АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Бобровник О.В.
№22-ц/796/6229/2016 Доповідач Кравець В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Качана В.Я., Шиманського В.Й.,

за участю секретаря Попандопало Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа: Солом'янський районний відділ державної міграційної служби України в м. Києві про примусове виселення та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що позивач ОСОБА_2 - власник особового рахунку на квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 - співвласники нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1.

Подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у 1984 році отримали квартиру АДРЕСА_1, у якій зареєстровані 27.03.1984 року.

Від шлюбу народилися дві дочки - ОСОБА_4 та ОСОБА_6

25 вересня 1993 року ОСОБА_4 уклала шлюб з відповідачем - ОСОБА_7

У процесі приватизації житлової площі, як зареєстрована особа, відповідач ОСОБА_7 у квартирі набув права власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1.

У 2009 році відповідач добровільно подарував 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 своїй дитині від шлюбу із ОСОБА_4 - ОСОБА_5, чим припинив своє право власності на свою частку в квартирі.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 грудня 2012 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 - розірвано.

Солом'янським районним відділом Державної міграційної служби України в м. Києві ОСОБА_8 15 квітня 2015 року знято з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1, однак добровільно виселятися з квартири відповідач ОСОБА_8 не бажає, хоча письмово повідомлявся про необхідність виселення.

Посилаючись на зазначені обставини, просили суд примусово виселити ОСОБА_7 з незаконно займаної ним житлової площі - квартири АДРЕСА_1 та з метою усунення перешкод для законних співвласників володіти і розпоряджатися належним їм на праві власності майном - зобов'язати ОСОБА_7 у 10-денний строк з дня вступу рішення суду в законну силу, звільнити від його, ОСОБА_8, присутності та його майна, - квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року - позов задоволено.

Виселено ОСОБА_7 із квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та постановити ухвалу про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 29.01.2015 p., за результатами розгляду поданого 15.10.2014р. позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, виселення із займаного жилого приміщення квартири АДРЕСА_1 - відмовлено. Рішення 10.02.2015 р. вступило в закону силу.

Зазначив, що житло, що знаходиться по АДРЕСА_2, куплено особисто ОСОБА_9, що підтверджується копією договору купівлі-продажу жилого будинку від 13 червня 2007 року, яка є його колишньою дружиною. По-друге, жилий будинок знаходиться в 60 кілометрах від м. Києва (в іншому населеному пункті) і складається із 1 кімнати площею 21,5 кв.м. По-третє, він у цьому будинку не проживав, не проживає, прописаний та зареєстрований не був.

Крім того, він законно вселився в житлове приміщення як член сім'ї, а тому набув охоронюване законом право проживати та користуватися. По відношенню до позивача ОСОБА_4 він є колишнім її чоловіком, а по відношенню до позивача ОСОБА_5 її батьком.

Стороною позивачів жодного доказу, який би вказував на той факт, що він вчиняв дії, які передбачені ст. 116 («Виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення») Житлового Кодексу України - суду не надано.

ОСОБА_2 грубо порушила охоронюване законом право проживати та користуватися спірним житловим приміщенням та право власності на майно, на власний розсуд, всупереч рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 29.01.2015 виселила його із житлового приміщення, а речами відповідача розпорядилася на власний розсуд.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_10 свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивачів ОСОБА_11 проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності обставин, зазначених у позові про те, що відповідач чинить позивачам перешкоди у користуванні їх власністю, проживаючи у їхній власній квартирі.

Проте, з таким висновком суду погодитись неможливо з огляду на таке.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення. Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 - власник особового рахунку на квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 - співвласники нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1.

Подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у 1984 році отримали квартиру АДРЕСА_1, у якій зареєстровані 27.03.1984 року.

Від шлюбу народилися дві дочки - ОСОБА_12 та ОСОБА_6

25 вересня 1993 року ОСОБА_4 уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_8

На прохання відповідача ОСОБА_8, позивачі надали згоду на його реєстрацію в квартирі, де відповідач зареєструвався 31.01.1995 року.

В процесі приватизації житлової площі, як зареєстрована особа, відповідач ОСОБА_8 в квартирі набув права власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1.

В 2009 році відповідач ОСОБА_7 подарував 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 своїй дитині від шлюбу із ОСОБА_4 - ОСОБА_5, чим відповідач припинив своє право власності на свою частку в квартирі.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 грудня 2012 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 - розірвано.

Солом'янським районним відділом Державної міграційної служби України в м. Києві ОСОБА_8 15 квітня 2015 року знято з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду із позовом, позивачі ставили питання про усунення їм перешкод у володінні їх квартирою та виселення відповідача, оскільки ОСОБА_1 порушує їх законні права на володіння, користування та розпорядження квартирою.

Проте, такі позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди, чи зобов'язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод (наприклад, шляхом знесення неправомірно збудованих споруд, про припинення ремонтних робіт в сусідній квартирі, виселення громадян із належних йому на праві власності приміщень тощо).

У разі виникнення спору між власником та членами його сім'ї суд повинен врахувати, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст.. 319, частин 1, 2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК. Такий висновок зроблений Верховним Судом України у справі № 6-24089св06 (ухвала від 31 січня 2007 p.). Подібне у справі № 6- 20552св07 (рішення від 28 травня 2008р.).

Так, відповідно до висновків, що містяться в ухвалах у справах: № 6- 10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом,встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій.

Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, на відповідачеві також лежить процесуальний обов'язок доказування своїх доводів і заперечень.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов'язки членів сім'ї власника будинку регулюються ст. ст. 156, 157 ЖК УРСР, а права і обов'язки наймачів - ст. ст. 158 - 170 ЖК УРСР, а також гл. 59 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-158цс 14 від 5 листопада 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

«Член сім'ї» - це «наскрізний» суб'єкт декількох галузей права». При цьому в різних галузях права, а нерідко і в окремих нормативних актах у межах однієї галузі коло членів сім'ї визначається по-різному. У свою чергу, залежно від вирішення питання про суб'єктний склад сім'ї визначається коло учасників сімейних відносин, носіїв комплексу сімейних особистих та майнових прав і обов'язків.

Поняття близьких родичів та членів сім'ї міститься у п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК. До них зокрема, належать: чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом і мають взаємні права та обов'язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Суд першої інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 згідно яких право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Оскільки ОСОБА_13, донька відповідача є власником 1/6 частини квартири АДРЕСА_1, то відповідач ОСОБА_1 має право на проживання у цій квартирі як члени сім'ї власника - ОСОБА_13

Щодо виселення колишніх членів сім'ї власника, то відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1ст. 116 цього Кодексу. Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності.

Таким чином, розірвання шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 не є підставою для його виселення, оскільки відповідач щодо позивача ОСОБА_14 залишається колишнім членом сім'ї.

Виселення відповідача можливе лише за підстав передбачених ст. 116 ЖК України, проте, в розрізі ст. 57 ЦПК України доказів того, що ОСОБА_1 систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, суду надано не було.

Умовами ч.1,5 ст. 88 ЦПК України визначено, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 53,59 грн. з кожного.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12 відповідно до ст. 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими гл. І «Апеляційне провадження» розд. V ЦПК України.

У п. 17 Постанови зазначено, що перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених ст. 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених ст. ст. 308-311 ЦПК України. При цьому апеляційний суд керується ст. 307 ЦПК України (відповідним пунктом) та нормою ЦПК України, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Отже, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду та відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення , наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа: Солом'янський районний відділ державної міграційної служби України в м. Києві про примусове виселення та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 53 грн. 59 коп. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді