Справа № 462/251/15 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/783/642/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Шандри М.М.

суддів: Струс Л.Б., Шумської Н.Л.

з участю секретаря Бадівської О.О.

та з участю представника ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника Комунального закладу Львівської обласної ради

«Львівський обласний центр репродуктивного здоров»я населення»

ОСОБА_4, представника Управління майном спільної власності

Львівської обласної ради ОСОБА_5, представника

ОСОБА_6 ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської обласної ради, Управління майном спільної власності Львівської обласної ради, Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр репродуктивного здоров»я населення», треті особи: Департамент охорони здоров»я Львівської обласної державної адміністрації, Управління державного казначейства у Львівській області, директор Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр репродуктивного здоров»я населення» ОСОБА_6 про визнання наказів про звільнення незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

встановила:

Оскаржуваним рішенням суду у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що наказ про його звільнення був винесений 12 грудня 2014 року, а звільнено його відповідно до цього наказу із займаної посади 08 грудня 2011 року. З 08.12.2011 року апелянт був відсторонений від виконання обовязків директора, а отже існування наказу про його звільнення з роботи саме з цієї дати грубо суперечить нормам чинного законодавства, оскільки при відстороненні трудові відносини не припиняються, також не припиняється і дія трудового договору, але працівник тимчасово до роботи не допускається. На момент винесення наказу про його звільнення вступила в законну силу ухвала Залізничного районного суду м. Львова від 28.05.2014 року, відповідно до якої з нього зняті обмеження щодо права обіймати посади з організаційно-розпорядчими функціями в галузі медицини, а тому жодних правових перешкод для продовження роботи не існувало. Крім того, зазначає, що судом безпідставно було зроблено висновок про те, що звільнення було проведено правомірно уповноваженим на це органом Управлінням майном спільної власності Львівської обласної ради. Однак, такі повноваження належать до компетенції Львівської міської ради. Вказує, що судом при винесенні рішення безпідставно не прийнято до уваги правова позиція, яка висловлена в постанові Верховного суду України від 21 травня 2014 року у справі №6-33цс14. Також зазначає, що його звільнення проведено з порушенням вимог ст. 43 Конституції України та ст. 5-1 КЗпП України, оскільки 08.12.2011 року апелянт перебував на стаціонарному лікуванні в Львівському обласному кардіологічному центрі, що стверджується випискою з історії хвороби стаціонарного хворого №5509/29. Всупереч вимогам ст. 49 КЗпП України, апелянту до цього часу не видано трудової книжки та не здійснено розрахунку. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід відхилити з таких підстав.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 36 КЗпП України, якою цей Кодекс доповнено Законом України від 17 травня 2012 року № 4711-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" у випадках, передбачених пунктами 7 і 7-1 частини першої цієї статті, особа підлягає звільненню з посади у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, а у випадку, передбаченому пунктом 7-2, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України "Про очищення влади".

Як розяснено в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 7 ст. 36 КЗпП, суди мають виходити з того, що з цих підстав трудовий договір припиняється при набранні законної сили вироком, яким працівника засуджено (крім випадків умовного засудження і відстрочки виконання вироку) до позбавлення волі, виправних робіт не за місцем роботи або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи, та що днем звільнення вважається останній день фактичного виконання ним трудових обов'язків. Працівник не може бути звільнений з цих підстав, якщо він визнаний таким, що відбув покарання у зв'язку зі знаходженням під вартою до набрання вироком законної сили.

Судом установлено, що позивач з 04 травня 2001 року працював на посаді директора "Львівського обласного центру репродуктивного здоров'я населення".

На підставі постанови Львівської обласної прокуратури від 25 листопада 2011 року, Головним управлінням охорони здоров'я Львівської обласної державної адміністрації видано наказ від 08 грудня 2011 року № 1057-к, яким відсторонено позивача від виконання обов'язків директора з 08 грудня 2011 року.

Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 04 березня2014 року, позивача визнано винним та засуджено за ч. 1 ст. 368-2 КК України на два роки обмеження волі з позбавленням права обіймати посади пов'язані з організаційно-розпорядчими функціями у галузі медицини строком на два роки. На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання у вигляді обмеження волі з випробуванням та іспитовим строком один рік.

Позивача засуджено за те, він працюючи на посаді директора Комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний центр репродуктивного здоров'я населення", будучи службовою особою, одержав неправомірну вигоду в сумі 7000 доларів США за влашування на роботу у згаданий центр.

Наказом Управління майном спільної власності Львівської обласної ради № 13-3 від 12 грудня 2014 року позивача звільнено з посади директора КЗ ЛОР "Львівський обласний центр репродуктивного здоров'я населення" з 08 грудня 2011 року у зв'язку з набранням законної сили вироком суду, яким працівника засуджено до покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи на підставі п.7 ст. 36 КЗпП України (т.1 а.с.20).

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки набрання вироком суду щодо позивача законної сили однозначно виключає можливість продовження його роботи на посаді, оскільки останній засуджений за ст. 368-2 ч. 1 КК України. Не змінює вірної кваліфікації дій відповідача щодо наявності законних підстав для припинення трудового договору наявність ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 28 травня 2014 року, якою позивача звільнено від відбування призначеного йому основного і додаткового покарань на підставі п.п. "г", "ѓ" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2014 році", оскільки застосування акту амністії є нереабілітуючою обставиною, та не змінює суті вчиненого позивачем злочину, яка виключає подальшу його працю на попередній посаді.

З огляду на наявність постанови органів слідства та наказу відповідача про відсторонення позивача від посади, ураховуючи наведені вище розяснення, вірними є висновки суду про те, що позивача законно звільнення саме з 08 грудня 2011 року. А враховуючи час отримання відповідачем відповідного судового рішення, яке набрало законної сили щодо позивача, та стало підставою для його звільнення, роботодавцем не порушено строк видачі наказу про припинення трудових відносин.

Видача наказу про звільнення позивача під час тимчасової непрацездатності, на думку колегії, не спростовує факту законності його звільнення, оскільки положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України, згідно із якими не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці застосовуються лише у разі розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а не з інших підстав, зокрема, передбачених ст. 36 цього Кодексу. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України від час розгляду справи № 6-156цс12, яка в силу приписів ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою.

Відповідно до ч. 1 ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

В ході розгляду справи, місцевим судом детально зясовано, та підтверджено матеріалами справи, що з урахуванням рішень Львівської обласної ради, функції з питань прийняття та звільнення керівників комунальних закладів делеговано Управлінню майном спільної власності Львівської обласної ради.

Відтак органом управління щодо комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний центр репродуктивного здоров'я населення" є Управління майном спільної власності Львівської обласної ради, яким і проведено звільнення позивача з роботи.

У звязку із чим, колегія суддів приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося із законних підстав, а порушення порядку звільнення в ході проведення його звільнення під час розгляду справи не встановлено. Наведене у своїй сукупності свідчить про законність такого звільнення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують. Відтак, апеляційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий М.М. Шандра

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_8