Ширяївський районний суд Одеської області
22.03.2016 Справа №: 518/1129/13-ц Провадження № 2/518/138/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2016 року Ширяївський районний суд Одеської області України

у складі: головуючого судді Николайчука В.О.,

при секретарі Шевчук І.П.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2.

представників відповідача ОСОБА_3

ОСОБА_4

представників відповідача ПП «ОСОБА_2І.» ОСОБА_5

ОСОБА_6,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_7 до ОСОБА_2 та приватного підприємства «ОСОБА_2І.» про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_8 підприємства «ОСОБА_2І.» про стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що 5 вересня 2011 року вона уклала з відповідачем ОСОБА_2 договір грошового займу, відповідно до умов якого вона передала йому грошові кошти для фінансування сільськогосподарського виробництва в сумі 264 660 (двісті шістдесят чотири тисячі шістсот шістдесят) гривень, а відповідач ОСОБА_2 зобовязався повернути отримані кошти не пізніше 5 вересня 2012 року. 12 вересня 2011 року вона уклала з відповідачем ОСОБА_2 ще один договір грошового займу, також на суму 264 660 (двісті шістдесят чотири тисячі шістсот шістдесят) гривень, по якому строк повернення коштів було визначено не пізніше 12 вересня 2012 року. Крім того, відповідно до розписки від 01.02.2013 року вона передала відповідачу ОСОБА_2 ще 48400 (сорок вісім тисяч чотириста) гривень, які він зобовязався повернути до 01.04.2013 року. 30 квітня 2013 року відповідач ОСОБА_2 частково виконав свої зобовязання, та повернув позивачу 200 000 (двісті тисяч) гривень, тобто сума невиконаних зобовязань відповідача складає 377 720 (триста сімдесят сім тисяч сімсот двадцять) грн. 18.05.2013 року Приватне підприємство «ОСОБА_2І.» прийняло на себе обовязок за частину вказаного боргу на суму 328 000 (триста двадцять вісім тисяч) гривень в якості фінансового та майнового поручителя відповідача ОСОБА_2, про що зазначено у відповідній розписці.

Посилаючись на невиконання відповідачами своїх зобовязань просила з урахуванням вимог ст. 625 ЦК України стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_8 підприємства «ОСОБА_2І.» солідарно на користь ОСОБА_7 328 000 (триста двадцять вісім тисяч) гривень суми основного боргу, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 60048,4 (шістдесят тисяч сорок вісім гривень 40 коп.) у тому числі 48400 грн. основного боргу та 9 263,1 грн., 823,3 грн., 242 грн. 3% річних від простроченої суми, а також 3441 грн. та 114,7 грн. суми сплаченого судового збору.

Відповідач ОСОБА_2 підтвердив, що договори позики він підписував сам, та сам поставив на них відбитки печатки ПП «ОСОБА_2І.», а також сам писав розписки як від свого імені, так і від імені ПП «ОСОБА_2І.», але позов не визнав, посилаючись на те, що гроші він від ОСОБА_7 не отримував, а отримував посівний матеріал, мінеральні добрива та пальне, а по своїм зобовязанням розрахувався вирощеним врожаєм. Крім того він пояснив, що гроші він брав не для особистих потреб, а для потреб сільськогосподарського виробництва і витратив гроші саме на ці цілі, тому між ним та ОСОБА_9 фактично було укладено не договір грошового займу, а договір про спільну діяльність в сфері сільськогосподарського виробництва, а оскільки рік був не врожайним, то ОСОБА_7 повинна нести спільний з ним ризик. Також наполягав на тому, що оскільки позику було взято для мети фінансування сільськогосподарського виробництва, то він як фізична особа не повинен відповідати за цими зобовязаннями.

Представники відповідача ОСОБА_8 підприємства «ОСОБА_2І.» позов не визнали, посилаючись на те, що на момент написання розписки від 18.05.2013 року, відповідно до якої ПП «ОСОБА_2І.» визнало себе майновим та фінансовим поручителем по боргам ОСОБА_2 перед ОСОБА_7 на суму 328 000 грн. ОСОБА_2 не мав повноважень діяти від імені підприємства без згоди Ради підприємства, оскільки за місяць до цього 16.04.2013 року відступив свою частку в підприємстві ОСОБА_10, а також на те, що вказана розписка від 18.05.2013 року не може бути визнана договором поруки, оскільки не містить ознак договору та істотних умов договору поруки. Також наполягали на тому, що відповідно до Статуту ОСОБА_8 підприємства «ОСОБА_2І.» в редакції 2008 року (п.1.8) підприємство не відповідає по зобовязанням засновника, тому відповідальність за позичені кошти має нести саме ОСОБА_2 як фізична особа, а не підприємство.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

5 вересня 2011 року та 12 вересня 2011 року між громадянкою України ОСОБА_7 як позикодавцем та громадянином України ОСОБА_2 як позичальником було укладено два аналогічних за змістом договори позики (грошового займу), кожний на суму 264 660 (двісті шістдесят чотири тисячі шістсот шістдесят) гривень, а всього на суму 529 320 (пятсот двадцять девять тисяч триста двадцять) грн. Відповідно до п. 1.1. договорів гроші надаються для фінансування сільськогосподарського виробництва в Ширяївському районі Одеської області. Відповідно до пунктів 2.1 договорів, позика надається шляхом передачі позикодавцем готівкових коштів позичальнику. Строк повернення позики, відповідно до п. 3.1 договорів становить, відповідно, 5 вересня 2012 року та 12 вересня 2012 року. Пунктом 4.1.2 договорів передбачена наявність у позичальника фінансового поручителя.

Факт отримання позичальником грошових коштів по вказаним договорам позики підтверджується наявними в справі розписками, виконаними від імені ОСОБА_2 ОСОБА_11 обставина, що на розписках вказана дата їх складення 1.03.2013 року на думку суду не має правового значення, оскільки в розписках зазначено, що відповідні суми (264 660 грн. по кожному договору) були отримані по договорам від 5.09.2011 року та 12.09.2011 року.

Вказані договори позики викладені на двох аркушах кожний, та на кожному аркуші підписані відповідачем ОСОБА_2, а його підпис скріплено печаткою ОСОБА_8 підприємства «ОСОБА_2І.» Відповідач ОСОБА_2 не надав суду пояснень стосовно мети, з якою на договорах позики було проставлено печатку ОСОБА_8 підприємства «ОСОБА_2І.», пояснив лише, що позика йому була необхідна для виконання робіт з вирощування сільськогосподарської продукції.

Відповідно до дослідженої судом реєстраційної справи ОСОБА_8 підприємства «ОСОБА_2І.», необхідні копії з якої наявні в матеріалах справи, станом на вересень 2011 року, та до 01.08.2013 року ОСОБА_2 був єдиним засновником, власником та директором ОСОБА_8 підприємства «ОСОБА_2І.» ().

Статутом ПП «ОСОБА_2І.» в редакції станом на 2008 рік, яка діяла на час укладання договорів позики, передбачено наступне: «6.2. Засновник здійснює свої права по управлінню Підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи. 6.3. Засновник Підприємства самостійно вирішує всі питання, які стосуються діяльності Підприємства, в межах діючого законодавства України, за винятком питань, віднесених статутом до компетенції трудового колективу. 6.7. Засновник може найняти по контракту Директора підприємства для виконання управлінських функцій. Найняття директора є правом Засновника. Директор здійснює поточне керівництво діяльністю Підприємства, діючи на основі єдиноначальності. Директор Підприємства організує чітке та безумовне виконання розпоряджень Засновника Підприємства. Повноваження директора, найнятого для виконання управлінських функцій, визначаються в умовах контракту при наймі його на роботу. Директор від імені Підприємства представляє його інтереси у відносинах з вітчизняними та зарубіжними підприємствами, фірмами та організаціями, окремими громадянами, заключає договори, в тому числі трудові, видає доручення, видає накази та дає вказівки, обовязкові для всіх працівників Підприємства».

Відповідно до ч. 1 ст. 113 Господарського кодексу України приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці. ОСОБА_8 є також підприємство, що діє на основі приватної власності суб'єкта господарювання - юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

З урахуванням зазначеної в договорах позики (п. 1.1) мети передачі коштів «для фінансування сільськогосподарського виробництва в Ширяївському районі Одеської області» та наявності в договорах позики, укладених від імені громадянина ОСОБА_2, печатки ОСОБА_8 підприємства «ОСОБА_2І.», суд приходить до висновку, що ОСОБА_2, укладаючи вказані договори позики та проставляючи в них печатку належного йому ОСОБА_8 підприємства «ОСОБА_2І.», не розділяв свої права та обовязки як фізичної особи, та як органа юридичної особи і, відповідно, діяв не лише як фізична особа, а і як засновник та директор (керівний орган) юридичної особи ОСОБА_8 підприємства «ОСОБА_2І.» та своїми діями створював права та обовязки не лише для фізичної особи ОСОБА_2, а і для юридичної особи - ОСОБА_8 підприємства «ОСОБА_2І.». Таким чином відповідальність за невиконання обовязків за договорами позики від 05.09.2011 та 12.09.2011 року повинні нести як фізична особа ОСОБА_2, так і юридична особа Приватне підприємство «ОСОБА_2І.».

Суд вважає, що розпискою від 18.05.2013 року, відповідно до якої ОСОБА_2 як директор та власник ПП «ОСОБА_2І.» заявив, що станом на 18.05.2013 року ПП «ОСОБА_2І.» є фінансовим та майновим поручителем по наступним боргам ОСОБА_2: ОСОБА_7 328 000 грн. ОСОБА_2, який на той момент також був єдиним засновником (власником) та директором ПП «ОСОБА_2І.» від імені підприємства підтвердив відповідальність підприємства по боргам, які були взяті ним на потреби підприємства. З тою ж метою було складено і перелік майна, яке є в наявності у ПП «ОСОБА_2І.».

Цей висновок суду узгоджується з поясненнями, які були надані в судовому засіданні позивачем ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_2 ОСОБА_7 підтвердила, що перед передачею ОСОБА_2 грошових коштів вона оглядала поля та сільськогосподарську техніку, та що 30.04.2013 року в рахунок боргу їй було повернуто 200 000 грн. ОСОБА_2 пояснив, що борг він віддавав за рахунок врожаю, отриманого ПП «ОСОБА_2І.» від господарської діяльності по вирощуванню сільськогосподарської продукції.

Загальна сума позики по двом договорам позики склала 529 320 грн. (264 660*2=529 320). Повернуто було 200 000, відповідно залишок боргу склав 329 320 грн., практично ту суму в розмірі 328 000 грн., відповідальність за яку підтвердив ОСОБА_2 від імені підприємства 18.05.2013 року.

З наведених підстав суд не приймає до уваги доводи представників ПП «ОСОБА_2І.» стосовно того, що розписка від імені ПП «ОСОБА_2І.», датована 18.05.2013 року не є договором поруки, оскільки не є двосторонньою, та не містить суттєвих умов договору поруки.

Суд також не приймає до уваги доводи представників ПП «ОСОБА_2І.» стосовно того, що станом на 18.05.2013 року ОСОБА_2 не мав повноважень діяти від імені підприємства без згоди Ради Підприємства, оскільки 16.04.2013 року відступив і передав у повному обсязі належні йому права засновника та власника ПП «ОСОБА_2І.» ОСОБА_12, про що зазначено у заяві, яка посвідчена нотаріусом Врадіївського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_11, реєстровий номер 367, з огляду на те, що у дослідженій судом реєстраційній справі ОСОБА_8 підприємства «ОСОБА_2І.» () вказана заява ОСОБА_2 відсутня, реєстраційних дій на підставі цієї заяви проведено не було. Відповідно до наявних в реєстраційній справі документів, підприємство було зареєстровано 29.11.2001 року, 01.09.2008 року Статут підприємства було зареєстровано у новій редакції, 12 липня 2013 року ОСОБА_2 як єдиний засновник (власник) підприємства створив у підприємстві статутний фонд в розмірі 1000 грн., 22.07.2013 року ці зміни було зареєстровано реєстратором, 30.07.2013 року до складу засновників ПП «ОСОБА_2І.» було прийнято ОСОБА_12 з долею 800 грн., що складає 80% Статутного фонду, та 01.08.2013 року ці зміни було зареєстровано. Оскільки відповідно до матеріалів реєстраційної справи до 01.08.2013 року ОСОБА_2 був єдиним засновником ПП «ОСОБА_2І.», а будь-які зміни в статутних документах юридичної особи набувають чинності з моменту їх державної реєстрації, то станом на 18.05.2013 року лише ОСОБА_2 мав повноваження діяти від імені підприємства, приймати будь-які рішення, укладати будь-які угоди та підписувати будь-які документи.

На думку суду позиція відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_8 підприємства «ОСОБА_2І.», кожен з яких не визнає позов та намагається перекласти відповідальність по боргам на іншого відповідача, повязана виключно з тим, що відповідач ОСОБА_2 30.07.2013 року відступив 80% свого підприємства ОСОБА_12, а решту 20% передав йому у жовтні 2013 року. В подальшому ОСОБА_12 відступив належні йому 100% статутного фонду приватного підприємства «ОСОБА_2І.» ОСОБА_13 Таким чином на час розгляду справи ОСОБА_2 вже не є засновником ПП «ОСОБА_2І.», а нові власники (засновники) ПП «ОСОБА_2І.» не бажають нести відповідальність по боргам, які виникли у підприємства до того моменту, коли воно було передано іншому власнику (засновнику). Відповідач ОСОБА_2 у свою чергу не бажає одноособово нести відповідальність за грошові кошти, які за його твердженнями було витрачено на потреби підприємства.

Доводи представників ПП «ОСОБА_2І.» стосовно того, що якщо гроші позичались для потреб підприємства, то підприємство повинно було оформити відповідні касові документи, та провести ці кошти по бухгалтерському обліку по суті є претензією не до позивача, а до відповідача ОСОБА_2, оскільки саме він мав виконати ці дії від імені підприємства. Претензії нових власників підприємства до ОСОБА_2 стосовно можливого утаювання дійсного фінансового становища підприємства не є предметом розгляду по справі.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що він фактично грошові кошти не отримував, а отримував матеріальні цінності, оскільки ніяких доказів цього ОСОБА_2 суду не надав, а оспорювання договору позики показання свідків відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України не допускається. Твердження ОСОБА_2 стосовно того, що його заставляли підписувати договори позики та писати розписки суд також не приймає до уваги, оскільки з часу, який зазначено на першому договорі позики 05.09.2011 року до моменту ухвалення судом рішення (майже пять років) ОСОБА_2 з відповідними заявами до правоохоронних органів не звертався.

Стосовно боргових зобовязань ОСОБА_2, які виникли відповідно до розписки від 01.02.2013 року на суму 48400 (сорок вісім тисяч чотириста) гривень, які він зобовязався повернути до 01.04.2013 року, ПП «ОСОБА_2І.» ніяких зобовязань на себе не брало, тому відповідати по цьому зобовязанню повинен лише ОСОБА_2

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Статтею 1047 ЦК передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1050 ЦК передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_7 є обґрунтованими та доведеними і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд погоджується з розрахунком сум річних, наведених в позовній заяві, але вважає, що суми сплаченого позивачем судового збору повинні бути стягнені з обох відповідачів.

На підставі викладено, керуючись ст.ст. 212-215 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 та приватного підприємства «ОСОБА_2І.» в солідарному порядку на користь ОСОБА_7 328 000 гривень в рахунок повернення суми основного боргу та 3280 гривень в рахунок відшкодування понесених нею витрат при зверненні до суду, а всього стягнути 331280 гривень ( триста тридцять одну тисячу двісті вісімдесят гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 60048,4 гривні, у тому числі 48400 гривень основного боргу та 9 263,1, 823,3, 242 гривень3% річних від простроченої суми, 114,7 гривень в рахунок відшкодування понесених нею витрат при зверненні до суду, а всього стягнути одночасно 58843 гривні 10 коп. (пятдесят вісім тисяч вісімсот сорок три гривні 10 коп.)

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Ширяївський районний суд на протязі десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя: В.О. Николайчук