Справа № 492/766/15-ц
АРЦИЗЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

Іменем України

23 лютого 2016 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області в складі: головуючого судді Борисової С.П., при секретарі Каширній О.Г., за участю: представника позивача ОСОБА_1, відповідачки ОСОБА_2, представника відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Арцизі Одеської області цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропрайм Холдинг» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

встановив:

Представник позивача ТОВ «Агропрайм Холдинг» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить стягнути з відповідачки на користь позивача вартість допущеної з її вини нестачі бензину в сумі 4 599,05 гривень, а також судові витрати по сплаті судового збору, посилаючись на те, що з 14.01.2013 року по 04.11.2014 року відповідачка працювала завідуючою складом паливно-мастильних матеріалів відділення ТОВ «Агропрайм Холдинг» в с. Вишняки Арцизького району. 30.10.2014 року відповідачка прийняла на склад 600 л бензину А-92. За даними книг складського обліку в період з 30.10.2014 року по 04.11.2014 року, вона видала зі складу 132 л бензину А-92, отже, залишок бензину на складі за даними бухгалтерського обліку станом на 04.11.2014 року повинен складати 468 л. Згідно акту приймання передачі матеріальних цінностей, які зберігались на складі ПММ в с. Вишняки від 04.11.2014 року, на підставі здійснених замірів залишків паливно-мастильних матеріалів зафіксовано нестачу 295 л бензину А-92, балансова вартість якого становить 4 599,05 гривень. За переконанням позивача нестача утворилась внаслідок порушення відповідачкою своїх прямих трудових обовязків, як завідуючої складом, тому вона повинна нести повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду. Добровільно сплатити вартість недостачі, відповідачка відмовилася, що зумовило звернення з позовом до суду.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1, ОСОБА_4 позов підтримали повністю, просили суд задовольнити його з підстав, зазначених у позові. При цьому представник позивача ОСОБА_1 пояснила суду, що з відповідачкою ОСОБА_2, як завідуючою складом паливно-мастильних матеріалів договір про повну матеріальну відповідальність не укладався.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 позов підтримав повністю, просив суд позов задовольнити у повному обсязі та пояснив суду, що він працює на посаді завідуючого відділення «Вишняки» ТОВ «Агропрайм Холдинг». З 14.01.2013 року по 04.11.2014 року відповідачка ОСОБА_2 працювала на посаді завідуючої складом паливно-мастильних матеріалів відділення «Вишняки». При проведенні ревізії по складу паливно-мастильних матеріалів була виявлена нестача бензину А-92 на суму 4 599,05 гривень та складений відповідний акт. Вважає, що відповідачка повинна відшкодувати вартість нестачі, оскільки вона несла повну матеріальну відповідальність та була матеріально відповідальною особою.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала, просила суд у задоволенні позову відмовити та пояснила суду, що з 14.01.2013 року по 04.11.2014 року вона працювала на посаді завідуючої складом паливно-мастильних матеріалів відділення «Вишняки» ТОВ «Агропрайм Холдинг», однак, з нею не укладався договір про повну матеріальну відповідальність і вона не є матеріально відповідальною особою. Дійсно 30.10.2014 року вона прийняла на склад 600 л бензину А-92. Актом від 04.11.2014 року була виявлена нестача 295 л бензину А-92, однак, її вина в цьому не доведена і не доведено її умислу у допущенні нестачі, службове розслідування з цього приводу не проводилось. Як утворилася нестача бензину, їй не відомо. Нестачу, про яку йде мова у позові, вона виявила сама і відразу повідомила про це керівництво ще в серпні місяці 2014 року.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_3 позов ТОВ «Агропрайм Холдинг» не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні з тих підстав, що заправка не сертифікована, бензоколонка відсутня, бензин відпускався відрами, облік проводився за приблизними підрахунками, позивачем порушені правила зберігання паливно-мастильних матеріалів, облік бензину не проводився, договір про повну матеріальну відповідальність з відповідачкою не укладався. Крім того, ОСОБА_2 сама виявила недостачу і повідомила про це позивача.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані сторонами докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 в період з 14.01.2013 року по 04.11.2014 року працювала завідуючою складом паливно-мастильних матеріалів відділення «Вишняки» ТОВ «Агропрайм Холдинг». Зазначене в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає, оскільки ці обставини визнані сторонами та підтверджується заявою ОСОБА_2 від 14.01.2013 року на імя генерального директора ТОВ «Агропрайм Холдінг» про переведення її на посаду завідуючою складом паливно-мастильних матеріалів з 14.01.2013 року, заявою ОСОБА_2 про звільнення за власним бажанням з 04.11.2014 року та наказом № 123/1-К від 04.11.2014 року про припинення трудового договору з ОСОБА_2 на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 10 12).

Згідно накладної № 205 від 30.10.2014 року та реєстру приходу паливно-мастильних матеріалів по складу відділення Вишняки за жовтень 2014 року завідуючою складом паливно-мастильних матеріалів ОСОБА_2 30.10.2014 року прийнято на склад 600 л бензину А-92 (а.с. 4 5).

Згідно балансової довідки, станом на 04.11.2014 року вартість 1 л бензину А-92 складає 15,59 гривень (а.с. 6 7).

Підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі організації встановлені главою ІХ КЗпП України.

Законодавець встановив вичерпний перелік норм і обставин згідно з якими відшкодування шкоди завданої підприємству, установі, організації їх працівником проводиться в повному або обмеженому розмірі.

Так, згідно ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Обов'язковою умовою покладення на працівників такої відповідальності є заподіяння роботодавцеві шкоди винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Тобто, в даному випадку доказуванню підлягають: порушення працівником трудових обов'язків, наявність прямої дійсної шкоди, причинний зв'язок між порушенням і шкодою, вина працівника.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України, суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130-137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розміри; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функції працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Згідно з п. п. 1, 6 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 КЗпП України укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну при виконанні трудових обов'язків.

Позивач свої вимоги обґрунтовує нормою статті 134 Кодексу, якою передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Статтею 135-1 КЗпП України встановлено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається КМУ.

Пленум Верховного Суду України в п. 8 вказаної вище постанови роз'яснив, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Такі правові позиції викладені і в постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-16цс12.

Переліком, затвердженим Постановою № 447/24, передбачена, зокрема, така посада, як завідувач складами. До робіт, зазначених у Переліку, затвердженому Постановою № 447/24, відносяться: роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їхньої підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства; роботи з прийому на збереження, опрацювання, відпуску матеріальних цінностей на складах; роботи з прийому й опрацювання для доставки (супроводу) вантажу, багажу, поштових відправлень та інших матеріальних і грошових цінностей, їхньої доставки (супроводу), видачі. Ця умова означає, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, посади яких або роботи, які вони виконують, не визначені в Переліку, затвердженому Постановою № 447/24, укладатися не можуть.

За відсутності цих умов або відсутності взагалі укладеного договору про повну матеріальну відповідальність на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди (згідно з п. 8 Постанови Пленуму ВСУ № 14).

Натомість, як встановлено в судовому засіданні, після переведення ОСОБА_2 на посаду завідуючої складом паливно-мастильних матеріалів, з яким укладення договору про повну матеріальну відповідальність, в силу наведених вище норм, є обов'язковим, з нею такий договір не укладався.

В обґрунтування позову позивач посилався на акт приймання передачі матеріальних цінностей по складу паливно-мастильних матеріалів у відділенні Вишняки від 04.11.2014 року, згідно якого на підставі здійснених замірів залишків паливно-мастильних матеріалів зафіксовано нестачу 295 л бензину А-92, балансова вартість якого становить 4 599,05 гривень.

Однак, дослідивши наданий позивачем доказ в сукупності з іншими, що досліджені судом, суд до уваги його не приймає, зважаючи на те, що суду в підтвердження позову надано акт приймання передачі по складу паливно-мастильних матеріалів відділення Вишняки, який складено місяцем раніше, тобто 04.10.2014 року, та яким комісією зафіксовано нестачу 295 л бензину А-92 (а.с. 13). Зазначений акт судом також не приймається в якості доказу з тих підстав, що в ньому відсутній підпис одного із членів комісії, зокрема начальника служби безпеки ОСОБА_6, тому цей акт не може бути визнаний судом належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України.

Судом також не бере до розгляду як доказ договір про індивідуальну матеріальну відповідальність № 160 від 03.07.2012 року (а.с. 26), що укладений між ТОВ «Агропрайм Холдинг» та ОСОБА_2, оскільки зазначений договір укладений з ОСОБА_2 коли остання займала посаду учетчика, а тому за переконанням суду цей договір не містить інформації в розумінні ст. 57 ЦПК України щодо предмета доказування у наявній справі і не є належним доказом.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 60 ч. 2 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, відповідно до ст. 138 КЗпП України обов'язок доказування наявності умов для притягнення працівника до матеріальної відповідальності покладається на власника або уповноважений ним орган. Відсутність підстави чи хоча б однієї з умов матеріальної відповідальності виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

На виконання наведених норм позивач у справі не надав суду доказів укладення з відповідачкою договору про повну матеріальну відповідальність після переведення ОСОБА_2 на посаду завідуючої складом, порушення нею трудових обов'язків, наявність прямої дійсної шкоди, причинний зв'язок між порушенням і шкодою, вину ОСОБА_2 в утворенні нестачі на складі, тому підстави для матеріальної відповідальності відповідачки відсутні. А тому, оглянувши надані позивачем докази на підтвердження своєї позиції, оцінивши їх належність, допустимість і достовірність, суд дійшов до висновку про те, що обставини, на які посилався позивач, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, не є такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому у позові слід відмовити.

Таким чином, виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, дослідивши надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень докази, перевіривши їх відповідність вимогам належності та допустимості, враховуючи обставини, на які позивач посилався як на підставу позовних вимог, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено перед судом їх переконливості та обґрунтованості, не подано жодних достатніх доказів на підтвердження позовних вимог, натомість доводи позивача спростовуються матеріалами справи, а отже зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення позову ТОВ «Агропрайм Холдинг».

Керуючись ст. ст. 130, 134, 135-2, 136 КЗпП України,

ст. ст. 10, 11, 57, 60, 61, 67, 209, 212, 214 215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропрайм Холдинг» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через Арцизький районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

СУДДЯ

Арцизького районного суду