Ухвала

іменем україни

03 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Нагорняка В.А., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з додатковою відповідальністю «Шляховий» про зміну дати і формулювання причин звільнення з роботи, покладення обов'язку, стягнення грошових сум, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 26 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014р. ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив:

- змінити дату і формулювання причин звільнення з роботи;

- зобов'язати відповідача скасувати наказ від 05 квітня 1996 року в частині звільнення ОСОБА_4;

- зобов'язати відповідача внести записи до трудової книжки позивача у зв'язку зі зміною дати і формулювання причин звільнення з роботи;

- стягнути з відповідача 108 780,00 грн заробітної плати за 29 місяців за період 1995-1997 роки, включаючи компенсацію за один місяць невикористаної у цей період відпустки;

- стягнути з відповідача 20 тис. грн. у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

В обґрунтування вказаних вимог, позивач зазначив, що з 1971 року працював у радгоспі «Шляховий» на різних посадах. Наказом від 05 квітня 1996 року його було звільнено з роботи на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України, хоча він продовжував працювати по 31 грудня 1997 року.

Вважаючи своє звільнення незаконним позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2015 року позов задоволено частково. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_4 05 квітня 1996 року на підставі п. 5 ст.40 КЗпП України; визнано незаконним наказ від 05 квітня 1996 року № 9-к в частині звільнення ОСОБА_4 на підставі п. 5 ст.40 КЗпП України; визнано незаконним запис від 14 травня 1996 року № 7 в трудовій книжці позивача; зобов'язано ТДВ «Шляховий» внести зміни в трудову книжку про звільнення ОСОБА_4 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України; стягнуто з відповідача на користь позивача 3 702,51 грн заробітної плати, 500 грн у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди та 966,40 грн судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 26 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволення позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні його позовних вимог скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 з 1971 року працював у радгоспі «Шляховий», правонаступником якого є товариство з додатковою відповідальністю «Шляховий» (далі - ТДВ «Шляховий»), на різних посадах: тракториста-машиніста, робітника, слюсаря.

З червня 1995 року по квітень 1996 року роботодавець припинив нараховувати ОСОБА_4 заробітну плату.

Наказом директора радгоспу від 05 квітня 1996 року № 9-к позивача звільнено з роботи на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України - нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

У судовому засіданні, яке відбулось 10 березня 2015 року позивач на запитання представника відповідача пояснив, що про порушення свого права дізнався у 1996 році, трудову книжку забрав в 2006-2007 роках.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, у справах про звільнення працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що якщо строк звернення за вирішенням трудового спору пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

З урахуванням вказаного, колегія суддів вважає, що апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у зв'язку із пропуском позивачем строку звернення до суду за вирішенням трудового спору і відсутністю поважних причин для його поновлення.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

На підставі вказаного колегія суддів дійшла висновку, що, ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову.

Таким чином, підстав для скасування рішення апеляційного суду, яким обґрунтовано скасовано рішення суду першої інстанції, немає, а тому його необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 26 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:В.А. Нагорняк Т.О. Писана Г.В. Юровська