УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Коротуна В.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власністю,

за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив:

- зобов'язати ОСОБА_5 усунути йому перешкоди в користуванні нерухомим майном шляхом звільнення підвального приміщення, загальною площею 25,9 кв. м;

- зобов'язати ОСОБА_5 не чинити перешкод у входженні та подальшому перебуванні позивачу у підвальному приміщенні № 599, загальною площею 25,9 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що йому на праві спільної часткової власності належить 385/1000 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частки квартири від 17 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 88. Крім того йому на праві власності належить нежитлове приміщення підвалу № 599, загальною площею 25,9 кв. м, що розташоване у цьому ж будинку під квартирою № 21, на підставі договору купівлі-продажу від 27 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 92.

Вказав, що ОСОБА_5 є власником 615/1000 частин цієї ж квартири № 21, і самовільно із житлової кімнати площею 21,7 кв. м зробив прохід в підвальне приміщення, замурувавши інший прохід, чим перешкоджає позивачу користуватись належним йому на праві власності підвальним приміщення № 599, загальною площею 25,9 кв. м.

Посилаючись на вказане вище та на ст. ст. 387, 391 ЦК України, ОСОБА_4 просив позов задовольнити.

Заочним рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_5 усунути ОСОБА_4 перешкоди в користуванні нерухомим майном шляхом звільнення ОСОБА_5 нежитлового підвального приміщення № 599, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 25,9 кв. м.

Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкод у входженні та подальшому перебуванні ОСОБА_4 у нежитловому підвальному приміщенні № 599, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 25,9 кв. м.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-84цс14, дійшовши обґрунтованого висновку про доведеність позивачем самовільного використання відповідачем спірного підвалу № 599 без правовстановлюючих документів, чим порушуються права ОСОБА_4 на користування та розпорядженням належним йому на праві власності майном, а тому порушене право власності позивача підлягає судовому захисту; при цьому апеляційним судом правильно враховано, що відсутність входу в приміщення підвалу станом на час розгляду справи не може служити підставою для позбавлення позивача права власності на майно.

Колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними доводи касаційної скарги в частині порушення судами п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України у зв'язку із повторним розглядом тих самих вимог, та неврахування судами попередніх інстанцій рішень судів, постановлених з приводу спору між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав, оскільки підстави цього спору та інших спорів, виниклих між цими ж сторонами, не є тотожними.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо є таке, що набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1133цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.М. Коротун

Т.О. Писана