РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЮровської Г.В.,
суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Діамантбанк», яке діє через представника Агофонова Андрія Валерійовича, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» (далі - ПАТ «Діамантбанк») про зобов'язання повернути трудову книжку та стягнення грошової суми, позов задоволено та стягнуто з ПАТ «Діамантбанк» 12 млн грн, зобов'язано повернути трудову книжку. Рішення набрало законної сили 29 жовтня 2014 року.

На день звернення до суду з даним позовом, банк не повернув йому трудову книжку. З посиланням на Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», ч. 4 ст. 235 КЗпП України та уточненого розрахунку, наданого в судовому засіданні, позивач просив стягнути з ПАТ «Діамантбанк» за період з серпня 2013 року по жовтень 2014 року середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 3 492 883,33 грн, компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 2 021 808,29 грн, середній заробіток за порушення строків виплати заробітної плати у розмірі 2 333 333,38 грн, а всього 7 848 025,25 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2015 року. залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Діамантбанк» на користь ОСОБА_6 5 764 183,34 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ПАТ «Діамантбанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому відповідно до ст. 335 ЦПК України не є предметом перегляду в касаційному порядку.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У статті 341 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення й ухвалити нове рішення або змінити рішення, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, чи не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Судами встановлено та із матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення спостережної ради ПАТ «Діамантбанк», викладеного у протоколі від 01 лютого 2006 року № 02-2006/06, телеграми Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області від 15 березня 2006 року № 09-116/5771, наказу ПАТ «Діамантбанк» від 15 березня 2006 року № 86-К ОСОБА_6 з 16 березня 2006 року призначений на посаду голови правління ПАТ «Діамантбанк».

Рішенням спостережної ради ПАТ «Діамантбанк», викладеним у протоколі від 12 липня 2013 року № 164, задоволено заяву ОСОБА_6 від 11 липня 2013 року про звільнення його з посади голови правління за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Цього ж дня ПАТ «Діамантбанк» уклало з ОСОБА_6 договір про виплату винагороди, за умовами якого банк зобов'язався виплатити ОСОБА_6 при звільненні винагороду за виконання ним обов'язків голови правління ПАТ «Діамантбанк» у розмірі 12 млн грн, з яких - 5 648 405,89 грн повинно було виплачено у день звільнення, а 6 351 594,11 грн - на першу його вимогу (пункти 1, 2 договору).

Підставою для укладення договору про виплату винагороди від 12 липня 2013 рокузазначено рішення спостережної ради ПАТ «Діамантбанк», викладене у протоколі від 12 липня 2013 року № 165, про виплату ОСОБА_6 винагороди при звільненні за період його роботи з 01 січня 2007 року до 31 грудня 2012 року у розмірі 2 млн грн за кожен рік роботи, а всього 12 млн грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 щодо стягнення 2 021 808,29 грн компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, суди виходили із того, що належна до виплати ОСОБА_6 винагорода відноситься до структури заробітної плати і вона не була виплачена позивачу своєчасно, а отже, підлягає компенсації на підставі ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

Однак з таким висновком погодитись не можна, оскільки судами застосовано правову норму, яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Так, у статтях 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Аналіз наведених норм права вказує на те, що доходи, які мають разовий характер, компенсації не підлягають.

Так, судами встановлено, що ця винагорода була нарахована ОСОБА_6 всього один раз при звільненні на підставі рішення спостережної ради ПАТ«Діамантбанк», яке оформлено протоколом засідання від 12 липня 2013 року № 165 (а. с. 10 Т. 1).

Відповідно до положень статей 5, 15 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів, генеральної угоди на національному рівні, галузевих (міжгалузевих), територіальних угод, колективних та трудових договорів.

Конкретні розміри оплати праці (в тому числі надбавки, премії, винагороди) встановлюються в колективному договорі, а у разі його відсутності - роботодавцем за погодженням з уповноваженим на це органом.

За період з моменту вступу ОСОБА_6 на посаду голови правління у 2006 року і до моменту звільнення зазначена винагорода у відповідному договорі між сторонами спору не передбачалась, не нараховувалась і не виплачувалась.

З урахуванням наведеного, висновок судів щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 2 021 808,29 грн компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» не є правильним, оскільки винагорода, на суму якої нараховано компенсацію, носить разовий характер. Оскільки судами застосовано норму права, яка не підлягає застосуванню до встановлених правовідносин, рішення судів у цій частині підлягають скасуванню з винесенням нового рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог на підставі ст. 341 ЦПК України.

Не можна також погодитись із вирішенням спору в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу за таких підстав.

Так, ухвалюючи рішення про задоволення відповідних позовних вимог, суд першої інстанції, з чим погодився і апеляційний суд, виходив із того, що факт вимушеного прогулу у зв'язку з невидачею ОСОБА_6 трудової книжки є доведеним, оскільки роботодавцем не виконано передбачений ч. 1 ст. 47 КЗпП України обов'язок як власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку, що є підставою для виплати працівнику середнього заробітку за період з серпня 2013 року по жовтень 2014 року.

При цьому суди не звернули увагу на положення ч. 4 ст. 235 КЗпП України, відповідно до якої відповідальність у виді виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки застосовується за наявності вини власника або уповноваженого ним органу.

Так, суди виходячи з обставин, встановлених у рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року за результатами розгляду справи № 752/3424/14-ц, дійшли висновку, що банком не був виконаний обов'язок щодо видачі трудової книжки. Відхиляючи доводи банку про те, що трудова книжка була видана через ОСОБА_8, а не особисто працівникові, суд посилався на те, що відсутні докази погодження таких дій ОСОБА_6 Разом з тим, у позові вказано, що 16 вересня 2014 року ОСОБА_6 був працевлаштований на іншу роботу. Однак суди взагалі не встановили та у оскаржуваних рішеннях не зазначили, коли була отримана трудова книжка працівником та чи мав місце вимушений прогул саме внаслідок невидачі трудової книжки.

З урахуванням наведеного висновки судів щодо вирішення спору у цій частині позову не можна визнати обґрунтованими та встановленими у повному обсязі, оскільки судами допущено порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зазначені порушення норм процесуального права в частині розгляду позову про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень і направлення в цій частині справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 341, 346 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

в и р і ш и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 2 021 808,29 грн скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 2 021 808,29 грн.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалаоскарженню не підлягає.

ГоловуючийГ.В. Юровська
Судді: А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана