Справа № 604/64/16-ц
Провадження № 2/604/71/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2016 року Підволочиський районний суд Тернопільської області в складі :

головуючого судді Сташківа Н.Б.

за участі

секретаря судового засідання Стадніцької З.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду сел. Підволочиська Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на те, що ОСОБА_2 28 липня 2014 року позичила у нього грошову суму в розмірі 2100 дол. США з кінцевим терміном повернення до 01 вересня 2014 року, проте, незважаючи на його неодноразові нагадування, належним чином свого зобовязання не виконала, внаслідок чого, станом на час звернення до суду заборгувала йому 2100 дол. США, що еквівалентно відповідно до даних курсу НБУ станом на 25 січня 2016 року 52063,54 гривні, які просить стягнути із відповідача. Крім того, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, просить стягнути із відповідача по справі три проценти річних від простроченої суми, що становить 2190,66 грн, а також індекс інфляції за весь час прострочення заборгованості, що становить 30453,95 грн, а всього 84708,15 гривень.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, що викладені у позові та просить стягнути з відповідача у його користь 84708,15 гривень в т.ч. суму основного боргу 52063,54 грн., індекс інфляції за весь час прострочення 30453,95 грн., три відсотки річних від простроченої суми 2190,66 грн., крім того судові витрати в розмірі 847,09 грн.

Відповідач ОСОБА_2, будучи повідомленою у встановленому законом порядку про час та місце судового розгляду справи, повторно до суду не з'явилась, не повідомивши про причину повторної неявки.

За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що справу слід слухати у відсутності відповідача, а за наслідком розгляду ухвалити рішення відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України на підставі наявних у справі та поданих сторонами доказів.

Разом із тим, 03 березня 2016 року, особисто відповідачем ОСОБА_2 в канцелярію суду подані письмові заперечення, відповідно до яких, відповідач просить відмовити в задоволенні позову у частині стягнення суми процентів за користування кредитними коштами у розмірі 2190, 66 грн., а також 30 453,95 грн. індексу інфляції, посилаючись на те, що вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошового зобовязання визначених у іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті гривні за офіційним курсом НБУ на день заявлення відповідної вимоги, крім випадків, коли стороною зобовязання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію НБУ. При цьому стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки вказані вимоги позивача застосовуються лише до грошових зобовязань виражених у національній валюті гривні.

Суд, заслухавши пояснення позивача по справі, ознайомившись із письмовими запереченнями відповідача, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази у всій сукупності, вважає, що позовні вимоги позивача є підставними та підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступних обставин :

З розписки від 28 липня 2014 року вбачається, що ОСОБА_2, НОМЕР_1 виданий Підволочиським РВ УМВС України в Тернопільській області, одержала у борг від ОСОБА_1, 28 липня 2014 року 2100 дол. США і зобовязується повернути в повному обсязі в доларах або еквівалентну суму у гривнях по курсу на момент розрахунку до 01 вересня 2014 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, судом встановлено,що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 у відповідності до вимог ст. 1046 ЦК України був укладений договір позики грошових коштів на загальну суму 2100 дол. США. з кінцевим терміном повернення 01 вересня 2014 року, про що і не заперечувала сама відповідач у поданій нею заяві.

Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України, після прийняття виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі; якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові, у разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає, підтвердженням виконання боржником свого обовязку є наявність боргового документа у боржника.

Наявність у позивача боргової розписки є свідченням невиплаченого відповідачем боргу за договорами позики в розмірі 2100 дол. США, що згідно даних НБУ станом на 25 січня 2016 року еквівалентно 52 063,54 грн.

Згідно ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог Закону.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або Законом.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими

ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до вимог ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, враховуючи вказані вимоги Закону, а також те, що відповідачем неналежним чином виконані покладені на неї зобовязання щодо повернення позичальнику коштів у строк визначений у розписці, суд вважає, що заявлені позовні вимоги щодо сплати трьох процентів річних від простроченої суми, що становить 2190,54 грн. підлягають до задоволення.

Разом із тим суд вважає, що в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача індексу інфляції за весь час прострочення, що становить 30453,95 грн. слід відмовити, виходячи із наступних міркувань :

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 1 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг; індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання;

Відповідно до ст. 2 вказаного Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру.

З аналізу вказаних норм Закону вбачається, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, а тому норма ч. 2 ст. 525 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, визначеного договором у гривні.

Такої ж позиція висловлена у п.8.1 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобов'язання», а саме те, що вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день зявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України). При цьому стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні).

Також згідно п.8.2 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про

відповідальність за порушення грошового зобов'язання» якщо за умовами договору сума платежу, що визначена в іноземній валюті, на день виникнення у відповідача грошового зобов'язання перераховується у гривню і в подальшому на день фактичної сплати коштів згідно з таким перерахунком не змінюється, тобто залишається гривневим, то з моменту перерахунку боржник відповідно до частини другої статті 625 ЦК України зобов'язаний на вимогу кредитора сплатити борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання даного зобов'язання.

За вказаних обставин судом встановлено, що відповідно до наданої розписки (договору позики) від 28 липня 2014 року позивач надав у борг відповідачу 2100 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 52063,54 грн, який визначено за курсом продажу НБУ станом на 25 січня 2016 року, однак, сторонами не було погоджено та визначено вказаної суми боргу в гривневому еквіваленті, тобто в національній валюті до часу предявлення позову, що надавало б право та підстави нарахування індексу інфляції з моменту виникнення боргу у національній валюті.

Таким чином, суд приходить до переконання, що зміна гривневого еквіваленту суми позики в іноземній валюті не дають законну можливість нарахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов'язання.

З огляду на зазначене вище, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині.

Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З урахуванням часткового задоволення позову, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору в сумі 542,54 грн.

Керуючись ст.ст. 15, 30, 60, 209, 212, 213, ЦПК України, ст.ст. 520, 625 1046, 1048, 1050, ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки с. Камянки Підволочиського району Тернопільської області, і.н. НОМЕР_2, в користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3, 52 063,54 гривень боргу за договором позики, 2190,66 гривень трьох процентів річних від простроченої суми та 542,54 грн. судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя