Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 48 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Талько О.Б., Павицької Т.М.

з участю секретаря Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа виконавчий комітет Житомирської міської ради про позбавлення батьківських прав

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28 січня 2016 року,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року позивач звернулася до суду з названим позовом, в обґрунтування якого зазначала, що з 2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12.03.2013 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач з дочкою не спілкується та не цікавиться її життям, здоров'ям та розвитком, аліменти сплачують його батьки. Відповідач веде аморальний спосіб життя, двічі був засуджений, за скоєння нового злочину, передбаченого ч. 3 ст.185 КК України, знаходиться під слідством. Зазначає, що вона перебуває у шлюбі з іншим чоловіком, який любить дівчинку та якого донька називає батьком, тому вона не бажає, щоб у дитини був такий батько, як відповідач. Посилаючись на вказані обставини просить позбавити відповідача батьківських прав відносно дочки.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Зазначає, що суд не врахував того, що ОСОБА_2 неодноразово судимий і знову перебуває під слідством за вчинення злочинів, а відтак не врахував які наслідки матиме спілкування дитини з особою, яка нехтує моральними принципами, встановленими правилами поведінки людей у суспільстві та вимогами законодавства. Після розірвання шлюбу відповідач не бере участі у вихованні дитини, не спілкується з нею, не турбується про її стан здоров'я та розвиток. Вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, затверджений рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 24.12.2015 року №931, оскільки викладені у ньому заключення повністю відповідають дійсним обставинам справи та не були спростовані відповідачем.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків, неналежного ставлення батька до дитини, небажання брати участь в житті дитини, а також наявності підстав для застосування до нього такої крайньої міри впливу, як позбавлення батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на обставинах справи, доказах, які надані сторонами, та відповідає нормам матеріального права.

Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до абз.3 ч.2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Статтею 11 Закону України „Про охорону дитинства", зокрема, передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім''ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Статтею 12 вищезгаданого Закону передбачено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї.

Відповідно до ст. 14 названого Закону діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно з п. п. 15, 16 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі „Савіни проти України" зазначається „що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини".

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 4/.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 8 жовтня 2010 року, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12.03.2013 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, малолітню дитину залишено на подальше проживання з матір'ю /а.с. 5/.

З довідки Корольовського районного суду м. Житомира №1-333/05 від 20.03.2014р. та довідки № 343 від 04.12.2015 року старшого слідчого СВ Житомирського ВП ГУ НП в Житомирській області Осадчука К.В. вбачається, що ОСОБА_2 раніше неодноразово судимий, зокрема вироком суду від 25.07.2005 р. він був засуджений до чотирьох років позбавлення волі, на даний час є обвинуваченим за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.289, ч. 3 ст. 185 КК України. З 18.09.2015 року ОСОБА_2 обрано запобіжний захід - тримання під вартою, тому він перебуває у СІЗО УПВ № 8 м. Житомира /а.с. 5зв., 6, 23/.

Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради №931 від 24.12.2015 року, як органу опіки і піклування, затверджено висновок щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2./а.с.31/. Підставами для такого висновку зазначено, що батько дитини самоусунувся від виконання батьківських обов'язків по відношенню до малолітньої дочки, не займається вихованням та утриманням дитини, відповідно до довідки Житомирського МВ УМВС України від 21.08.2015р. перебуває у розшуку за скоєння кримінального правопорушення.

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції правильно вважав, що позов обгрунтовано лише довідками про судимість відповідача, перебуванням його у розшуку та висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Суд дав правильну оцінку доказам у справі та обгрунтовано вважав, що наявність судимості, перебування у розшуку чи в слідчому ізоляторі, про що йдеться також у апеляційній скарзі, не є безумовною підставою для позбавлення батьківських прав в контексті положень ст.164 СК України. З матеріалів справи та пояснень відповідача встановлено, що він був засуджений за вчинення злочину не по відношенню до дитини та відбув покарання ще до одруження з позивачем. У даний час обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення проти власності та експлуатації транспорту, у зв'язку з чим перебуває у СІЗО УВП №8 м. Житомира.

Відповідно до частин 4 - 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Як уже зазначено, у справі міститься висновок органу опіки та піклування від 24.12.2015 року, яким визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно своєї малолітньої дитини /а.с.34-35/.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що зазначений висновок є необґрунтованим, оскільки складений без обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають брати участь у її вихованні. Органом опіки і піклування не було заслухано батька дитини чи отримано від нього пояснень та не було повідомлено його належним чином про розгляд заяви про позбавлення його батьківських прав.

Суд першої інстанції правильно вважав, що висновок органу опіки і піклування щодо ухилення відповідача від утримання дитини є безпідставним, оскільки заборгованості по аліментах не існує, про що пояснила сама позивач, а її твердження про те, що аліменти сплачують батьки відповідача не підтверджені належними доказами та заперечуються відповідачем. До суду апеляційної інстанції представником відповідача надані квитанції ЖД УДППЗ „Укрпошта", з яких вбачається, що аліменти на дитину в розмірі 400грн. сплачуються щомісячно, окрім того до свята 8-го березня дівчинці додатково надіслано переказ на суму 500грн. /а.с.90-99/.

Позивачем не було надано суду першої інстанції переконливих доказів того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків і вирішення спору можливе тільки у разі позбавлення його батьківських прав.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

При вирішенні справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами та застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді