Справа № 296/206/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" березня 2016 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Анциборенко Н.М.,

при секретарі Медведській Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ Приватбанк про визнання додаткової угоди №1 від 02.03.2012 року до кредитного договору №ZHVPGL00000062 від 17.02.2006 року недійсною,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ Приватбанк та просить визнати недійсною додаткову угоду №1 від 02.03.2012 року до кредитного договору №ZHVPGL00000062 від 17.02.2006 року.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 17.02.2006 року між ПАТ КБ Приватбанк та позивачем укладено кредитний договір № ZHVPGL00000062 від 17.02.2006 року, згідно умов якого позивач отримала кредитні кошти на придбання нерухомості в сумі 28 500,00 доларів США строком з 17.02.2006 року до 16.02.2021 року зі сплатою процентів у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості, а також 1998,75 доларів США на сплату страхових платежів. Також сторонами було укладено іпотечний договір, згідно умов якого забезпеченням виконання зобовязання за кредитним договором виступає належна позивачу квартира за адресою: АДРЕСА_1.

02.03.2012 року між ПАТ КБ Приватбанк та позивачем укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, згідно умов якої відповідач зменшив суму заборгованості на 209,11 доларів США, змінив дату повернення кредиту на 22.02.2027 року, збільшив суму кредиту до 29780,83 доларів США, збільшив суму страхових платежів до 3279,58 доларів США та виклав графік погашення кредиту у новій редакції.

Вважає, що при підписанні додаткової угоди до кредитного договору відповідачем було порушено законні права позивача, оскільки додаткова угода за змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позивача, порушує її права та законні інтереси, суперечить умовам основного кредитного договору. Так, всупереч вимог ст.11 Закону України Про захист прав споживачів відповідач не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, існуючі форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, тип процентної ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту й вартість послуги з оформлення договору (перелік всіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням, поверненням), строк на який кредит може бути отриманий, варіанти повернення кредиту і його умови, необхідність здійснення оцінки майна й, якщо оцінка необхідна, ким вона здійснюється, податковий режим сплати відсотків і державні субсидії, на які споживач має право, вказівка, від кого споживач може одержати докладну інформацію; позитивні й негативні аспекти пропонованих схем кредитування. Також банк порушив вимоги ст.ст.15, 18, 19, 21 Закону України Про захист прав споживачів, а правочин здійснений з використанням нечесної підприємницької діяльності та його умови є несправедливими.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, у подальшому у судове засідання не зявився, причини неявки не повідомив.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 60 ЦПК України встановлено обовязок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України Про захист прав споживачів.

Так, відповідно до положень ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно ст.18 Закону України Про захист прав споживачів продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є не справедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Відповідно до ст.19 Закону України Про захист прав споживачів нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Згідно положень ч.ч.2, 4, 6 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів (у редакції на час укладення сторонами кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках.

Споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Встановлено, що 17.02.2006 року між позивачем та ЗАТ КБ Приватбанк укладено кредитний договір № ZHVPGL00000062 (а.с.67-70).

Відповідно до п.1.1 договору банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 16.02.2021 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 28 500,00 доларів США на купівлю двохкімнатної квартири, а також у розмірі 1998,75 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення кредиту за цим договором здійснюється у наступному порядку: щомісяця у період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 365,06 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Як вбачається з анкети-заяви про надання кредиту (а.с.74-75) позивач працювала у Приватбанку офіс-менеджером.

При цьому, позивач розуміла умови кредитного договору, отримала кошти, не скористалась правом щодо відкликання згоди на укладення кредитного договору протягом чотирнадцяти календарних днів, не зверталась з заявами про надання додаткової інформації або розяснення окремих положень договору та здійснювала у подальшому платежі на виконання його умов.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17.02.2006 року між сторонами укладено договір іпотеки, згідно умов якого позивач надала в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.71-72).

Також 17.02.2006 року позивачем укладено договір страхування заставного майна (а.с.11-12) та договір особистого страхування (а.с.13).

02.03.2012 року сторонами укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №ZHVPGL00000062 від 17.02.2006 року, відповідно до якої сторони дійшли згоди внести зміни до кредитного договору.

Так, згідно п.1 оспорюваної додаткової угоди суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшено на 209,11 доларів США.

Відповідно до п.3 додаткової угоди змінено дату повернення кредиту на 22.02.2027 року, суму кредиту на 29780,83 доларів США, суму страхових платежів на 3279,58 доларів США. Крім того, внесено зміни щодо порядку погашення кредиту. Так, додатком №1 до додаткової угоди є графік погашення кредиту з зазначенням розміру щомісячних платежів і їх складових на весь час дії договору. Зазначений додаток до додаткової угоди як і додаткова угода підписаний сторонами та є невід'ємною частиною цієї угоди.

Тобто, як вбачається зі змісту оспорюваної додаткової угоди сторони дійшли згоди щодо зменшення суми наявної заборгованості та змінили дату повернення кредиту, зменшивши при цьому розмір щомісячного платежу з 365,06 доларів США на 195,85 доларів США, що свідчить про те, що сторони пішли на певні поступки один одному.

Після підписання оспорюваної додаткової угоди позивач продовжила здійснювати платежі на виконання умов кредитного договору з внесеними змінами згідно додаткової угоди.

З матеріалів справи не вбачається та позивачем не доведено, що оспорюваною угодою встановлено умови, з якими позивач не мала реальної можливості ознайомитись перед її укладенням і не отримала необхідну інформацію для її свідомого вибору, як не надано й доказів неправомірного впливу банку на її волевиявлення, а також того, що її як споживача було введено в оману та умови оспорюваної додаткової угоди повязані з використанням нечесної підприємницької діяльності, тобто, доказів на підтвердження обставин порушення відповідачем ст.ст.11, 15, 18, 19, 21 України Про захист прав споживачів.

Щодо незгоди позивача з розміром заборгованості, зазначеної відповідачем у виписці про погашення заборгованості по кредиту від 19.08.2014 року, то правильність розрахунку заборгованості, відповідність його умовам кредитного договору та реальний розмір заборгованості не є предметом спору у даній справі, тому у призначенні повторно судової-бухгалтерської експертизи щодо правильності нарахування заборгованості по кредитному договору, зазначеної відповідачем у виписці від 19.08.2014 року, позивачеві було відмовлено.

Таким чином, позивач, будучи вільною в укладенні додаткової угоди до основного договору, була ознайомлена з її умовами та вважала їх справедливими, отримала необхідну інформацію щодо сукупної вартості кредиту, розуміла всі умови додаткової угоди, правові наслідки її укладення, у тому числі, можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, та погоджувалася з ними, що засвідчила особистим підписом.

Оскільки в момент вчинення сторонами оспорюваного правочину були додержані встановлені чинним законодавством вимоги та сторони уклали правочин, володіючи необхідним обсягом цивільної дієздатності, повною мірою усвідомлюючи значення своїх дій, на підставі вільного волевиявлення, котре відповідало їх внутрішній волі як учасників правочину, тому суд приходить до висновку, що встановлені законом підстави для визнання додаткової угоди №1 від 02.03.2012 року до кредитного договору №ZHVPGL00000062 від 17.02.2006 року недійсною відсутні.

Керуючись ст.ст.203, 204, 215, 216, 627, 638 ЦК України, ст.ст.10, 60, 209, 213-215 ЦПК України, Законом України Про захист прав споживачів, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Житомирської області через Корольовський районний суд м. Житомира на протязі 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя Н. М. Анциборенко