АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5217/2016 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Качана В.Я., Кравець В.А.

при секретарі - Перевузник І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 лютого 2016 року у справі за позовом Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернулась у червні 2015 року.

Зазначав, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1. У зв'язку з несплатою відповідачем коштів за комунальні послуги з 01.08.2011 року по 01.07.2014 року відповідач має заборгованість.

У зв'язку з цим позивач просив стягнути з ОСОБА_2, відповідно до розрахунку заборгованості, борг у сумі 1727, 44 грн., який складається із суми основного боргу - 1465, 26 грн., інфляційних витрат - 184, 76 грн та 3% річних - 77, 42 грн., а також судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09 лютого 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість по квартирній платі та платі за комунальні послуги в сумі 1465, 26 грн., інфляційні в розмірі 184, 76 грн. та 3% річних в сумі 77, 42 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 243, 60 грн.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що на підставі довідки форми № 3 від 02.06.2015 року № 990, відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.10). Крім того, у даній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 - дружина позивача, ОСОБА_4 - син. Зазначений будинок знаходиться на балансі Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району». Викладені обставини підтверджуються розпискою від 16.01.2013 року за підписом відповідача.

Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до рахунку розмір заборгованості відповідача за житлово-комунальні послуги, за період з 01.08.2011 року по 01.07.2014 року, борг складає 1727,44 грн., яка складається із суми основного боргу - 1465,26 грн., інфляційних втрат - 184,76 грн. та 3 % річних - 77,42 грн. (а.с.4-5).

Згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За змістом статей 322, 360 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом; співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Згідно ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги є необґрунтованими, оскільки між позивачем і відповідачем не було укладено договір, колегія суддів не може прийняти до уваги з огляду на наступне.

Позивачем було вчинено дії на користь відповідача - надано житлово-комунальні послуги. Разом з тим письмова форма такого договору законодавством не вимагається, договір вважається укладеним з моменту отримання відповідачем таких послуг. Відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для відмови в позові та не позбавляє відповідача від зобов'язання з оплати витрат, визначених законом.

Враховуючи те, що відповідач не виконує зобов'язання по оплаті житлово-комунальних послуг, а позивач має право на стягнення заборгованості, то суд першої інстанції прийшов до правильних висновків щодо обґрунтованості позовних вимог та наявності підстав для їх задоволення.

Відповідно ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було надано уточнений розрахунок, з якого чітко видно, що відповідач частково сплачував за фактично спожиті комунальні послуги.

З огляду на це підстав для застосування строків позовної давності немає.

Таким чином, твердження апеляційної скарги про незаконність та упередженість судового рішення матеріалами справи спростовуються.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: