Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

- головуючого судді - Шепетко І.О.,

- при секретарі - Терпай С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради, про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася з позовом в якому просить визнати за нею права власності на житловий будинок, загальною площею 31,5 м.кв., житловою площею 17,0 м.кв., підсобною площею 14,5 м.кв., який знаходиться по АДРЕСА_1, згідно інвентарної справи № 1190, виготовленої ТОВ «Байт», технічний паспорт від 02.12.2015 року. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона виховувалася в інтернаті після смерті її матері в 1988 році, так як батько, будучи інвалідом другої групи, не міг забезпечити їй необхідні засоби для існування.

Після закінчення інтернату в 2000 році вона повернулася до м. Ужгород, влаштувалася на роботу в ТОВ «Підзамок» підсобним працівником, проживала разом зі своєю тіткою та її родиною. 23.09.2004 року у неї народився син, 13.03.2007 року - донька. У зв'язку з народженням першої дитини, вона не змогла більше проживати зі своєю тіткою, тому поряд із її будинком побудувала інший невеликий будинок, не отримавши на це необхідних дозволів та документів. Пояснила, що, оскільки Ужгородська міська рада тимчасово не розглядає питання про надання вільних від забудови земельних ділянок у власність чи користування громадян, тому отримати земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку не має можливості.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, пояснили, що дозвіл на будівництво не отримували, із заявою про виділ земельної ділянки, на якій побудований будинок, не зверталися з підстав того, що діє мораторій на виділ земельних ділянок.

Представник відповідача позов не визнала, свої заперечення обґрунтувала тим, що земельна ділянка є комунальною власністю м. Ужгород, Ужгородська міська рада дозвіл на побудову будинку ОСОБА_1 не надавала, із заявою про виділ земельної ділянки вона не зверталася.

Відповідно до ч. 2ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частиною 3 цієї статті встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, ст. 376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 цієї статті), і встановлено випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду за особою, що здійснила самочинне будівництво, або за власником земельної ділянки.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Крім того, за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1ст. 15 ЦК України). Тому звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво може мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

У пункті 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України(про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6 роз'яснено, що, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 року відмітив, що суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов'язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з'ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку,що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об'єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 не зверталася до компетентних органів з питання отримання дозволу на будівництво, а отже не розроблявся проект будівництва. Також до компетентного органу щодо прийняття до експлуатації побудованих споруд позивач не зверталася, відмову не отримувала. Крім того, позивачу також не виділялась земельна ділянка під вже збудовані споруди.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 60, 209, 215-218 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 376 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання права власності на житловий будинок, загальною площею 31,5 м.кв., житловою площею 17,0 м.кв., підсобною площею 14,5 м.кв., який знаходиться по вул. Тімірязєва, без номеру, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня винесення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строків для подачі апеляційної скарги, передбачених ст. 294 ЦПК.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду І.О. Шепетко