Номер провадження: 22-ц/785/791/16
Головуючий у першій інстанції Дармакука Т. П.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, Відділу державної виконавчої служби Любашівського районного управління юстиції Одеської області, Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_4, Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство», Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Любашівської селищної ради Одеської області про визнання свідоцтва про право власності недійсним, за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 27 листопада 2015 року,

встановила:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, який уточнив, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право власності від 05 липня 2002 року йому належить готельний комплекс, розташований в АДРЕСА_1

Незважаючи на те, що він являється власником готелю, ОСОБА_4 на підставі договору оренди, укладеного із ДСК «ЧМП», у протиправний спосіб використовує готельний комплекс для отримання прибутків.

Готельний комплекс складається із 13 кімнат. У 2013 році вартість 1 місця у одній кімнаті вищевказаного готельного комплексу складала 120 грн., таким чином сума доходів, які міг одержати позивач складає 1123200 грн. У 2014 році вартість проживання складала 140 грн., тому сума доходів, які міг отримати власник складає 1210400 грн. У 2015 році вартість складала 200 грн., а тому сума доходів (за 9 місяців), які міг одержати власник складає 1404000 грн., загальна сума доходів - 3737600 грн.

04.03.2013 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ДСК «ЧМП» про витребування із чужого незаконного володіння, Любашівським районним судом винесено ухвалу про відкриття провадження та призначено попереднє судове засідання на 14 березня 2013 року.

Таким чином, 14.03.2013 року ОСОБА_4 та ДСК «ЧМП» дізналися про незаконність володіння готельним комплексом у справі за позовом власника про витребування майна.

23 квітня 2013 року Любашівським районним судом ухвалено рішення про зобов'язання ДСК «ЧМП» та ОСОБА_4 передати ОСОБА_3 приміщення готельного комплексу.

Посилаючись на ч. 2 ст. 390 ЦК України позивач просив стягнути в солідарному порядку із ОСОБА_4 та ДСК «ЧМП» на користь позивача матеріальну шкоду, спричинену неотриманням доходів від належного йому майна розмірі 3737600 грн.

Також, позивач зазначив, що на примусовому виконанні у ВДВС Любашівського РУЮ Одеської області знаходилися виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів Любашівського районного суду Одеської області № 507/281/13-ц від 13.01.2014 року про витребування з чужого незаконного володіння - ДСК «ЧМП» приміщення готельного комплексу, розташованого в АДРЕСА_1 та передачу зазначеного комплексу ОСОБА_3

За заявою стягувача 16 січня 2014 року були відкриті виконавчі провадження, проте рішення суду не виконується, хоча відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення немайнового характеру у двомісячний строк з дня винесення постанови про відкриття провадження. Протиправність бездіяльності державного виконавця підтверджується ухвалами суду.

У зв'язку із протиправною бездіяльністю державного виконавця протягом тривалого часу, приміщення готельного комплексу до цього часу використовується ОСОБА_4, яка утриманням у належному стані готельного комплексу не займається.

За час бездіяльності протягом тривалого часу старшого державного виконавця Іскренка О.С. приміщення готельного комплексу прийшло в занепад, банкетний зал, що розташований на першому поверсі приведено в непридатний до використання стан.

Відповідно до проектно-кошторисної документації вартість відновлювальних робіт першого поверху (банкетного залу) готельного комплексу складає 340000 грн.

Крім того, позивач вказував, що він витратив кошти на сплату орендної плати за землю 17460,78 грн.

З урахуванням зазначеного, позивач просив стягнути за рахунок державного бюджету шляхом зобов'язання Державної казначейської служби списати в безспірному порядку на його користь матеріальну шкоду, завдану пошкодженням банкетного залу, спричинену протиправною поведінкою державних виконавців Іскренка О.С. та Галанчука О.М. в розмірі 340000 грн. та 17460 грн. 78 коп., сплачених за оренду землі.

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним свідоцтва про право власності, яке видано ОСОБА_3 на готельний комплекс, що розташований по АДРЕСА_1 обґрунтовуючи позов тим, що свідоцтво видано ОСОБА_3 на підставі підроблених документів, фактичним власником готельного комплексу являється ДСК «ЧМП» за замовленням якого був збудований готельний комплекс. Зазначений готель знаходиться до теперішнього часу на її відповідальному збереженні.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 27 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3, зустрічного позову ОСОБА_5 було відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржують в апеляційному порядку ОСОБА_3 через представника ОСОБА_2 та ОСОБА_4

В скаргах з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовів.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг та заперечень, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить готельний комплекс, який розташований по АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності та витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 25.04.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.12.2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.05.2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Витребувано з чужого незаконного володіння ДСК «ЧМП» приміщення готельного комплексу, розташованого в АДРЕСА_1 зобов'язано ДСК «ЧМП» передати ОСОБА_3 приміщення готельного комплексу, яке розташоване по АДРЕСА_1, зобов'язано ОСОБА_4 та ДСК «ЧМП» не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні приміщенням готельного комплексу, яке розташоване по АДРЕСА_1.

Зазначене рішення перебувало на виконанні у відділі ДВС Любашівського РУЮ Одеської області та в подальшому було передано на примусове виконання до відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Ухвалою Любашівського районного суду від 30.06.2015 року, яка ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18.08.2015 року залишена без змін, дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області Іскренко О.С., щодо винесення постанови від 10.06.2015 року про відкладення провадження виконавчих дій, визнано неправомірними, зазначена постанова державного виконавця скасована.

Ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 03.09.2015 року дії державного виконавця відділу ДВС Любашівського РУЮ Галанчука О.М. щодо винесення постанови про відкладення провадження виконавчих дій від 25.12.2014 року та зволікання щодо виконання рішення Любашівського районного суду визнано неправомірними, зазначену постанову державного виконавця скасовано та зобов'язано виконати рішення суду.

Як вбачається із постанов від 06.08.2015 року старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області Іскренко О.С. рішення Любашівського районного суду від 13 січня 2014 року виконано, у зв'язку із чим виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів Любашівського районного суду № 507/281/13-ц - закінчені. Зазначені постанови на день розгляду даної справи є чинними та не скасовані.

Відповідно до ч. 2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження» збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавчу службу», шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

У разі завдання шкоди неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю державного виконавця особа має право звернутись до суду з позовом про відшкодуванням шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади (статті 1174, 1166 ЦК України).

Частиною 2 статті 22 ЦК України встановлено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, виходячи із положень ст. 1166 ЦПК України обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної шкоди підлягають: наявність такої шкоди фізичній та юридичній особі, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Системний аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку, що відшкодування матеріальних збитків можливо лише в разі доведення потерпілою особою факту їх завдання та їх розміру, за умови наявності безпосереднього причинно-наслідкового зв'язку дій винної особи з завдання збитків.

Проте, доводи ОСОБА_3, що майнова шкода спричинена йому в зв'язку з бездіяльністю державного виконавця не підтверджуються встановленими в судовому засіданні обставинами та матеріалами справи. ОСОБА_3 не надано жодних належних та допустимих доказів підтверджуючих, в якому стані було підвальне приміщення на час відкриття виконавчого провадження та в якому стані воно було на час закінчення виконавчого провадження. Разом з цим, судом було встановлено, що ОСОБА_3, оформивши своє право власності на готельний комплекс, ним не користувався з 2002 року, ніяких дій щодо утримання банкетного приміщення в належному стані не вчиняв. Сам по собі факт неправомірності дій державних виконавців, які підтверджені вищезазначеними ухвалами Любашівського районного суду та Ананьївського районного суду, не може бути підставою для стягнення матеріальної шкоди, оскільки позивачем не доведено причинний зв'язок між заподіяною йому матеріальною шкодою та неправомірними діями відповідача, також не доведено вини відповідача у її заподіянні.

Таким чином, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги ОСОБА_3, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що вимоги ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 340000 грн., 17460,78 грн., сплачених за оренду землі є необґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати.

Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Навпаки, набувач визнається недобросовісним, якщо він знав чи повинен був знати, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння (ст. 390 ЦК України). Таким чином, набувач є недобросовісним, якщо річ набута ним незаконним шляхом.

Оскільки ДСК «ЧМП» та ОСОБА_4 не набували права власності на спірне нерухоме майно та не являються добросовісними чи недобросовісними набувачами, тому такий спосіб захисту ОСОБА_3 своїх прав, як стягнення доходів від готельного комплексу на підставі ч. 2 ст. 390 ЦК України, не відповідає фактичним правовідносинам, які склались між позивачем та відповідачами і є правовою підставою для відмови позивачу у задоволенні цих вимог позову.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_4 на підставі договорів, що були укладенні із ДСК «ЧМП», фактично відповідає за збереження споруди із 20 контейнерів, розташованих в АДРЕСА_1

ОСОБА_4 в зустрічному позові зазначила, що фактичним власником готелю являється ДСК «ЧМП», тобто вона фактично звернулася до суду із позовом з метою захисту не своїх прав, а з метою захисту прав ДСК «ЧМП», яка вправі самостійно розпоряджатися своїм правом на звернення до суду.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, всупереч твердженню апеляційної скарги ОСОБА_4, прийшов до підставного висновку про те, що позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4 у спосіб обраний останньою також не підлягають задоволенню.

За таких обставин, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у задоволенні заявлених позовів. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційних скарг про порушення прав скаржників не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилаються апелянти в скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 27 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

Н.В.Ісаєва

О.С.Комлева