З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 лютого 2016 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючої судді Сарай А.І., при секретарі Гечка К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгород цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк»,
ПАТ «Дельта Банк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк».
30.06.2010 р. між ТОВ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ТОВ «Український промисловий банк» відступило свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, у тому числі, але не виключно за кредитним договором № 259/ФКВ-07, ПАТ «Дельта Банк».
Просить суд в рахунок погашення заборгованості в сумі 540394.59 грн. за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: трикімнатна квартира, загальною площею 66.7 кв.м., житловою площею 46.6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності за ПАТ «Дельта банк», визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказану квартиру.
Представник позивача в судове засідання не зявився, так як подав заяву відповідно до якої просить розглянути справу без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить їх задовольнити, проти постановлення заочного рішення не заперечує.
Відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 в судове засідання не зявилися і не повідомили про причини неявки, хоч про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, згідно з якими у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Враховуючи, що сторони в судове засідання не зявилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.
На підставі договору про передачу активів та кредитних зобовязань від 30 червня 2010 року своє право вимоги, що виникло з кредитного договору № 259/ФКВ-07 від 15 серпня 2008 року, а також іпотечного договору № 259/Zфквіп-07-01 від 15 серпня 2007 року, ТОВ «Укрпромбанк» передано ПАТ «Дельта Банк» (а.с. 29-31).
Відповідно до ст.ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строки та в порядку, що встановлені договором.
28 серпня 2015 року позивач направив на адресу відповідачів та позичальника ОСОБА_5 листи-вимоги про усунення порушення, про погашення заборгованості за кредитним договором, з попередженням щодо звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 22-28).
Пунктом 4.1. іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель набуває права звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки у випадку, серед іншого, порушення іпотекодавцем (позичальником) обовязків за цим та/або кредитним договором та невиконання вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання основного зобовязання.
Згідно зі п. 4.3 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим п. 4.4 цього договору.
Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.
Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання (ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).
В зазначеному іпотечному договорі таке застереження зазначено.
Як вбачається з п.п. 4.4.1. п. 4.4 іпотечного договору сторони досягли згоди, що у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених п. 4.1 цього договору, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобовязання.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 грудня 2013 року у справі № 6-124-цс13 і вона є обовязковою для застосування при розгляді інших справ відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України.
Резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки повинна відповідати вимогам як ст. 39 Закону «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України. Зокрема, у ній в обовязковому порядку повинно бути зазначено: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; конкретний спосіб реалізації предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Згідно з розясненням Верховного Суду України (узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 роки), правильним є зазначення в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки з посиланням на суму заборгованості за кредитним договором, а розрахунок суми заборгованості повинен бути наведений у мотивувальній частині рішення.
З врахуванням наведеного, та виходячи із того, що право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя, та те що позивач, як іпотекодержатель, звернувся до суду із вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю предмета іпотеки у власність така позовна вимога підлягає задоволенню відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК у спосіб, заявлений у позовній вимозі.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 39 Закону «Про іпотеку» у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Суд, вирішуючи зазначене питання, виходить з того, що початкова ціна предмета іпотеки не береться до уваги судом у разі заявлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на нього, оскільки згідно із ч. 3 ст. 37 Закону «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності.
Водночас, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», від 03 червня 2014 року, згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадян України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.
За змістом ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.
В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобовязання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).
Відтак мораторій, установлений Законом України «Про мораторій, на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).
Крім того, згідно з пунктом 4 Закону, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.
Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Прийшовши висновку про задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» суд зазначає, що на дані правовідносини поширюється дія мораторію.

З урахуванням визначених Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII випадків та обовязкових умов, за яких він підлягає застосуванню, а інтереси іпотекодавців захисту, суд бере до уваги наступне: 1) кредит видано в іноземній валюті (матеріалами справи стверджено, що кредит видано в доларах США); 2) кредит повинен носити характер споживчого (між сторонами укладений договір про надання споживчого кредиту); 3) предмет іпотеки є постійним місцем проживання позичальника або майнового поручителя, якщо його особа є відмінною від позичальника (із тексту позовної заяви та відповідей відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Закарпатській області вбачається, що майнові поручителі ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 значаться зареєстрованими за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто в квартирі яка є предметом іпотеки (а.с. 53-55); 4) предмет іпотеки має площу не більшу встановленої законом згідно якого загальна площа такого нерухомого житлового майна не повинна перевищувати 140 кв.м. для квартири (загальна площа вказаної квартири згідно до іпотечного договору становить 66.7 кв.м.); 5) предмет іпотеки не знаходиться на території, визнаній тимчасово окупованою (такий знаходиться в Закарпатській області); 6) іпотекодавці не відносяться до категорії осіб, які є субєктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», про що свідчить Єдиний державний реєстр осіб, які вчинили корупційні правопорушення.

Матеріали справи не містять доказів, що на дані правовідносини, які виникли між сторонами не поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Суд констатує, що в даному випадку ПАТ «Дельта Банк» звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки і на момент вирішення справи йому було відомо про існування такого мораторію, а відтак саме позивач повинен доводити, що дія мораторію не поширюється на даний іпотечний договір.

За встановлених обставин суд приходить висновку, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

При розподілі судових витрат суд враховує, що відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (у редакції чинній станом на день подання позову) від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справах, повязаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку. Оскільки зазначений позов був поданий від імені уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справі, повязаній із здійсненням ліквідації банку, то він поданий без сплати судового збору.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Таким чином, судові витрати щодо сплати судового збору в сумі 3654 грн., пропорційно до задоволеної частини вимог, слід стягнути з відповідачів відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 88, 209, 213-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 16, 526, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 12, 33, 37, 39 Закону України «Про іпотеку» суд,

Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 259/ФКВ-07 від 15 серпня 2007 року укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_5, яка станом на 30 липня 2015 року складає 540394 (пятсот сорок тисяч триста девяносто чотири) гривні 59 копійок, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: трьохкімнатна квартира, житловою площею 40.6 кв.м., загальною площею 66.7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом передачі іпотекодержателю публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» у власність вказаного предмета іпотеки та визнання на нього права власності за ПАТ «Дельта Банк» за вартістю, визначеною на момент набуття права власності на нього на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності.

В решті позовних вимог публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відмовити.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в дохід держави на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України з кожного по 913 (девятсот тринадцять) гривень 50 копійок судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуто Ужгородським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідачів, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуюча Сарай А.І.