У Х В А Л А

05.04.2016 Справа №607/3108/16-ц

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Сташків Н.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 подала до суду позовну заяву до ОСОБА_2 про визнання права власності на 87/100 частини квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 119 ЦПК України позовна заява має містити відомості, передбачені пунктами 1 7 частини другої зазначеної статті, та відповідати іншим вимогам, встановленим законом. До позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Зазначена позовна заява не відповідає вказаним вимогам, оскільки:

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 80 ЦПК України в позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві власності, ціна позову визначається дійсною вартістю нерухомого майна.

Зазначена позивачем ціна позову в розмірі 175532 гривень, визначена, виходячи з суми коштів, сплачених на будівництво спірної частки квартири. Однак, вартість будівництва не є дійсною вартістю нерухомого майна.

Дійсної вартості спірного нерухомого майна, на яке позивач просить визнати право власності, та відповідних доказів на підтвердження її розміру в позовній заяві не зазначено. З метою встановлення дійсної вартості спірної частки квартири позивач вправі звернутися до суб'єктів оцінної діяльності щодо визначення вартості даного нерухомого майна.

При пред'явленні зазначеного позову позивачем ОСОБА_1 сплачено 1755,32 гривень судового збору.

Відповідно до п.п. 4 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання позивачем фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру, ставки судового збору встановлюються в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Таким чином, при визначенні розміру судового збору позивачем не враховано ціни позову, визначеної з урахуванням дійсної вартості спірного нерухомого майна.

З цих підстав ухвалою судді від 28 березня 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності залишено без руху і надано позивачу строк для усунення виявлених недоліків терміном пять днів із дня отримання копії ухвали.

На виконання зазначеної ухвали суду позивачем подано письмові пояснення, щодо визначення ціни позову в даній цивільній справі.

Проте дійсної вартості спірного нерухомого майна та відповідних доказів на підтвердження її розміру в позовній заяві так і не зазначено.

Згідно з розясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданими в п. 16 Постанови № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року, розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно визначається з урахуванням вартості спірного майна. При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом статті 80, пункту 4 частини другої статті 119 ЦПК такий обов'язок покладається на позивача.

Із зазначених розяснень убачається, що розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно визначається позивачем з урахуванням вартості спірного майна, а не судом, за правилами встановленими п. 9 ч. 1 ст. 80 ЦПК, відповідно до якого в позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві власності, ціна позову визначається дійсною вартістю нерухомого майна, тобто ринковою.

Таким чином, необхідність усунення недоліків позовної заяви, щодо зазначення у ній доказів, якими обґрунтовано ціну позову, зазначення дійсної вартості спірного майна, обчислення та сплату судового збору відповідно до вимог закону, про що прямо зазначено в ухвалі судді, позивач проігнорувала.

Жодних посилань на те, що отримати зазначені докази самостійно позивач не може чи у неї виникли складнощі з отриманням цих доказів, позовна заява не містить.

При цьому суд не зобовязував позивача надавати будь-які докази суду, а лише зазначити їх у позовній заяві, як цього вимагає норма п. 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України.

Отже, позивач не усунула недоліки позовної заяви, хоч ніякі обставини не могли перешкоджати їй виправити недоліки в повному обсязі, оскільки в ухвалі від 28 березня 2016 року чітко та зрозуміло викладено перелік недоліків, які слід було усунути.

Тобто позовна заява й після усунення позивачем недоліків не відповідає встановленим законом вимогам.

Беручи до уваги, що недоліки, про необхідність усунення яких зазначено в ухвалі судді від 28 березня 2016 року про залишення без руху позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, належним чином не виправлені, позовна заява відповідно до ч. ч. 2, 5 ст.121 ЦПК України підлягає поверненню позивачу з правом його повторного звернення до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Враховуючи наведене та керуючись ч. ч. 2, 4, 5 ст. 121, ст. 210, п. 3 ч. 1 ст. 293, ч. 2 ст. 294, ст. 296 ЦПК У країни,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності повернути позивачу.

Розяснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження. Апеляційна скарга подається Апеляційному суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя