АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 668/8202/15-ц Головуючий в І інстанції Кузьміна О.І. Номер провадження 22-ц/791/231/16 Доповідач: Пузанова Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоПузанової Л.В.,
суддів:Ігнатенко П.Я.,
Стародубця М.П.,
секретарПісоцька Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та ОСОБА_6, діючого від імені ОСОБА_7 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 30 липня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», що є правонаступником акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що між ним та ОСОБА_5 16 липня 2007 року укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого останній надано кредит в іноземній валюті в сумі 29 000 доларів США зі сплатою процентів за користування грошовими коштами у розмірі 13,0 % на рік, з кінцевим терміном повернення 16 липня 2018 року.

07 вересня 2009 року між банком та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду до договору про надання кредиту, якою змінено графік погашення кредиту та строк сплати процентів за користування грошовими коштами.

ОСОБА_5 зобов'язалася погасити кредит частинами, сплачуючи щомісячно заборгованість за кредитом у визначеному графіком розмірі та відсотки за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_5 своїх зобов'язань за кредитним договором банком укладено з ОСОБА_7 16 липня 2007 року договір поруки та 04 вересня 2009 року додаткову угоду до нього, за якими остання зобов'язалася відповідати перед банком за виконання позичальником всіх своїх зобов'язань за кредитним договором та забезпечувати змінене основне зобов'язання.

Посилаючись на порушення відповідачами договірних зобов'язань та невиконання ними вимоги про дострокове повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, позивач просив суд стягнути з них солідарно заборгованість за кредитним договором в сумі 15145,07 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28.10.2014 року еквівалентно 196 135,33 грн., яка складається з кредитної заборгованості у сумі 14918,56 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28.10.2014 року еквівалентно 193201 грн. 92 коп., пені за прострочення сплати кредиту у сумі 215,73 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28.10.2014 року еквівалентно 2793 грн. 80 коп., пені за прострочення сплати процентів у сумі 10,78 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28.10.2014 року еквівалентно 139 грн. 61 коп., та понесені судові витрати.

Заочним рішенням суду від 30 липня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитом у загальній сумі 15145,07 доларів США, що еквівалентно 196135 грн. 33 коп., в рахунок відшкодування заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 16.07.2007 року.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» по 980 грн. 67 коп. в рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору з кожного.

В решті вимог відмовлено.

Ухвалою суду від 12 листопада 2015 року заяву ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційний скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, зазначаючи, що ухваливши заочне рішення з порушенням положення ч. 4 ст. 169 ЦПК України, суд неповно дослідив обставини як щодо невиконання відповідачами зобов'язань у спірних правовідносинах, так і щодо їх розміру та законності підстав для дострокового стягнення кредиту.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, діючи від імені ОСОБА_7, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, зазначаючи, що вирішуючи справу, суд не врахував обставин, які свідчать про припинення поруки.

У письмових запереченнях на апеляційні скарги ПАТ «УкрСиббанк» їх доводи не визнав, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_5 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_6, діючого від імені ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», що є правонаступником акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», та ОСОБА_5 16 липня 2007 року уклали кредитний договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого банк надав останній кредит в іноземній валюті в сумі 29 000 доларів США зі сплатою процентів за користування грошовими коштами у розмірі 13,0 % на рік, з кінцевим терміном повернення 16 липня 2018 року.

07 вересня 2009 року між банком та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду до договору про надання кредиту, якою змінено графік погашення кредиту, строк сплати процентів за користування грошовими коштами та визначено, що позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до додаткової угоди № 1, але не пізніше 16 липня 2018 року (а.с. 12).

Таким чином відповідно до умов укладеного сторонами кредитного договору та додаткової угоди до нього датою остаточного повернення кредиту є 16 липня 2018 року.

ОСОБА_5 зобов'язалася погасити кредит частинами, сплачуючи щомісячно заборгованість за кредитом у визначеному графіком розмірі та проценти за користування кредитом (а.с.5, 9-10, 12, ).

Крім того, 16 липня 2007 року між банком та ОСОБА_7 укладено договір поруки та 04 вересня 2009 року додаткову угоду до нього, відповідно до умов яких остання поручилася перед банком за виконання ОСОБА_5 грошових зобов'язань за кредитним договором та надала згоду забезпечувати змінене основне зобов'язання.

25 грудня 2014 року внаслідок укладення шлюбу ОСОБА_7 змінили своє прізвище на ОСОБА_7 (а.с. 120).

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Згідно з пунктом 5.5 укладеного сторонами кредитного договору, банк у порядку встановленому розділом 11 цього договору має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій строком більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов договору, та/або у випадку порушення позичальником та/або поручителем та/або гарантом умов укладеного з банком договору щодо надання забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим договором.

При цьому п. 11.1 сторони погодили, що у випадку настання зазначених у пункті 5.5 договору обставин та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, а у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання.

Згідно додатку № 1 до Додаткової угоди до договору про надання кредиту від 16 липня 2007 року розмір щомісячного платежу за основним боргом (тілом кредиту) складає 225,62 доларів США.

ОСОБА_5 повертала основний борг (тіло кредиту) не в повному об'ємі, допустивши 25 червня 2013 року чергове прострочення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 155,62 доларів США.

У період з 23 жовтня 2013 року по 28 жовтня 2014 року ОСОБА_5 в черговий раз допустила прострочення основного боргу, у зв'язку з чим платежі, які надходили, в першу чергу розподілялись на прострочені проценти, строкові проценти, потім на прострочене тіло кредиту, а в останню чергу на плановий платіж по кредиту, що відображено у п. 1.6 кредитного договору, згідно якого сторони погодили черговість погашення заборгованості.

Таким чином, станом на 28 жовтня 2014 року прострочена сума основного боргу (тіло кредиту) становила 2 284, 62 доларів США, що стало підставою для порушення банком питання про дострокове повернення кредитних коштів.

09 вересня 2014 року у зв'язку з невиконанням ОСОБА_5 своїх зобов'язань за договором банком була пред'явлена письмова вимога до позичальника та поручителя про погашення простроченої заборгованості за тілом кредиту та зі сплати процентів в розмірі 2269,92 доларів США у строк протягом 31 календарного дня з дати одержання повідомлення.

У разі не усунення порушень на 32 день з дня отримання цієї вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги - протягом 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту, банк вимагав виконання позичальником та поручителем своїх зобов'язань за кредитним договором по поверненню суми кредиту у повному обсязі, сплати процентів, що разом складає 15 580,72 доларів США (а.с. 27, 28).

Письмова вимога банку про дострокове повернення кредиту не була вручена ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у зв'язку закінченням терміну зберігання поштового відправлення (а.с. 111, 112).

При вказаних обставин суд, на думку колегії суддів, дійшов правильного висновку про те, що позивач як кредитодавець відповідно до ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України та умов укладеної сторонами кредитної угоди має право вимагати від ОСОБА_5 як позичальника, що прострочив повернення чергової частини позики, дострокового повернення частини кредиту, що залишився та сплати належних йому процентів і обґрунтовано стягнув з останньої належні позивачеві грошові кошти, у тому числі неустойку, розмір яких в процесі судового розгляду відповідачами не спростовано.

Висновки суду в цій частині відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами і досліджених в судовому засіданні доказів та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги висновки суду по суті заявлених до ОСОБА_5 вимог не спростовують і, як такі, що не ґрунтуються на законі та доказах, підлягають відхиленню.

Так, твердження ОСОБА_5 про те, що досліджені судом першої інстанції докази не підтверджують наявність заборгованості за кредитним договором у визначеному позивачем розмірі, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки зазначені обставини відповідачка та її представник не довели, відповідних платіжних документів у підтвердження сплати ОСОБА_5 кредиту у розмірі більшому, ніж визначив позивач, не надали. Наявний в матеріалах справи розрахунок розміру кредитної заборгованості, наданий позивачем як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, ними не спростовано, а призначена апеляційним судом за клопотанням представника ОСОБА_5 судова економічна експертиза не проведена у зв'язку з невиконанням ОСОБА_5 вимоги судового експерта оплатити її вартість (а.с. 305).

Наслідки непроведення експертизи, передбачені ст. 146 ЦПК України, ОСОБА_5 та її представнику роз'яснено (а.с. 264).

Не приймаються до уваги колегією суддів також твердження ОСОБА_5 про те, що позовні вимоги про дострокове повернення кредитних коштів є необґрунтованими і такими, що заявлені передчасно та з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо направлення споживачу вимоги про дострокове погашення кредиту, оскільки, як вже зазначалося вище, та підтверджено наданими позивачем в суді апеляційної інстанції доказами, ОСОБА_5 направлялась відповідна письмова вимога, яка не була отримана останньою та повернута банку поштовим відділенням у зв'язку із закінченням терміну зберігання, що свідчить про виконання банком зазначених умов кредитного договору (а.с. 111).

Крім того, вказані обставини не є підставою для звільнення позичальника від обов'язку виконувати умови кредитного договору, так як відповідно до положень кредитного договору та Закону України «Про захист прав споживачів» заходи з повідомлення боржника і поручителя про дострокове повернення споживчого кредиту здійснюються з метою надання їм строку для усунення порушень умов укладеного договору, що в спірних правовідносинах не відбулось.

Наявність простроченої заборгованості та факт порушення зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_5 визнає і ці обставини не спростовує.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення в частині стягнення із ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову відсутні.

Разом з тим, висновок суду про стягнення кредитної заборгованості з поручителя не відповідає нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до вимог ст.ст. 251, 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Умовами укладеного сторонами договору поруки передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором (п. 3.1 договору поруки).

Отже, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язанні не пред'явить вимоги до поручителя.

При цьому, з огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов'язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Наведена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року № 6-2662цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Як було зазначено вище, сторони кредитного договору встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов'язань за щомісячним погашенням платежів, зокрема, у пункті 11.1 договору сторони погодили, що у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій строком більше ніж на один місяць та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, а у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, а тому позичальник зобов'язаний у зазначений строк повернути кредит у повному обсязі зі сплатою процентів та інших, передбачених договором, платежів.

Отже, у спірних правовідносинах сторони врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Таким чином, виходячи з умов кредитного договору та положень статті 599 ЦК України днем настання виконання основного зобов'язання у спірних правовідносинах є наступний день після спливу наданого банком у вимозі строку для добровільного виконання зобов'язання за кредитним договором.

Наведені правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-2875цс15 та від 06 липня 2015 року № 6-616цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Оскільки банк надіслав позичальнику та поручителю письмову вимогу про повне дострокове погашення заборгованості 09 вересня 2014 року і ця вимога не була отримана ними, за визначенням пункту 11.1. кредитного договору термін повернення кредиту у спірних правовідносинах вважається таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення вимоги, тобто з 21 жовтня 2014 року.

Змінивши строк виконання зобов'язання на 21 жовтня 2014 року, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом лише 09 липня 2015 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України, який щодо ОСОБА_7 закінчився 21 квітня 2015 року.

Зважаючи на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що порука у спірних правовідносинах припинена, а тому рішення суду в частині стягнення із ОСОБА_7 заборгованості за кредитом та судових витрат слід скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 88 ЦПК України розподіл судових витрат підлягає відповідній зміні.

Так, в зв'язку із скасуванням рішення суду в частині вимог, заявлених до ОСОБА_7 та ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених до неї вимог, понесені позивачем витрати на сплату судового збору як документально підтверджені підлягають стягненню із ОСОБА_5 пропорційно до розміру задоволення заявлених до неї вимог.

Отже рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні шляхом збільшення розміру грошових коштів, стягнутих із ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» в рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору із 980 грн. 67 коп. до 1961 грн. 35 коп. (а.с. 43).

На підставі викладеного, ст.ст. 559, 1050, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а апеляційну скаргу ОСОБА_6, діючого від імені ОСОБА_7, частково задовольнити.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 30 липня 2015 року в частині стягнення із ОСОБА_7 заборгованості за кредитом та судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитом відмовити.

Це ж рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити, збільшити розмір грошових коштів, стягнутих із ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» в рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору із 980 грн. 67 коп. до 1961 грн. 35 коп.

В решті це ж рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: П.Я. Ігнатенко

М.П. Стародубець