ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1122/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2016 року. Дарницький райнний суд м. Києва в складі

головуючого судді Кириченко Н.О.

за участю секретаря Олійник М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ " Укртранснафта" про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, суд-

В С Т А Н О В И В:

02 вересня 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача - Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» про поновлення її на посаді начальника управління правового забезпечення відповідача.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначала, що 03.08.2015 року наказом № 175-к, виданим відповідачем 31.08.2015 року, була звільнена з посади начальника Управління правового забезпечення та посилалась на те, що фактичного скорочення чисельності та штату працівників на підприємстві не було і реальних змін в організації праці відповідача не проводилось, а відбулось формальне перейменування посад, із залишенням посадових обов'язків, які виконувала позивач.

Відповідач, на думку позивача, у зв'язку зі зміною в організації праці повинен був здійснити перестановку (перегрупування, переміщення) її з посади начальника управління правового забезпечення на посаду начальника юридичного управління.

У своєму позові також позивач зазначала, що попередження про її звільнення є незаконним, оскільки таке попередження було доведено до неї в період відпустки позивача. Також позивач наголошувала на тому, що відповідач затримав видачу їй трудової книжки, копії наказу про звільнення та з цих підстав вважає, що договір з нею є продовженим та відповідач, у відповідності до положень ст. 235 КЗпП України, повинен поновити її на попередній роботі.

Просила стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у сумі 20 706,00 грн.

06 жовтня 2015 року відповідач через канцелярію суду надав заперечення проти позовної заяви разом з листом про надання доказів та самими доказами, якими обґрунтовуються заперечення відповідача проти позовних вимог позивача.

Обґрунтовуючи свої заперечення щодо законності звільнення позивача, відповідач зазначив наступне.

Позивач була належним чином повідомлена про скорочення своєї посади та наступне вивільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України, про що свідчить її особистий підпис у Попередженні про скорочення посади та наступне звільнення від 02.06.2015 року № 26-03/276/2333.

Наказом відповідача від 31.07.2015 року № 175-к позивач була звільнена з посади 03.08.2015 року за згодою Первинної профспілкової організації апарату відповідача від 31.07.2015 року № 63-00/37, у зв'язку зі змінами в організаційній структурі та штатному розписі, перерозподілом функціональних обов'язків, скороченням штату працівників Управління правового забезпечення відповідача, з наданням пільг і компенсацій, передбачених чинним законодавством України. Право самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і затверджувати штатний розпис надано відповідачу статтею 64 Господарського кодексу України та підпунктом 14.3.9. пункту 14.3. Статуту відповідача, а також є одним з виняткових повноважень власника або уповноваженого ним органу на проведення заходів щодо зміни організації виробництва і праці у відповідача.

Відповідач доводив, що такі зміни в апараті управління відповідача дійсно мали місце.

Так, у зв'язку з необхідністю покращення рівня організації юридичної роботи в Товаристві, наказом Товариства від 18.05.2015 року № 73 було створено Юридичне управління у складі: відділу правового забезпечення договірної роботи, відділу загальноправової роботи і відділу судової роботи.

Відповідно, був проведений і функціональний розподіл обов'язків між працівниками, які входять до складу вищезазначених відділів, що підтверджується їхніми посадовими інструкціями.

Також був проведений кваліфікаційний поділ обов'язків працівників юридичної служби в залежності від ступеню складності виконуваних робіт, налагоджений ефективний контроль за термінами виконання доручень, створена відповідна електронна база, тобто введена нова форма організації праці.

Після проведення вищезазначених змін в організації виробництва і праці наказом відповідача від 29.05.2015 року № 94, у зв'язку з виробничою необхідністю та перерозподілом функціональних обов'язків, були внесені зміни до організаційної структури та штатного розпису працівників апарату управління Товариства та ліквідовано Управління правового забезпечення у складі: відділу договірної та правової роботи і відділу претензійно-правової роботи, представництва в судах та інших органах влади, а також скорочені всі, без виключення, посади цього управління.

Після попередження про подальше вивільнення позивачу було запропоновано для можливого працевлаштування всі існуючі в Товаристві вакантні посади, що підтверджується листами від 06.07.2015 року №№26-03/405/2949 та 26-03/406/2950.

Письмову згоду на обрання однієї із запропонованих відповідачем посад позивач у встановлені листом строки не надала, а 29.08.2015 року, після виходу з відпустки, власноруч відмовилася від запропонованого переліку вакантних посад. Свою відмову обрати вакантну посаду, запропоновану відповідачем, позивач також підтверджує і у позовній заяві.

В судовому засіданні позивач позов підтримала в повному обсязі, представник відповідача позов не визнав і стверджував, що звільнення позивача відбулося з дотриманням всіх вимог чинного законодавства, про що було детально викладено у запереченнях проти позовної заяви.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 в 2006 році була прийнята на посаду начальника управління правового забезпечення, а наказом № 175-к від 31.07.2015 року звільнена 03.08.2015 року з роботи у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та скороченням чисельності і штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою компенсації та вихідної допомоги, про що свідчать записи у трудовій книжці позивача та копії наказів № 350-к від 28.12.20016 року та № 175-к від 31.07.2015 року (а.с. 10-11, 75, 76 том № 1).

Згідно п. 1 ст. 40 КЗпП Укрїани, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

02 червня 2015 року позивач була належним чином повідомлена про скорочення своєї посади та наступне вивільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України, про що свідчить її особистий підпис у Попередженні про скорочення посади та наступне звільнення від 02.06.2015 року № 26-03/276/2333 (а.с. 205 том № 1), а також підтверджується позивачем у її позовній заяві.

Позивач звільнена з посади начальника управління правового забезпечення згідно з наказом відповідача від 31.07.2015 № 175-к 03.08.2015 року, за згодою Первинної профспілкової організації апарату Товариства від 31.07.2015 № 63-00/37 (а. с. 224 том № 1), у зв'язку зі змінами в організаційній структурі та штатному розписі, перерозподілом функціональних обов'язків, скороченням штату працівників Управління правового забезпечення Товариства, з наданням пільг і компенсацій, передбачених чинним законодавством України. Право самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і затверджувати штатний розпис надано відповідачу статтею 64 Господарського кодексу України та підпунктом 14.3.9. пункту 14.3. Статуту Товариства (а. с. 175 - 202 том № 1), а також є одним з виняткових повноважень власника або уповноваженого ним органу на проведення заходів щодо зміни організації виробництва і праці у Товаристві.

Судом встановлено, що зміни в апараті управління відповідача дійсно мали місце, з огляду на наведене нижче.

У зв'язку з необхідністю покращення рівня організації юридичної роботи в Товаристві, наказом Товариства від 18.05.2015 року № 73 (а. с. 77 том № 1) було створено Юридичне управління у складі: відділу правового забезпечення договірної роботи, відділу загальноправової роботи і відділу судової роботи.

Відповідно, був проведений і функціональний розподіл обов'язків між працівниками, які входять до складу вищезазначених відділів, що підтверджується їхніми посадовими інструкціями.

Також був проведений кваліфікаційний поділ обов'язків працівників юридичної служби в залежності від ступеню складності виконуваних робіт, налагоджений ефективний контроль за термінами виконання доручень, створена відповідна електронна база, тобто введена нова форма організації праці.

Після проведення вищезазначених змін в організації виробництва і праці наказом відповідача від 29.05.2015 року № 94 (а. с. 78 - 79 том № 1), у зв'язку з виробничою необхідністю та перерозподілом функціональних обов'язків, були внесені зміни до організаційної структури та штатного розпису працівників апарату управління відповідача та ліквідовано Управління правового забезпечення у складі: відділу договірної та правової роботи і відділу претензійно-правової роботи, представництва в судах та інших органах влади, а також скорочені всі, без виключення, посади цього управління.

Судом встановлено, що зміни в організації виробництва і праці були також проведені в інших структурних підрозділах апарату управління відповідача.

Так, у травні 2015 року було ліквідоване Управління охорони об'єктів та режиму, Управління фінансової та економічної безпеки, Центральна бухгалтерія, перейменований секретаріат Голови правління у Секретаріат генерального директора у зв'язку зі внесенням змін до Статуту Товариства та інше.

Отже, твердження позивача стосовно проведення відповідачем ліквідації лише управління правового забезпечення спростовуються наявними доказами, що містяться в матеріалах справи.

Після попередження про подальше вивільнення позивачу було запропоновано для можливого працевлаштування всі існуючі у відповідача вакантні посади, що підтверджується листами від 06.07.2015 року №№26-03/405/2949 та 26-03/406/2950 (а. с. 206 - 215, 216 - 221 том № 1 ).

Письмову згоду на обрання однієї із запропонованих Товариством посад позивач у встановлені листом строки не надала, а 29.07.2015 року, після виходу з відпустки, власноруч відмовилася від запропонованого переліку вакантних посад (а. с. 222 зворотня сторона, том № 1). Свою відмову обрати вакантну посаду, запропоновану відповідачем, Позивач також підтверджує і у позовній заяві.

Твердження позивача про її попередження про подальше вивільнення під час перебування у відпустці спростовується наданими відповідачем доказами та встановленими у судовому засіданні фактичними обставинами справи.

Так, 02.06.2015 року позивач була дійсно попереджена про скорочення посади та наступне звільнення з роботи, що не заперечувалось позивачем у судовому засіданні.

Позивач стверджувала у судовому засіданні, що у цей же день після попередження про наступне звільнення написала заяву про надання їй відпустки з 03 червня 2015 року, яку було завізовано начальником управління по роботі з персоналом - ОСОБА_4 (а. с.230 том № 1), а потім після узгодження даної заяви зі іншими службами відповідача нею було особисто виправлено дату у заяві з «03.06.2015» на «02.06.2015».

02.06.15 року відповідачем був виданий наказ № 154-ВП про надання позивачу відпустки, на якому міститься особистий підпис Позивача про ознайомлення з цим наказом та проставлена позивачем особисто дата - 02.06.2015 (а. с. 231 том № 1).

Свідки, допитані у судовому засіданні, стверджували, що у наказі від 02.06.2015 № 154-ВП була допущена технічна помилка, про що свідчить надпис на ньому начальника Управління по роботі з персоналом та відповідний акт працівників цього управління про виявлення цієї помилки (а. с. 231, 232, 233 том № 1).

Свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дали суду пояснення, що така технічна описка відбулася з вини позивача, яка власноруч здійснила виправлення дати у заяві з «03.06.2015» на «02.06.2015» та лише після цього надала цю заяву іншому працівнику кадрової служби відповідача для оформлення наказу. Помилку було виявлено начальником кадрової служби лише після підпису наказу керівником відповідача та ознайомлення з ним позивачкою. При цьому, знаючи про помилку, позивач категорично відмовилася дочекатися виправлення технічної помилки у наказі.

Твердження позивача про перебування її з 02.06.2015 року у відпустці спростовується її переміщенням у приміщеннях центрального офісу відповідача, зафіксованих електронною системою. Згідно фіксації електронною системою, вбачається час перебування позивача на роботі з 07.58 до 15.14 години 02.06.2015 року .

Вказане вище твердження позивача також спростовується табелем обліку використання робочого часу, згідно якого за роботу 02 червня 2015 року позивачу була виплачена заробітна плата та поясненнями свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, допитаних у судовому засіданні.

Крім того, відповідно до абзацу 6 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 (з подальшими змінами), чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

Порушене позивачем питання щодо перестановки (перегрупування, переміщення), з урахуванням кваліфікації, відносно її посади - начальника Управління правового забезпечення на посаду начальника Юридичного управління, іде врозріз з абз. 31 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 (з подальшими змінами), відповідно до якого переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді. Власник або уповноважений ним орган при проведенні змін в організації виробництва і праці скористався своїм правом та перевів працівників (за їх згодою) на інші посади, з іншими функціональними обов'язками та іншими змінами істотних умов праці.

Твердження позивача щодо формального перейменування посади начальника Управління правового забезпечення на посаду начальника Юридичного управління спростовується доказами, наданими відповідачем, а також встановленими у судовому засіданні фактичними обставинами справи.

Судом встановлено, що Юридичне управління підпорядковується члену дирекції Товариства відповідно до розподілу обов'язків між генеральним директором та членами дирекції відповідача, у той час як ліквідоване Управління правового забезпечення підпорядковувалось Голові правління Товариства.

В організації роботи юридичної служби відповідача дійсно відбулося розширення завдань, покладених функціональними обов'язками Юридичного управління Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» (далі - Товариство), у відповідності до положення про цей структурний підрозділ, а саме, додатковими функціональними обов'язками цього структурного підрозділу стало:

- представлення інтересів Товариства при перевірках, проведених державними контрольно-наглядовими органами з метою правового контролю за дотриманням процесуальних дій перевіряючими, обґрунтованістю і правильністю висновків перевіряючих, оформленням результатів перевірок і складанням процесуальних документів (п.п.2.2.29);

- ведення бази даних про корпоративні права Товариства (п.п.2.2.32.);

- здійснення аналіз стану оформлення права власності, користування нерухомістю та земельними ділянками Товариства (п.п.2.2.33);

- здійснення узагальнення інформації щодо майна, власності та земельних ділянок Товариства, аналізує її, формує зведені показники (2.2.35);

- готування зведених показників по використанню майна, власності та земельних ділянок Товариства; здійснення аналізу діяльності та надання відповідних висновків щодо об'єктів комунальної власності (цілісних майнових комплексів), що пропонуються до включення в перелік об'єктів, що підлягають приватизації (п.п. 2.2.36.);

- здійснення оперативний облік об'єктів власності і земельних ділянок Товариства та контроль за рухом майна Товариства, переданого йому для господарського використання на правах господарського відання або оперативного управління (п.п. 2.2.37.);

- здійснення контролю за обліком, збереженням та ефективним використанням закріпленого за Товариством майна (п.п. 2.2.38.);

- забезпечення оформлення Товариством земельних ділянок (п.п.2.2.39.).

У зв'язку з функціональним розширенням обов'язків юридичної служби відповідача у складі Юридичного управління було створено три відділи.

Отже, твердження позивача що адміністрація відповідача повинна була здійснити перестановку (перегрупування, переміщення) посади начальника Управління правового забезпечення на посаду начальника Юридичного управління та що така перестановка (перегрупування, переміщення) пов'язана однаковістю кваліфікаційних вимог цих посад, спростовуються доказами, наданими відповідачем.

Таким чином, судом встановлено, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці юридичної служби, а саме розширення її функцій, а не формальне перейменування підрозділу та посад.

Твердження позивача щодо затримки відповідачем у видачі їй трудової книжки, копії наказу про звільнення та поновлення її на попередній роботі з цих підстав в межах ст. 235 КЗпП України суд вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального права, з огляду на нижченаведене.

У день свого звільнення позивач перебувала у визначеному наказом відповідача № 80 від 19.05.2015 (із змінами, внесеними наказом № 81 від 20.05.2015) робочому місці за адресою: АДРЕСА_1.

Допитані у якості свідків працівники Управління по роботі з персоналом відповідача у судовому засіданні дали покази, що 03.08.2015 року неодноразово телефонували позивачу з повідомленнями щодо необхідності прибуття до центрального офісу відповідача за юридичною адресою: м. Київ, вул. Кутузова, 18/7 для отримання належно оформленої трудової книжки, копії наказу про звільнення з роботи та ознайомлення з розрахунком належних до виплати сум. Аналогічні повідомлення позивачу надсилались електронною поштою та на мобільний телефон. При цьому, позивач категорично відмовилась від прибуття до центрального офісу відповідача. Позивач вказані обставини не оспорювала в судовому засіданні.

Свідки вважають, що позивач навмисно не отримала трудову книжку і наказ про її звільнення 03.08.2015 року та складала акти про, нібито, перебування її на роботі 04, 05, 06 серпня 2015 року, з тим, що це, на її думку, буде для суду достатнім доказом продовження дії строкового трудового договору в рамках ст. 391 Кодексу законів про працю України.

Пояснення свідків підтверджуються наданими відповідачем доказами: актом від 03.08.2015 року, складеним за участю позивача та підписаним нею особисто, листом відповідача від 04.08.2015 року.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Оскільки з позивачем укладено трудовий договір на невизначений строк і його розірвання відбулося на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд дійшов висновку, що норми ст. 391 КЗпП України до спірних відносин сторін не застосовується.

Враховуючи встановлені судом дійсні обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідачем при звільненні позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України були виконані всі вимоги закону, передбачені статтями 49-2 та ст. 40 КЗпП України.

За змістом вимог ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9, 13 Постанови Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди за № 4 від 31.03.1995 року, згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Враховуючи законність звільнення позивача відповідачем, яке було проведено з дотриманням всіх вимог чинного законодавства України, суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог по стягненню середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та про відшкодування моральної шкоди.

Як видно з наведеного, аргументація позивача не є переконливою та не містить посилання на докази та фактичні обставини справи. Усупереч нормам ч. 1. ст. 60 ЦПК України, вимоги позивача не містять посилань на докази, що підтверджують її незаконне звільнення, та такими доказами не доведені.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 209, 212-218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ "Укртранснафта" про поновлення на роботі , виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: