Справа № 135/698/16-ц
Провадження у справі № 2/135/90/16
10 березня 2016 року Ладижинський міський суд Вінницької області
у складі: головуючого судді - Волошиної Т.В.,
за участі секретаря судового засідання Білодіда П.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Ладижинський завод силікатної цегли" про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати,
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у період з 16 грудня 1980 року по 23 лютого 2014 року вона перебувала у трудових правовідносинах з ПАТ "Ладижинський завод силікатної цегли". 23 лютого 2014 року була звільнена із займаної посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. 12.08.2013 Ладижинським міським судом Вінницької області було винесено судовий наказ у справі № 135/1426/13-ц, відповідно до якого з відповідача було стягнуто на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 8669, 39 грн, який був виконаний лише 03 лютого 2016 року. Так, відповідно до виписки з банку кошти в сумі 8000 грн були перераховані на її рахунок. 28 січня 2016 року залишок в сумі 640 грн надійшов 03 лютого 2016 року. 16 грудня 2015 року Ладижинським міським судом Вінницької області було винесено судовий наказ у справі № 135/1585/15-ц, відповідно до якого з відповідача було стягнуто на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 4652,32 грн, який до цього часу так і не виконано.
Враховуючи, що заборгована заробітна плата, яку було стягнено за першим судовим наказом, позивачу не виплачувалась, внаслідок чого сума заборгованої заробітної плати істотно знецінилась, вона має право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому вимушена звернутися в суд з даним позовом в порядку позовного провадження.
Позивач ОСОБА_1 на розгляд справи не зявилася, однак надала суду заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення.
Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, отримавши повістку про виклик до суду, що підтверджується розпискою про вручення поштового відправлення, направленого за адресою місцезнаходження юридичної особи.
Відповідно до ч.4 ст.169, ч. 1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволення, виходячи з таких підстав.
Судом встановлено, що 16 грудня 1980 року позивач ОСОБА_1 згідно наказу № 462-к від 12 грудня 1980 року була прийнята по переводу на посаду електрослюсаря в ПАТ «Ладижинський завод силікатної цегли», про що в трудовій книжці позивача зроблено відповідний запис (а.с.17).
Згідно наказу № 12-к від 21 лютого 2014 року позивач звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с.7).
На час звільнення відповідач не виплатив ОСОБА_1 всі належні при звільненні суми.
Вказані вище спірні відносини регулюються КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».
У відповідності до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, встановивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи -по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Як видно зі справи, в день звільнення ОСОБА_1 була на роботі, проте відповідач ПАТ «Ладижинський завод силікатної цегли» в день звільнення не провів з нею розрахунок по заборгованості із заробітної плати у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Між сторонами відсутній спір про розмір вказаної заборгованості по заробітній платі.
12.08.2013 Ладижинським міським судом Вінницької області було винесено судовий наказ у справі № 135/1426/13-ц, відповідно до якого з відповідача було стягнуто на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 8669, 39 грн (а.с.10-11).
Відповідно до виписки з банку кошти в сумі 8000 грн згідно судового наказу від 12 серпня 2013 року були перераховані на рахунок позивача 28 січня 2016 року, залишок в сумі 640 грн надійшов 03 лютого 2016 року (а.с. 9).
16 грудня 2015 року Ладижинським міським судом Вінницької області було винесено судовий наказ у справі № 135/1585/15-ц, відповідно до якого з відповідача було стягнуто на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 4652,32 грн, який до цього часу так і не виконано.
ПАТ «Ладижинський завод силікатної цегли» не надано суду будь-яких переконливих доказів, які б свідчили про відсутність своєї вини у затримці розрахунку при звільнені з роботи ОСОБА_1
З огляду на викладене, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 лютого 2014 року по 02 лютого 2016 року ( в межах позовних вимог), тобто за 1 рік 11 місяців і 8 днів (708 днів).
Відповідно до положень пункту другого та восьмого Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, в тому числі нарахування середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Даний розрахунок суд бере до уваги, оскільки він не суперечить закону і не оспорений відповідачем.
Крім того, суд вважає законною та обґрунтованою вимогу позивача, щодо стягнення з відповідача компенсації втрат заробітної плати у зв'язку з порушенням строків їх виплати згідно з Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків їх виплати».
Відповідно до ст. 2 ЗУ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів.
Згідно п. 3 Постанови №159 від 21 лютого 2001 року Кабінету міністрів України Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати передбачено компенсацію грошових доходів, а саме заробітної плати. Компенсації підлягають грошові доходи населення разом із сумою індексації, що отримані у гривнях на території України та не мають разового характеру.
Судом встановлено, що відповідач не здійснює виплату заробітної плати починаючи з 24 лютого 2014 року та враховуючи положення Закону України «Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», загальна сума компенсації згідно розрахунком, проведеним позивачем, станом на січень місяць 2016 року складає 9276 грн 66 коп. (а.с.4).
Вказаний розрахунок відповідачем також не оспорюється, а тому суд кладе його в основу свого рішення, оскільки він не суперечить закону та ґрунтується на матеріалах справи.
Крім того суд констатує, що відповідно до частини першої ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.
В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року Європейський суд зазначив, що відповідно до статті 117 Кодексу "при відсутності спору щодо суми" заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період "фактичного розрахунку" (частина перша статті 117), а "при наявності спору про розміри сум" заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117).
Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Судом роз'яснювались сторонам, представникам сторін, положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.
Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Перевіривши та з'ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи усі наявні докази по справі, досліджені в судовому засіданні в їх сукупності, приймаючи до уваги викладене вище, суд вважає, що в діях відповідача вбачається порушення законодавства про працю.
Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Ладижинський завод силікатної цегли" про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини зарплати в зв'язку з затримкою термінів її виплати підлягають задоволенню.
Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, вказані судові витрати слід стягнути з відповідача в дохід держави відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», ст.ст. 24-1, 40, 44, 47, 83, 95, 116, 117, 233, 235, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 3, 4 8, 10,11, 18, 57, 60, 88, 169, 208, 209, 212 215, 218 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Ладижинський завод силікатної цегли" про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини зарплати в зв'язку з затримкою термінів її виплати - задовольнити.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Ладижинський завод силікатної цегли" на користь держави судовий збір в сумі 551 грн 20 коп.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Вінницької області через Ладижинський міський суд шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги,

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, наведеному вище. У цьому разі строк, протягом якого розглядалася заява, не включається до строку на апеляційне оскарження.

Суддя