Категорія 53Доповідач Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючої судді Шемети Т.М.,

суддів: Сопруна В.В., Матківської М.В.,

при секретарі Сніжко О.А.,

з участю: представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, недоотриманої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

В серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з цим позовом та збільшивши позовні вимоги (а.с. 48-50), просив зобов'язати відповідача визнати незаконним наказ КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» за № 298-к від 08.07.2015 року, поновити його на роботі на посаді начальника управління стратегічного розвитку та впровадження кредитно-інвестиційних проектів з 08.07.2015 року, стягнути з КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» на його користь 261 177,10 грн., з них: недовиплачену заробітну плату (премії, надбавки за безперервний стаж роботи) лікарняних листів, відпускних відряджень в сумі 129 669,10 грн.; недовиплачену вихідну допомогу у розмірі 2898,75 грн.; компенсаційні за час затримки розрахунку у розмірі 73 913, 69 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 54 694,91 грн. Стягнути з КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» на його користь моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн. Рішення в частині поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку допустити до негайного виконання.

Позовні вимоги мотивував тим, що з 01.09.1997 року він працював в КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» на різних посадах. З 01.05.2013 року працював на посаді начальника управління стратегічного розвитку та впровадження кредитно-інвестиційних проектів, з якої 08.07.2015 року наказом КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» за № 298-к його було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним: вважає, що в порушення вимог трудового законодавства йому не було запропоновано таких вакантних посад, на які він міг би погодитися, при звільненні роботодавцем не було враховано, а ні стаж роботи за спеціальністю, а ні продуктивність праці, а ні інші критерії передбачені ст. 42 КЗпП України, також не взято до уваги те, що він має на утриманні двох малолітніх дітей, великий досвід роботи, значний безперервний стаж роботи на підприємстві, вищу освіту відповідного напрямку, досвід роботи за різними посадами, у тому числі керівними.

Також зазначив, що роботодавець всупереч законодавчим актам та умовам колективного договору безпідставно припинив нарахування та виплату премій, надбавки за безперервний стаж роботи, що призвело до недовиплати зарплати та компенсаційних виплат при звільненні. Через звільнення з роботи він зазнав моральних страждань, так як втратив засоби до існування, можливість забезпечення утриманців, в нього на цьому підгорнуті виникли сімейні негаразди.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, недоотриманої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу. Рішення суду вважає незаконним та необґрунтованим, посилаючись на неповне та неправильне встановлення обставин, що мають значення для справи, неправильне дослідження та оцінку доказів та правовідносин. Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити повністю. Апеляційну скаргу обґрунтовує наступним: поза увагою суду залишився той факт, що наказом від 28.04.2015 року усі працівники підприємства підлягали вивільненню: за наказом № 130 з штатного розпису виводились усі посади, що існували на підприємстві. Наказом № 150-к від 05.05.20015 року усі працівники підприємства були попереджені про майбутнє вивільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України і, як вбачається з попередження, за відсутністю вакантних посад, інші посади не пропонувалися. Новий штатний розпис та нова організаційна структура з'явились на підприємстві лише 01.07.2015 року та були введені в дію з 02.07.2015 року. Наказом № 256-к від 01.07.2015 року «Про особовий склад» з 02.07.2015 року 881 працівник був переведений на новостворені посади. ОСОБА_4 зазначає, що суд не врахував того, що роботодавець не запропонував йому всіх вакансій, які існували на підприємстві, не залежно від того в якому структурному підрозділі він працював до вивільнення, натомість йому було запропоновано лише 15 - 18 посад, 10 з яких тимчасові ( на період відсутності основного працівника). Судом також не досліджено той факт, що в акті пропонування певних вакантних посад від 03.07.2015 року пропонувалася посада начальника відділу аналізу техніко-економічних показників діяльності, якості робіт, послуг та зв'язків з громадськістю, проте в акті від 07.07.2015 року дана посада відсутня, до того ж з 07.07.2015 року по 09.07.2015 року була вакантною посада заступника генерального директора, вважає, що дана посада мала бути запропонована йому, так як він має великий досвід роботи на керівних посадах в фінансово-економічній сфері. Стверджує, що роботодавцем не виконано обов'язок по наданню йому переважного права залишення на роботі, не взято до уваги а ні стаж роботи за спеціальністю, а ні продуктивність праці, а ні нагороди та заохочення за сумлінну працю, а ні те, що на його утриманні знаходиться двоє малолітніх дітей, так як дружину внаслідок скорочення посади на цьому ж підприємстві теж звільнили. Вважає, що відмова в задоволенні вимог щодо стягнення недовиплаченої заробітної плати (премії, надбавки за безперервний стаж роботи, а в зв'язку з цим і, відповідно, недовиплата лікарняних та відпускних), моральної шкоди, - є безпідставною і необґрунтованою.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримали з викладених у ній підстав. Представник відповідача ОСОБА_3 подану апеляційну скаргу не визнала, вважає, що її слід відхилити, так як суд повно і об'єктивно з'ясував всі обставини справи і вірно встановив, що звільнення позивача відбулося з дотриманням норм законодавства про працю, посада, на якій він працював, скорочена. Стосовно невиплати надбавок до заробітної плати, то це право власника встановлювати чи не встановлювати такі надбавки і премії, що напряму залежить від економічних показників роботи підприємства.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено ст. ст. 42, 492 КЗпП України.

Згідно з пунктом 1 частини першої ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

ОСОБА_4 працював в КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» на різних посадах з 01.09.1997 року (трудова книжка на а.с.11-23, т.1). 01.05. 2013 року його було переведено на посаду начальника управління стратегічного розвитку та впровадження кредитно інвестиційних проектів КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго».

Діючи в межах наданих повноважень та у встановлений чинним законодавством спосіб відповідачем було видано наказ про зміну штатного розпису 28.04.2015 року № 130 (а.с. 156-166, т.3), в тому числі і про скорочення посади, яку займав ОСОБА_4.

05.05.2015 року було видано наказ № 150-к про попередження щодо наступного вивільнення з 08.07.2015 року ряду працівників на підставі ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.167-172, т.3).

В цей же день, 05.05.2015 року позивача було попереджено про майбутнє вивільнення (а.с.3, т.3). При цьому вакантні посади йому не пропонувалися через їх відсутність.

На підставі наказу по підприємству № 217 від 01.07.2015 року, затвердженого нову організаційну структуру підприємств і з 02.07.2015 року введено в дію новий штатний розпис (а.с.122, т.1)

Таким чином, на підприємстві мали місце зміни в організації виробництва і праці, які потягли за собою скорочення посад, в тому числі було скорочено і посаду, яку займав позивач.

03.07.2015 року ОСОБА_4 було запропоновано ряд вакантних посад, що були вільними на підприємстві, зокрема посаду начальника відділу аналізу техніко економічних показників діяльності, якості робіт, послуг та зв'язків з громадськістю, але працівник згоду не переведення на вказану та інші посади не надав, а згідно власноручно написаного, взяв час на обдумування до 07.07.2015 року, про що було складено відповідний акт (а.с.6, т.3).

7 липня 2015 року позивачу знову було запропоновано вакантні посади, проте відмовився від запропонованих посад, що засвідчив власним підписом на акті (а.с.7, т.3).

Наказом № 298 к від 08.07.2015 року (а.с. 28, т.1) ОСОБА_4 було звільнено з посади у зв'язку зі скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України) та проведено розрахунок при звільненні.

Оскільки позивач не є членом профспілкової організації, що він підтвердив особисто в судовому засіданні, то згоди профспілкового комітету при його звільненні роботодавець не отримував, що є правомірним.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність порушень норм закону при звільненні ОСОБА_4 із займаної ним посади, є вірним, оскільки на підприємстві дійсно відбулося реальне скорочення штату, позивач був завчасно попереджений про майбутнє вивільнення, йому були запропоновані вакантні посади на підприємстві відповідно до його освітньо-кваліфікаційного рівня, однак він відмовився від них.

Стосовно твердження позивача щодо неправомірного припинення виплат з преміювання та надбавки за стаж роботи, а в зв'язку з цим і зменшення виплат за лікарняними та оплати за відпустку, слід зазначити наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 21 закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного договору.

Умови праці працівників КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» врегульовані колективним договором на 2011-2012 роки, укладеного між роботодавцем і виборним органом первинної профспілкової організації, що зареєстрований Департаментом праці і соціального захисту населення м. Вінниці, за реєстраційним номером 74 від 27.04.2011 р.(т. 2, а.с. 106-168). Так, даним колективним договором (п. 2.5 додатку № 9) передбачено, що система оплати праці включає в себе: тарифну (окладну) частину зарплати, нараховану за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, обслуговування, посадові обов'язки) за тарифними ставками (окладами) робітників та посадовими окладами інших категорій працівників; надбавки та доплати до тарифних ставок та посадових окладів у розмірах, передбачених цим Положенням; премії робітникам, професіоналам, фахівцям, службовцям; інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Згідно п. 2.15 Положення про преміювання працівників КП «Вінницяміськтеплоенернго» за основні результати господарської діяльності передбачено право керівнику підприємства, на період фінансових труднощів, частково або повністю зменшувати премії всім працівникам.

П. 4.3 Колективного договору передбачено, що адміністрація зобов'язується формувати фонд оплати праці з урахуванням результатів виробничої діяльності та індексу зростання цін в межах затверджених тарифів на теплоенергію.

Складність фінансового становища на підприємстві не заперечується сторонами по справі та підтверджена балансом підприємства за 2012-2015 роки.

Отже, колективним договором на підприємстві, як передбачено виплату премії за основні результати діяльності, так і передбачено право керівника її зменшувати за певних обставин, однією з яких важке становище на підприємстві. Керівник скористався наданим йому колективним договором правом, та припинив нарахування премії, що дозволило уникнути погіршення фінансового становища на підприємстві.

Відповідно до ст. 9 закону України «Про колективні договори», положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковим як для роботодавця, так і для працівників підприємства.

Таким чином, висновок суду щодо безпідставності вимог ОСОБА_4 про стягнення з відповідача на його користь 261 177,10 грн., з яких: недовиплачена заробітна плат (премії, надбавки за безперервний стаж роботи), оплата лікарняних листів, відпускних, відряджень в сумі 129 669,10 грн., - є вірним та обґрунтованим.

Стосовно вимог про стягнення премії та недовиплаченої надбавки за безперервний стаж роботи слід зазначити таке:

Виплата премії регламентується додатком № 12 до Колективного договору положенням про преміювання працівників КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» за основні результати господарської діяльності. П.1.4. положення визначено, що величина премії за основні результати господарської діяльності, при виконанні показників та умов преміювання, встановлюється в розмірах з додатком № 1. Відповідно до вказаного додатку № 1 переліку показників для виплати премії за основні результати господарської діяльності показників для вплати премії співробітникам управління економіки та управління стратегічного розвитку та впровадження кредитно інвестиційних проектів немає. Таким чином, в колективному договорі, зокрема в положенні про преміювання, не передбачено виплату премії за роботу управління економіки та управління стратегічного розвитку та впровадження кредитно інвестиційних проектів.

Надбавка за безперервний стаж роботи, відповідно до Постанов КМУ від 01.06.2011 року № 869, відноситься до заохочувальних виплат. П. 6 Положення про оплату праці передбачено право здійснювати заохочувальні виплати виключно за наявності фінансових можливостей.

Оскільки у підприємства не було фінансової можливості виплачувати премії та надбавки за безперервний стаж роботи, то висновок суду першої інстанції щодо відмови в позові і в цій частині, - є вірним.

Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, тобто не встановив порушення прав позивача, то висновок суду про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди також є вірним.

Враховуючи наведене, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 312-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча: підпис Т. М. Шемета

Судді: підпис В. В. Сопрун

підпис М. В. Матківська

З оригіналом згідно: Т. М. Шемета