№ провадження 2/521/176/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» березня 2016 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Целуха А.П.,

при секретарі судового засідання Корнієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору державний нотаріус Пятої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

01.07.2014 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним. Свій позов мотивував тим, що після смерті її двоюрідної сестри ОСОБА_5 відкрилась спадщина, спадкоємцями якої по закону є позивачка, однак як їй стало відомо, ОСОБА_5 за час життя було складено заповіт, відповідно до якого все майно вони заповідали ОСОБА_2. Також, позивач вказувала, що на момент складення заповіту спадкодавець була дуже хворою людиною, останній рік свого життя вона постійно знаходилася у лікарнях, вказаними обставинами скористувалась відповідачка, яка ввела її в оману в результаті чого спадкодавець перед тим як померла склала заповіт на ім"я ОСОБА_2 Таким чином позивачка впевнена, що даний заповіт являється недійсним, оскільки він був складений під впливом обману, а також при сумнівних обставинах, про що ОСОБА_5 неодноразово говорила перед своєю смертю.

В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримала, просила суд її задовольнити.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали та просили у задоволенні позову відмовити з підстав наведених в письмових пояснення та запереченнях наданих в судовому засіданні, на підставі необґрунтованісті та недоведеністі вимог.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд , приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до положень частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до положень частин 1-2 статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

До вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України).

У судовому засіданні встановлено, що 10.01.2008 року ОСОБА_5 на підставі ст. 1234 ЦК України використала своє право на заповіт і згідно ст. 1235 ЦК України призначила спадкоємцем свого майна ОСОБА_2що підтверджує заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №7.

Згідно довідки КП ОМБТІ та РОН №70107.70 від 21.04.2009 року ОСОБА_5 за життя на праві власності належала квартира АДРЕСА_1, 3, у м. Одесі, та 1/3 частина домоволодіння по вул. Нескучній, 18, у м. Одесі. Довідкою №7793901.13 від 08.12.2006 року КП ОМБТІ та РОН підтверджується, що було проведено перерахунок ідеальних часток у домоволодінні №18, по вул. Нескучній, у м.Одесі, та внаслідок перерахунку ОСОБА_5 належить 9/100 частин домоволодіння.

25.05.2008 року померла ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Першим відділом РАЦС Приморського РУЮ м. Одеси, актовий запис №4554.

Відповідачка ОСОБА_1 відповідно до ст. 1265 ЦК України є спадкоємцем п'ятої черги за законом після смерті ОСОБА_5, звернулась із відповідною заявою про прийняття спадщини, на квартиру АДРЕСА_2, 3, у м. Одесі, та 9/100 частин домоволодіння №18, по вул. Нескучній, у м. Одесі, які належали на праві власності ОСОБА_5, померлій 25.05.2008 року.

Однак як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_5 використав своє право на заповіт і призначила спадкоємцем свого майна ОСОБА_2

Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи.

Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину.

Згідно статті 1222, 1223 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У своєму позові та поясненнях позивачка посилається на те що спадкодавець була дуже хворою людиною, останній рік свого життя вона постійно знаходилася у лікарнях. Таким чином позивачка вважає що на час складання та підписання заповіту (здійснення волевиявлення) хронічна хвороба ОСОБА_5 загострилась і заповідач знаходилась у стані тяжко хворої людини, вказаними обставинами скористувалась відповідачка, яка ввела її в оману в результаті чого ОСОБА_5Гперед тим як померла склала заповіт на її імя.

Проте зазначені твердження спростовуються Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 11.06.2014 року, яким встановлено що волевиявлення ОСОБА_6 було вільним і відповідало її внутрішній волі, оскільки в момент складання заповіту вона розуміла значення своїх дій і могла керувати ними.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З положень ст. 202 та ст. 1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією однієї сторони, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт, а також скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Відповідно до роз'яснень п. 19 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Як встановлено судом, при оформленні даного заповіту були дотримані вимоги до форми заповіту, а саме: заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт особисто підписаний заповідачем ОСОБА_5 при його складані та посвідченні дотримано таємницю заповіту, відповідно до ст. 1255 ЦК України. Даний заповіт, відповідно до вимог ст. 1251 ЦК України, було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, на якого покладено обов'язки щодо вчинення нотаріальних дій.

Аналогічні вимоги Цивільного кодексу України передбачені щодо загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину та визнання його недійсності для оспорюваних правочинів (ст.ст. 203,215 ЦК України).

Згідно з ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України - "Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі." За приписами ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України визначено, що "Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу."

При цьому в частині 2 статті 207 Цивільного кодексу України визначено - "Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами)."

Стаття 230 Цивільного кодексу України визначено правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, зокрема у ч.1 визначено "Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування."

Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до статі 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

У п. 20 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними",зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Так судом встановлено, що з часу підписання заповіту 10.01.2008 року до дня смерті спадкодавця 25.05.2008 року, ОСОБА_5 не намагалася вчинити будь яких дій щодо скасування заповіту, що свідчить про те що її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі.

Щодо показів свідків суд оцінює їх критично, оскільки свідки повідомили суду своє субєктивне ставлення до обставин справи, були відсутні при підписанні заповіту та не можуть бути підставою для підтвердження психічного стану особи в момент вчинення заповіту.

В ході судових засідань позивачем було ініційовано питання про проведення почеркознавчої експертизи та допит додаткових свідків, зазначені клопотання надійшли до суду 09.12.2015 року та 01.03.2016 року вже після розпочинання слухання справи по суті та після спливу значного проміжку часу з початку слухання цивільної справи та у відповідності до вимог ст. 137 ЦПК задоволенню не підлягало.

Інших доказів на підтвердження своїх доводів позивачем суду не надано.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України).

Посвідчений заповіт від 10.01.2008 року посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстром №7, витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі № 12414641, суд оцінює як належний та допустимий доказ, який будь-яких сумнівів у суду не викликає щодо його правильності та повноти дослідження з врахуванням при цьому всіх наданих сторонами доказів.

Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що волевиявлення ОСОБА_5на час підписання заповіту не було вільним і не відповідало її волі.

Отже, беручи до уваги наведене вище, суд прийшов до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог щодо визнання заповіту недійсним. Оскільки позивачкою не доведено та не надано жодних належних та допустимих доказів про те, що при складанні заповіту ОСОБА_5 перебувала під впливом обману, матеріалами справи не встановлено підстав для визнання недійсним оспорюваного заповіту, тому у задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити, як у недоведених.

Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою суду від 02.07.2014 року вжиті заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне майно, але оскільки позовна заява залишена без задоволення, заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Отже, в відповідності з нормами процесуального права, у суду є всі підстави для скасування заходів забезпечення позову, накладеного на квартиру АДРЕСА_3, 3 в м. Одесі та 9/100 частин домоволодіння № 18 по вул. Нескучній в м. Одесі.

Керуючись ст. 203, ст. 215, ст.ст. 1233-1234, 1247 ЦК України, ст.ст.60,84,88,212,213,215 ЦПК України, Постановою Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позову позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору державний нотаріус Пятої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру № 6 розташовану в будинку № 70 по вул. Овідіопольська дорога, 3 в м. Одесі та 9/100 частин домоволодіння № 18 розташованого по вул. Нескучній в м. Одесі.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Малиновського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на протязі десяти днів з дня проголошення рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ А.П. ЦЕЛУХ 01.03.16