АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/415/16 Доповідач - Ткач О.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткач О.І.

суддів - Бершадська Г. В., Гірський Б. О.,

при секретарі - Брілю В.Л.

з участю - представника позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 29 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2013 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення із відповідача коштів в сумі 199825 грн. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 01.03.2010 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого він позичив ОСОБА_3 кошти в сумі 25000 доларів США, які останній мав повернути до 30.06.2010 року. Оскільки відповідачем вказані кошти не повернуто, просить його позовні вимоги задовольнити, стягнувши із ОСОБА_3 25 000 долларів США, що на час звернення еквівалентні - 199825 грн.

В грудні 2014 року ОСОБА_4 уточнив позовні вимоги, збільшивши суму стягнення боргу із врахуванням підвищення курсу долара, та просить стягнути із відповідача 394 347, 63 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 29 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задоволено:

стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 позику в сумі 25000 (двадцять п'ять тисяч) доларів США в гривневому еквіваленті в розмірі 394347,63 (триста дев'яносто чотири тисячі триста сорок сім) гривень 63 коп.;

стягнуто з ОСОБА_3 в користь держави судовий збір в розмірі 3654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) гривні 50 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було належним чином враховано пропуск строку позовної давності, для звернення до суду, оскільки із сторони позивача мала місце маніпуляція із датою надіслання позову в суд, тому що із долученого до позовної заяви перекладу доручення вбачається, що він засвідчений нотаріусом пізніше ніж надіслано позов в суд. Окрім цього, суд дав дав невірну оцінку угоді від 22 квітня 2010 року про взаємозалік боргових зобов'язань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та межах позовних вимог, заслухавши представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звернення із позовом, відповідачем боргові зобов'язання не виконані, а тому із нього слід стягнути борг в сумі 394347,63 грн., а укладена угода з дружиною позивача, без погодження з позикодавцем, не свідчить про виконання відповідачем обов'язків з повернення боргу ОСОБА_4

Вказаний висновок суду є законним та обґрунтованим, оскільки він ухвалений з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 березня 2010 року у місті Перемишль, республіка Польща, укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_4 надав позику ОСОБА_3 в сумі 25000 доларів США з терміном повернення до 30 червня 2010 року. Договір нотаріально посвідчений.

Пунктом ІІІ даного договору сторони погодили, що у випадку суперечки, пов'язаної з виконанням цього договору, її буде вирішено через належний суд в Україні відповідно до місця проживання позичальника, або судом Польщі відповідно до місця проживання позикодавця, але в будь-якому випадку випадку це буде визначено позикодавцем (а.с. 5-6).

У відповідності до ст.ст.1, 2 укладеного між Україною та Республіка Польща 24 травня 1993 року договору «Про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах», ратифікованого Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року, №3941-ХІІ, громадяни однієї Договірної Сторони користуються на території іншої Договірної Сторони у відношенні своїх особистих та майнових прав таким же правовим захистом, як і громадяни цієї Договірної Сторони; громадяни однієї Договірної Сторони мають право вільно і без перешкод звертатись до органів іншої Договірної Сторони, до компетенції яких відносяться цивільні та кримінальні справи, можуть виступати в них, подавати клопотання, предявляти позови, а також здійснювати інші процесуальні дії за тих же умов, що і громадяни цієї Договірної Сторони.

Статтею 15 вищевказаного Договору «Про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах» документи, які підготував або засвідчив відповідний орган однієї з Договірних Сторін, скріплені гербовою печаткою і підписом уповноваженої особи мають силу документа на території іншої Договірної Сторони без потреби будь-якого іншого засвідчення; документи, які на території однієї з Договірних Сторін визнаються офіційними, вважаються такими ж на території іншої Договірної Сторони.

Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Судом встановлено, що відповідачем особисто перед позикодавцем зобов'язання не виконані. Посиланням відповідача на угоду з дружиною позивача від 22.04.2010 року, як на факт повернення боргу, суд першої інстанції дав вірну оцінку в контексті норм матеріального права, адже кредитор повинен особисто прийняти виконання зобов'язання, якщо інше не обумовлено договором.

Наданий позивачем договір позики не містить в собі застереження про можливість повернення боргу іншим особам, в тому числі, дружині позикодавця. Крім цього, надана відповідачем угода про взаємозалік з ОСОБА_4 від 22.04.2010 року не погоджена з позикодавцем (а.с. 62).

Тому, висновок суду є обґрунтованим.

Доводи апелянта про пропуск строку звернення до суду спростовуються наданими представником позивача квитанцією від 29.06.2013 року про відправлення кореспонденції на адресу суду (а.с. 254), а також повідомленням про вручення 01.07.2013 року Тернопільському міськрайонному суду рекомендованого поштового відправлення за № 570, що є аналогічним із номером на конверті (а.с. 11, 255).

Таким чином, судом першої інстанції, повно і всебічно встановлено обставини справи й визначено правовідносини, зумовлені встановленими фактами, правильно застосовано правові норми та ухвалено законне й справедливе рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 29 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.І. Ткач