цивільного процесуального закону рішенням суду, яке підлягає розясненню за правилами, встановленими ст. 221 ЦПК України. Поряд із цим, ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом, тому якщо зміст виконавчого документа є незрозумілим, державний виконавець або сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про розяснення змісту цього документа (ст. 153 ч.ч. 5, 7, 9 ЦПК України, ст. 17 ч. 2 п. 2, ст. 34 ч. 2 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV)). Таким чином, ухвалу апеляційного суду про зміну ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову може бути, за наявності для того підстав, розяснено суто як виконавчий документ.

Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду від 28.08.2015 (а.с. 20-22), ухвалу судді Берегівського районного суду від 27.05.2015 (а.с. 4-5) було змінено, позаяк суддею, зокрема, не було зазначено у резолютивній частині ухвали меж забезпечення позову, в яких це забезпечення було застосовано, що уможливлювало необґрунтоване накладення арешту на зайве для забезпечення позову майно. Апеляційним судом було приведено ухвалу судді суду першої інстанції у відповідність до закону, межі накладення арешту є зрозумілими і відповідають межам позовних вимог.

В ухвалі апеляційного суду зазначено також, що питання її виконання знаходяться в компетенції держвиконавця, який у межах позовних вимог і з урахуванням наявності та достатності майна управі його описати у відповідній послідовності. Тобто, йдеться про арешт і опис не всього майна боржника, а в межах, необхідних для реального забезпечення позову та для виконання можливого рішення суду про його задоволення. Оскільки під час здійснення опису майна боржника у держвиконавця може не бути достатніх даних щодо прав на конкретні майнові обєкти, то самі по собі дії із проведення опису, складення відповідних документів, якщо дотримані інші вимоги закону щодо цього, не можуть вважатися такими, що порушують права боржника. Останній не позбавлений, при потребі, права і можливості у подальшому діяти в порядку, передбаченому ст. 154 ЦПК України, а також захищати своє право, для врегулювання відповідних спорів законом установлено інститути, наприклад, визнання права на арештоване майно, виключення його з опису, звільнення з-під арешту (ст. 60 Закону № 606-XIV, що узгоджується з положеннями ст. 16 ч. 2 п.п. 3, 4, абз. 2, ст. 392 ЦК України).

За таких обставин, виконавчий документ розяснення не потребує.

Окрім наведеного, заявник поставив перед апеляційним судом питання про фактичну зміну ухвали шляхом визначення конкретного майна боржника, на яке накладається арешт, вважаючи достатнім та відповідним обмеженням для забезпечення прав стягувача арешт лише іпотечного майна, що за будь-яких умов є недопустимим.

Виходячи з положень ст. 218 ч. 2, ст.ст. 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд не може після проголошення ухвали сам її змінити. Заявник не врахував і того, що питання про забезпечення позову (в т.ч., питання заміни виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову) належить до компетенції суду першої інстанції, у провадженні якого перебуває цивільна справа, а апеляційний суд вирішує питання, повязані із забезпеченням позову, лише в контексті апеляційного оскарження відповідної ухвали або в контексті власне апеляційного провадження (ст. 130 ч. 6 п. 7, ст.ст. 151-154, ст. 214 ч. 1 п. 8, ст. 293 ч. 1 п. 2, ст. 301 ч. 1 п. 7 ЦПК України).

Відтак, заява про розяснення ухвали апеляційного суду необґрунтована та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 153 ч.ч. 5, 7, 9, ст. 218 ч. 2, ст. 221 ч. 1, ст. 304 ч. 1, ст. 313 ч. 1, ст.ст. 317, 319 ЦПК України, ст. 17 ч. 2 п. 2, ст. 34 ч. 2 Закону України «Про виконавче провадження», колегія суддів

у х в а л и л а :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про розяснення ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 28 серпня 2015 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді