У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року м. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу представника дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» - Мусієнко Андрія Юрійовича на рішення апеляційного суду Одеської області від 22 грудня

2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

17 березня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, мотивуючи його тим, що з 28 жовтня 1988 року він працював

лікарем-невропатологом у Лермонтовському санаторії м. Одеси, з січня

1997 року по травень 2004 року займав посаду завідуючого новоствореним відділенням ранньої реабілітації гострих цереброваскулярних захворювань, після чергової реорганізації переведений на посаду лікаря невропатолога багатопрофільного реабілітаційного відділення санаторію.

02 березня 2015 року був звільнений з роботи у зв'язку із виключенням зі штатного розкладу посади лікаря-невропатолога відділення реабілітації хворих ЦВП у кількості 1 одиниці з посадовим окладом 1 835 гривень.

Позивач зазначає, що про скорочення штату його було повідомлено

31 грудня 2014 року копією наказу про скорочення від 30 грудня 2014 року №34 та відповідним попередженням, а звільнено 02 березня 2015 року наказом по особову складу від 27 лютого 2015 року №19-к відповідно до

п.1 ст. 40 КЗпП.

ОСОБА_3 вважає, що звільнення є незаконним, оскільки ніякого скорочення штату в дійсності не відбулося, скорочена лише одна штатна одиниця, яку займав позивач, ніякої зміни в організації виробництва і праці не проведено.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 6 759 грн

90 коп., поновити його на роботі та стягнути моральну шкоду у розмірі

100 000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді лікаря-невропатолога відділення реабілітації хворих з ЦВП дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укпрофоздоровниця».

Стягнуто з дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укпрофоздоровниця» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 5 275 грн 20 коп., моральну шкоду у сумі 3 000 грн, а всього 8 275 грн 20 коп.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, скаржник просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши касаційну скаргу, ознайомившись із змістом оскаржуваного судового рішення, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що звільнення позивача відбулося без порушення закону.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов частково, апеляційний суд виходив зокрема, з відсутності доказів щодо проведення змін в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників відповідача.

Крім того, в порушення вимог ст. 43 КЗпП України відповідачем не надано доказів звернення до виборного органу первинної профспілкової організації про розірвання трудового договору з ОСОБА_3 та додержання вимог ст. 42 КЗпП України про переважне право позивача на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників.

Разом з тим, з актів від 31 грудня 2014 року та 12 лютого 2015 року вбачається, що позивачу для переведення були запропоновані посади підсобного робітника та молодшої медсестри, які не відносяться до однорідних професій та посад лікаря-невропатолога, що свідчить про недотримання

ч. 2 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до абз. 1 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за

п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємтсав, установи, організації, скорочення чисельності або штатау працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що ніяких змін в організації виробництва і праці, а також скорочення чисельності штату працівників не було, а позивач був звільнений з порушенням вимог п. 1 ст. 40, ч. 1 ст. 42, ч. 1 ст. 43 КЗпП України, а тому підлягає поновленню на роботі на підставі ч. 1 ст. 235 КЗпП України та є підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та її розміру, суд апеляційної інстанції виходив із засад виваженості, розумності і справедливості, а також з характеру та обсягу моральних страждань, яких позивач зазнав у зв'язку з незаконним звільненням і необхідністю докладання додаткових зусиль для поновлення на роботі і організації свого життя.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Судове рішення ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням матеріального права.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» - Мусієнко Андрія Юрійовича на рішення апеляційного суду Одеської області від 22 грудня

2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали повернути скаржнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович