Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/3349/15-ц Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В.
Категорія 5 Доповідач Заполовський В. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Кочетова Л.Г., Талько О.Б.,

за участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Бердичівського нотаріального округу Житомирської області Литвин Олександр Станіславович, про визнання недійним договору, скасування державної реєстрації, витребування майна, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом. В обґрунтування позову зазначала, що за договором дарування укладеним між нею та ОСОБА_3 13 березня 2014 року, в дар останній була передана належна їй на праві власності квартира АДРЕСА_1. За її позовом даний договір дарування рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 17 червня 2015 року визнано недійсним. Після цього їй стало відомо, що ОСОБА_3 дану квартиру за договором купівлі-продажу від 20 червня 2014 року продала ОСОБА_2

З наведених обставин та після уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просила постановити рішення суду, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 20.06.2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; скасувати державну реєстрацію права власності квартири на ім'я ОСОБА_2 шляхом виключення запису №6086681 від 20.06.2014 року із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; витребувати вище зазначену квартиру із незаконного володіння ОСОБА_2 на свою користь.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 січня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 20.06.2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міськрайонного нотаріального округу Литвином О.М. за реєстровим № 1886.

Скасовано державну реєстрацію права власності квартири АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2

Витребувано квартиру з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

ОСОБА_2 зазначає, що договір купівлі-продажу від 20.06.2014 року не порушує права ОСОБА_1, оскільки остання не є стороною договору і не може ставити вимоги про визнання його недійсним. Також вважає, що вона є добросовісним набувачем, а позивачка не надала жодних доказів в розумінні ст. 388 ЦК України про наявність підстав для витребування майна у добросовісного набувача.

Крім того вказує, що суд розглянув справу без її участі, при цьому не взяв до уваги перебування її на лікуванні, позбавивши можливості надати пояснення та докази по справі, а постановив рішення на підставі доказів, наданих лише позивачем.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що вона не мала права продавати квартиру ОСОБА_2 Також, суд розглянув справу у її відсутність, що призвело до порушення її процесуальних та матеріальних прав і прийняття необґрунтованого та незаконного рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, з огляду на таке.

Матеріалами справи доведено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

13.03.2014 року ОСОБА_1 за договором дарування дану квартиру передала в дар ОСОБА_3

20.06. 2014 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу зазначену квартиру продала ОСОБА_2, яка на теперішній час зареєстрована у Єдиному державному реєстрі нерухомого майна як власник спірної квартири (запис від 20.06.2014 р. № 6086681) (а. с. 7).

За позовом ОСОБА_1 договір дарування від 13.03.2014 року рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 17.06. 2015 року визнано недійсним, як такий, що вчинено під впливом тяжкої обставини /ст.233 ЦК/ (а.с.6).

Звертаючись до суду з цим позовом позивачка вказує, що після постановлення вище вказаного судового рішення вона дізналась, що квартира їй вже не належить, оскільки ОСОБА_3 продала її ОСОБА_2, яка і є останнім власником даної квартири. Посилаючись на те, що квартира вибула з її володіння не з її волі іншим шляхом, а саме за договором дарування, який у судовому порядку визнано недійсним, позивачка вважала, що у відповідності до ст.388 ЦК України квартиру може бути витребувано у добросовісного набувача ОСОБА_2, про що просила суд у своїй позовній заяві.

Одночасно позивачка просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 20.06.2014 року; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру на ім'я ОСОБА_2

Вирішуючи спір суд першої інстанції визнав недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири та фактично на цій підставі постановив рішення про витребування квартири на користь позивача, пославшись при цьому на ч.1 ст.388 ЦК України. Однак, навівши у рішенні зазначену норму закону, суд не зазначив на якій саме із трьох підстав він встановив можливість витребувати у останнього власника, як добросовісного набувача спірну квартиру.

Також постановив рішення про скасування державної реєстрації права власності на ім'я останнього власника квартири.

Повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, оскільки вони не узгоджуються з обставинами справи та нормами закону, що регулюють спірні правовідносини.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частиною третьою цієї статті визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частина 1, 3 ст.215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається з матеріалів справи, договір дарування від 13.03.2014 року, що був укладений між позивачкою та ОСОБА_3 та за яким спірна квартира вибула з володіння позивача, визнаний судом недійсним.

Дане судове рішення було і є чинним, оскільки не скасоване в установленому законом порядку.

Таким чином, наявні в матеріалах справи фактичні докази у сукупності свідчать про те, що спірна квартира, яка є власністю позивача, вибула з її володіння не з її волі іншим шляхом (а.с.6).

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Цивільним кодексом України передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст.ст. 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Зокрема, частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

В позові ОСОБА_1 просила витребувати квартиру від ОСОБА_2 на підставі ст. 388 ЦК України як від добросовісного набувача, посилаючись на те, що первісний договір дарування від 13.03.2014 року, за яким була відчужена квартира, є недійсним, тобто квартира вибула із її володіння поза її волею.

Оскільки матеріалами справи доведено, що договір дарування від 13.03.2014 року, який був укладений між позивачкою та ОСОБА_3 та за яким спірна квартира вибула з володіння позивача визнаний судом недійсним, тобто квартира вибула із володіння позивача поза її волею, колегія суддів вважає, що в такому разі у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України квартира позивача підлягає витребуванню у добросовісного набувача ОСОБА_2 на її користь.

Такий висновок зроблено з врахуваванням правового висновку викладеному в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, (справа №6/619цс15) щодо застосування у подібних правовідносинах норм статті 388 ЦК України, який є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відтак позов у зазначеній частині підлягає задоволенню з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.388 ЦК України.

Водночас, враховуючи, що діюча редакція Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у статті 19 передбачає як підставу реєстрації прав на нерухоме майно рішення судів, але стаття 26 цього Закону вказує на обов'язковість зазначення судом про скасування запису про державну реєстрацію права власності при внесенні записів до Державного реєстру прав, колегія вважає, що право позивача не буде захищене повністю, якщо після витребування майна на його користь як законного власника реєстрація права власності на це майно залишиться за добросовісним набувачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на ім'я останнього власника квартири підлягає задоволенню шляхом зазначення в резолютивній частині рішення про скасування державної реєстрації на спірну квартиру за ОСОБА_2 та здійснення державної реєстрації за ОСОБА_1

Також, позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 20.06.2014 року є такою, що не підлягала задоволенню судом першої інстанції з огляду на наступне.

Так, матеріалами справи доведено, що спірна квартира вибула з володіння позивача (власника) у власність ОСОБА_3 поза її волею, що підтверджено судовим рішенням від 17.06.2015 року.

Остання за договором купівлі-продажу від 20.06. 2014 року дану квартиру продала ОСОБА_2

За змістом роз'яснень, що викладені в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - реституція як спосіб захисту цивільного права ( частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Тобто, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Проте, задовольняючи позов в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного 20.06.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, суд першої інстанції не врахував, що між позивачем ОСОБА_1 та власником спірної квартири ОСОБА_2 існують речово-правові відносини щодо права на спірну квартиру. Тому і способом захисту є відповідний цим правовідносинам речово-правовий - витребування майна.

Відтак, позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири є безпідставною і передбачених законом підстав для задоволення позову в цій частині у суду не було.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права, то відповідно до ст.309 ЦПК України рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову частково.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь держави слід стягнути судовий збір по 304,50 грн. з кожної, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подання позову.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду,

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Витребувати квартиру АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1.

Скасувати державну реєстрацію на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та здійснити державну реєстрацію за ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судовий збір на користь держави у розмірі по 304,50 грн. з кожної.

У задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20.06.2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Литвином О.С. за реєстровим № 1886, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді