АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Калиновського А.Б., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2015 року

у цивільній справі за позовом приватного підприємства «Альфа-Мур» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Дніпропетровської міської ради про визнання недійсними договорів, незаконними рішень та їх скасування та вилучення запису про державну реєстрацію права власності та права оренди, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ПП «Альфа-Мур» звернулось до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 05 травня 2014 року між КП «Міськавтопарк» та ПП «Альфа-Мур» було укладено договір «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» № 306 АП.

Разом з тим, вказаний майданчик належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 11 серпня 2000 року укладеним між ним та ОСОБА_5 В свою чергу ОСОБА_5, набув право власності на вказаний майданчик відповідно до рішення виконкому Дніпропетровської міської ради № 139 від 20 січня 2000 року.

Крім того, між ОСОБА_4 та Дніпропетровською міською радою укладений договір оренди земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, по фактичному розміщенню автостоянки.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2014 року вищевказане рішення Дніпропетровської міської ради, на підставі якого ОСОБА_5 набув право власності на автостоянку, було визнано протиправним та скасовано.

Вважаючи, що ОСОБА_5 не мав права відчужувати автостоянку, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 11 серпня 2000 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також, визнати недійсними договір оренди землі від 30 січня 2006 року, укладений між ОСОБА_4 та Дніпропетровською міською радою з додатковою угодою від 22 червня 2011 року; визнати незаконним рішення Дніпропетровської міської ради від 30 листопада 2005 року № 262/31; рішення Дніпропетровської міської ради від 18 травня 2011 року № 195/11; вилучити з державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на автостоянку розташовану у АДРЕСА_1 та право оренди ОСОБА_4 на земельну ділянку (а.с. 8-15).

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автостоянки укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 11 серпня 2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мамоновою Г.М., зареєстрований в реєстрі за №202.

Визнано недійсним договір оренди землі від 30 січня 2006 року, зареєстрований в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі від 06 квітня 2006 року за НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_4 та Дніпропетровською міською радою.

Визнано недійсною додаткову угоду до договору оренди землі від 22 червня 2011 року укладену між ОСОБА_4 та Дніпропетровською міською радою.

Визнано незаконним рішення Дніпропетровської міської ради від 30 листопада 2005 року за № 262/31.

Визнано незаконним рішення Дніпропетровської міської ради від 18 травня 2011 року за №195/11.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на автостоянку розташовану у АДРЕСА_1, індексний номер 17021349 від 06 листопада 2014 року.

Скасовано державну реєстрацію права оренди ОСОБА_4 земельної ділянки розташованої у АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2 індексний номер 13415755 від 29 травня 2014 року.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 63-66).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, у зв'язку з чим ставить питання про його скасування, яким порушено її права та інтереси, та просила ухвалити нове рішення про відхилення позовних вимог (а.с. 77-85, 132-141).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки рішення виконкому Дніпропетровської міської ради № 139 від 20 січня 2000 року скасовано, наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Проте погодитись з такими висновками суду не можна.

Ст. 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1). У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ч. 2).

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 серпня 2000 року між ОСОБА_4 (Покупець) та ОСОБА_5 (Продавець, від імені якого діяла на підставі довіреності ОСОБА_3.) було укладено договір купівлі-продажу автостоянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 1655 кв.м та складається з А - сторожка мет., № 1,2,3 - спорудження, І - мостіння (а.с. 29).

Виходячи зі змісту даного договору, зазначене нерухоме майно належало ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Дніпропетровським міськвиконкомом 17 травня 2000 року на підставі рішення № 139 від 20 січня 2000 року.

Рішенням Дніпропетровської міської ради № 262/31 від 30 листопада 2005 року ОСОБА_4 передано в оренду строком на п'ять років земельну ділянку площею 0,1559 га по фактичному розміщенню автостоянки за адресою: АДРЕСА_1, та, на виконання даного рішення, 30 січня 2006 року укладено договір оренди землі, який зареєстровано в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 06 квітня 2006 року за № НОМЕР_1 (а.с. 33-45).

В подальшому, на підставі рішення Дніпропетровської міської ради №195/11 від 18 травня 2011 року, строк вказаного договору оренди було поновлено до 06 квітня 2016 року, про що 22 червня 2011 року між ОСОБА_4 та Дніпропетровською міською радою було укладено додаткову угоду (а.с. 46-54).

Згідно протоколу №7 засідання конкурсної комісії з визначення балансоутримувачів від 25 червня 2013 року комунальне підприємство «Міськавтопарк» Дніпропетровської міської ради було визнано балансоутримувачем майданчиків для паркування транспортних засобів, які перебувають в комунальній власності територіальної громади міста, в тому числі і на майданчик, розташований в районі буд. АДРЕСА_1, площею 862,5 кв.м (а.с. 17-19). Однак, рішення Дніпропетровської міської ради, виконавчого комітету про затвердження даного протоколу, план-схеми переданої земельної ділянки загальною площею 862,5 кв.м, в матеріалах справи відсутні і суду не було надано.

05 травня 2014 року між КП «Міськавтопарк» Дніпропетровської міської ради (як балансоутримувачем) та ПП «Альфа-Мур» (як агентом) було укладено письмовий договір № 306 АП про організацію та експлуатацію майданчика для паркування, відповідно до умов п. 1.1. вказаного договору КП «Міськавтопарк» надав позивачу у користування за плату майданчик для паркування транспортних засобів комунальної форми власності, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, площею 862,5 кв.м, на час роботи: з 20.00 до 08.00 щоденно (а.с. 23-28).

Із наданих суду апеляційної інстанції Дніпропетровською міською радою, відповідачем у справі, рішення виконавчого комітету від 18.06.2014 року вбачається, що майданчик для паркування (АДРЕСА_1) було виключено із Переліку земельних ділянок, які передавалися за рішенням виконавчого комітету від 19.02.2014 року для забезпечення паркування.

Крім того, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 15 грудня 20015 договір № 306 АП від 05.05.2014 року «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» укладений між КП «Міськавтопарк» Дніпропетровської міської ради та ПП «Альфа-Мур» визнано недійсним з моменту його укладення.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу автостоянки недійсним суд першої інстанції послався на рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2014 року за адміністративним позов ПП «Альфа-Мур» до Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, ОСОБА_5 про визнання протиправними та скасування рішень, яким було визнано протиправним та скасовано розпорядження виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради «Про призначення державної технічної комісії» №1196 від 30 жовтня 1999 року та визнано протиправним і скасовано рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради «Про затвердження акта державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію автостоянки по АДРЕСА_1» №139 від 20 січня 2000 року(а.с. 31-32).

Згідно зі ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР (1963), недійсною є та угода, що не відповідає вимогам Закону. Відповідно до положення ст.225 ЦК УРСР (1963), право продажу майна, крім випадків примусового продажу належить власникові. Якщо продавець майна не є власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли відповідно до ст. 145 ЦК власник не вправі витребувати від нього майно.

У договорі купівлі-продажу автостоянки від 11.08.2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначено, що майно належить останньому на підставі свідоцтва про право власності. Договір був оплатний. Свідоцтво про право власності на автостоянку скасовано не було, угода між сторонами з 2000 року оспорена не була.

За змістом ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування (оренди) земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону (ст. 126 ЗК України).

Аналіз наведених норм свідчить, що визначальним у правовідносинах із надання земельної ділянки в оренду є волевиявлення власника землі здійснене у формі відповідного рішення, яке в подальшому реалізується шляхом оформлення похідного документа у вигляді договору оренди, укладеного на підставі рішення власника землі.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Договори оренди земельної ділянки для обслуговування автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 від 30.01.2006 р. та 22.06.2011 року були укладені між відповідачами Дніпропетровською міською радою та ОСОБА_4 на підставі відповідних рішень міської ради 30.11.2005 року та від 18.11.2011 року (відповідно) із зазначенням плану та схеми земельної ділянки і кадастрового номеру, реєстрацією в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.33-54).

Згідно роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Крім того, як роз'яснено у абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені, особа не має права звернутися до суду у разі, якщо права, за захистом яких вона звернулася, їй не належать.

Вирішуючи спір за позовом ПП «Альфа-Мур», яке не було стороною оспорюваних правочинів та актів, суд першої інстанції, не звернув уваги на те, що позивач, як на момент їх укладення, так і на час звернення з даним позовом, не був власником спірної автостоянки, землекористувачем, тому відсутні підстави вважати, що договір купівлі-продажу автостоянки від 11 серпня 2000 року, договір оренди землі від 30 січня 2006 року та додаткова угода до нього від 22 червня 2011 року, рішення Дніпропетровської міської ради від 30 листопада 2005 року за № 262/31 та рішення Дніпропетровської міської ради від 18 травня 2011 року за №195/11 порушують його права чи законні інтереси, як Агента, на підставі укладеного ним з КП «Міськавтопарк» Дніпропетровської міської ради договору від 05 травня 2014 року.

Також, позивач не надав суду доказів, що у нього від імені власника чи балансоутримувача майна (земельної ділянки) є право або повноваження на звернення до суду з приводу оспорювання права власності чи права користування відносно цього майна, земельної ділянки, що перебуває у відповідачів.

В рішенні господарського суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2015 року (справа № 904/10030/14) встановлено, що власником земельної ділянки площею 0,1559 га, розташованої на АДРЕСА_1 та переданої в оренду ОСОБА_4 є орендодавець - територіальна громада міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради та ухвалено рішення яким зобов'язано позивача усунути ФОП ОСОБА_4 перешкоди у користуванні автостоянкою, шляхом її звільнення (а.с.93-99).

Про самовільне зайняття земельної ділянки ПП «Альфа-Мур», автостоянки, по АДРЕСА_1 зазначено у приписі Державної інспекції сільськогосподарського господарства в Дніпропетровській області від 08 липня 2014 року, який позивач оспорював в адміністративному порядку, але в задоволені позову йому було відмовлено (а.с.113,182-185).

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ПП «Альфа-Мур», дійшов помилкового висновку про те, що позивач правильно обрав спосіб захисту, не врахував, що він є неналежним позивачем у справі, не у повній мірі визначився з тим, чи є підстави за таких обставин для визнання недійсними оспорюваних правочинів та актів, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом цієї статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України по справі № 6-885цс15 від 03.02.2016 року

У справі, яка переглядається, визнано недійсним договір купівлі -продажу майна, яке перебувало у спільній сумісній власності ОСОБА_3 та її чоловіка - відповідача ОСОБА_4, як подружжя (а.с.86), і якого вона позбавляється, та визнаючи договір оренди земельної ділянки недійсним між ОСОБА_4 та міською радою на обслуговування майна, позбавляється на отримання доходів від спірного майна. Тому доводи позивача, про відсутність права у ОСОБА_3 на оскарження рішення, що переглядається є необґрунтованими.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2015 року - скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: