Справа № 447/1263/15 Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М.
Провадження № 22-ц/783/1525/16 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 16 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про зобов'язання не чинити перешкоди щодо вселення у квартиру та виселення, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 16 грудня 2015 року позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_6 квартирою за адресою: АДРЕСА_1.Вселено ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 із передачею ключів від вхідних дверей до неї.Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 судові витрати , а саме судовий збір у розмірі 243,60 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн.В решті позовних вимогах відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2

В апеляційній скарзі просить рішення в частині відмови у позовній вимозі про виселення ОСОБА_7 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити цю позовну вимогу. Рішення в частині стягнення судових витрат змінити та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в повному обсязі в сумі 5000 грн. Вважає рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про виселення ОСОБА_7 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновок суду про те, що позовна вимога в частині виселення ОСОБА_7 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 не підлягає до задоволення, оскільки така не підтверджена належними доказами по справі та не доведена позивачем в судовому засіданні, спростовується показами ОСОБА_2, а також наявними в матеріалах справи доказами, а саме актом перевірки паспортного режиму від 05.06.2013 року з якого вбачається, що ОСОБА_7 проживає з вказаною адресою без правової підстави там проживати.

У судове засідання, окрім представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4 решта особи, що беруть участь у справі не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що такі особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що інтереси позивача у судовому засіданні захищав представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання апеляційної скарги, відповідача - в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги слід вказати про те, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволення позову в частині виселення відповідача ОСОБА_7 з квартири за адресою АДРЕСА_1 вказував про те, що такі не підлягають до задоволення, оскільки не підтвердженні належними доказами по справі та не доведенні позивачем в судовому засіданні. У зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог, суд, також, прийшов до висновку, що з відповідача ОСОБА_4, також, частково підлягають стягненню судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 243,60 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн.

Що стосується відмови у задоволенні вказаної позовної вимоги, то колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в тій частині, що висновки суду, якими обґрунтовано вирішення спору в цій частині шляхом відмови у задоволенні позову не відповідають обставинам справи та вимогам закону, при цьому колегія суддів вважає, що вказана вимога не підлягає до задоволення з інших правових підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось 3.11.2005 року відповідачу ОСОБА_4 на склад сім'ї 2 особи, а саме він та позивач ОСОБА_2 було видано ордер на вселення у житлове приміщення спірної квартири за адресою АДРЕСА_1. На підставі цього ордеру вказані особи вселились у спірне (на даний час) житлове приміщення та у такому зареєстровані до сих пір як такі, що проживають у такому. Крім них у спірній квартирі зареєстрований їх спільний син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1., з часу народження. На час вселення у квартиру позивач та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі (шлюб зареєстрований 16.10.2004 року). Однак 6.06.2011 року шлюб між ними розірвано. Та з 2011 року позивач, як вона сама вказує у позовній заяві проживала у квартирі періодично, а з 2013 року у такій не проживає разом із спільним сином вказаних сторін. Пред'явлення даного позову у 2015 році викликано необхідністю проживання у квартирі позивача з сином та перешкодами, що чинив цьому відповідач ОСОБА_4

Однак, слід вказати і про те, що відповідач ОСОБА_4 з 25.04.2013 року повторно перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, яка з часу реєстрації шлюбу проживає у спірній квартирі. У такій вона не зареєстрована, однак проживає зі згоди її чоловіка та без офіційної згоди на вселення інших наймачів квартири, а саме позивачів колишніх членів сім'ї відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 (колишньої дружини) та їх сина. Крім цього, з часу народження (10.03.2015 року) у квартирі зареєстрований та проживає разом з батьками спільний син відповідачів - ОСОБА_8

Дійсно, слід вважати, що в силу ст.ст. 64, 65 ЖК України відповідач ОСОБА_7 вселена у спірну квартиру без повного дотримання вимог закону, оскільки письмової згоди усіх осіб, які мають право на користування спірним житловим приміщенням на таке вселення отримано не було.

Однак, констатуючи, що вказаний відповідач у відповідності до норм ЖК України права на проживання у спірній квартирі не набуває така, в силу ряду обставин, що мають істотне значення та відповідних норм виселена із вказаного житла бути не може.

Так, відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Стаття 8 Конституції України передбачає, що вУкраїні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Також, за ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

За змістом статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Стаття ж 47 Конституції України вказує, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ст. 193 ЖК Українивідповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, якщо міжнародним договором СРСР встановлено інші правила, ніж ті, що їх містить радянське житлове законодавство, то застосовуються правила міжнародного договору. Такий же порядок застосовується щодо житлового законодавства Української РСР, якщо в міжнародному договорі Української РСР встановлено інші правила, ніж передбачені житловим законодавством Української РСР.

Також, із статей 150-153 СК України вбачається таке.

Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов'язків щодо неї. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно ст. 8 Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Також із змісту Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року вбачається таке.

У змісту преамбули вбачається, що держави учасниці Конвенції визнають, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Ч.1 ст. 3 Конвенції вказує, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Ч.1 ст. 7 цього ж акту передбачено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Згідно ч.1 ст. 8 Конвенції держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання.

Ч.1 ст. 9 ж передбачає, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Ст. 16 вказує, що жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Крім цього, як вбачається із наведеного вище, вказана відповідач вселилась у спірну однокімнатну квартиру разом із своїм чоловіком у 2013 році після їх одруження. Згодом у них народилась дитина (10.03.2015 року), якій на даний час 1 рік та яка проживає у спірній квартирі, зареєстрована у такій та така квартира є її постійним житлом та єдиним місцем проживання.

Зважаючи на вказане, на думку колегії суддів, виселення матері із спірного житла, зважаючи, також, і на те, що її чоловік (відповідач по справі ОСОБА_4.) є військовослужбовцем, призведе до порушень ряду, згаданих вище, гарантованих Конституцією України, конвенціями, які ратифіковані Україною та законами України прав дитини та може призвести до негативних, незворотних наслідків, що стосується її повноцінного виховання, розвитку, тощо. Аналогічно негативні наслідки можуть настати і стосовно сім'ї відповідачів в цілому.

Крім цього, як вказано представником позивача у судовому засіданні факт проживання у спірній квартирі відповідача ОСОБА_7 порушує право позивача щодо надання згоди на вселення у спірне житло (однокімнатну квартиру).

Не піддаючи сумніву права на проживання у спірній квартирі позивача та неповнолітнього сина позивача та відповідача ОСОБА_4, - ОСОБА_6, колегія суддів зважає на те, що позивачем чи її представником не наведено жодних доводів щодо порушення інших прав позивача, окрім як права на надання згоди на вселення у квартиру проживанням у такій ОСОБА_7 Зважаючи, також, і на те, що позивач у квартирі не проживала протягом тривалого часу та жодних доводів щодо створення їй перешкод у проживанні у квартирі чи користуванні, доступі до такої саме відповідачем ОСОБА_7 - не вказувала.

Тому співставляючи два вказаних інтереси, що мають істотне значення, а саме права позивача на надання згоди щодо проживання у спірній квартирі дружині відповідача, її колишнього чоловіка та права дитини (ОСОБА_8.) на проживання з матір'ю у квартирі, у якій він (ОСОБА_8.) має право на проживання; його право на виховання та розвиток у повноцінній сім'ї, колегія суддів виходить із необхідності захисту останніх гарантованих прав дитини, зважаючи на те, що порушення таких має більш важливе, істотне значення.

Крім цього, жодних даних про те, що захист таких прав дитини (ОСОБА_8.) якимось чином впливає саме на права позивача та іншої дитини на проживання у спірній квартирі - немає, більше того позивачем жодних доводів щодо цього не наведено.

Враховуючи вказане, вимогу позову про виселення ОСОБА_7 не слід вважати такою, що підлягає до задоволення та у задоволенні такої слід відмовити, однак з інших правових підстав ніж вказано судом першої інстанції.

Вказаним, рішення суду в частині відмови у задоволенні позову слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині - відмовити.

Крім цього, з мотивувальної частини рішення суду слід виключити посилання на норми Конституції України, Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Житлового та Цивільного кодексів України щодо захисту права приватної власності, оскільки спірна квартира ні за ким на праві приватної власності не зареєстрована, зокрема і за позивачем.

Що стосується витрат на правову допомогу то у цій частині апеляційну скаргу колегія суддів вважає необґрунтованою та вважає, що підстав для стягнення 5 тис. грн. витрат позивача на правову допомогу немає, оскільки у матеріалах справи відсутні документальні підтвердження розрахунку таких витрат саме у такій сумі та зважаючи на часткове задоволення позовних вимог.

Так, відповідно до змісту Розділу ІІІ Правил адвокатської етики, затверджених Установчим з'їздом адвокатів України від 17.11.2012 року; ст.ст. 26, 27 ч.3, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»; Закону України «Про бухгалтерських облік та фінансову звітність в Україні»; ст.ст. 8, 527, 687 ч.1, 795, 882 ЦК України, - належними та допустимими доказами надання та оплати правової допомоги слід вважати як договір про надання правової допомоги, такі і окремо, окрім рахунку про оплату наданих послуг та квитанції про оплату таких, - акти виконаних робіт із зазначеним розрахунком наданих та отриманих послуг у часових (годинних, хвилинних) рамках.

Із матеріалів справи вбачається, що ні позивачем, ані її представниками належних актів виконаних робіт із розрахунками наданих адвокатом та отриманих позивачем послуг у часових рамках не надано.

Із часу перебування адвоката у судових засідання у суді першої інстанції вбачається, що такий перебував у двох судових засіданнях (19.06.2015 року та 10.07.2015 року, всього 1 год. 13 хв.) у період коли мінімальна заробітна плата становила 1218 грн. та у двох коли мінімальна заробітна плата становила 1378 грн. (11.12.2015 року та 1.12.2015 року всього 2 год. 55 хв.).

Максимально можливий розмір витрат правової допомоги за цей період становить не більше 1538,98 грн. = (1218 грн. Х 40 % / 100 % = 487,2 Х 1 год. 13 хв.) + (1378 Х 40 % / 100 % = 551,2 грн. Х 2 год. 55 хв.).

Зважаючи на наведене, а також ст.ст. 8, 59 Конституції України, ст.ст. 79 ч.3 п.2, 84, 88, 89 ЦПК України, п.п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правову допомогу у більшому розмірі ніж стягнуто судом першої інстанції, - немає.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає до частково задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 Миколаївського районного суду Львівської області від 16 грудня 2015 року - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 16 грудня 2015 року - в частині відмови у задоволенні позову - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині - відмовити.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду на норми щодо захисту права приватної власності.

В решті рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 16 грудня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: В.Я. Бакус

Т.А. Гірник