АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1447/16. Суддя-доповідач: - Кокоша В.В.
Категорія: договірні.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2016 року. Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді: - Кокоші В.В.,

суддів: - Черкасова В.В., Шевченко Н.Ф.,

за участю секретаря : - Лашакової Д.І.,

заслухавши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 - про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_7 в особі свого представника ОСОБА_8, звернувся в суд із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 22 лютого 2005 року він та ОСОБА_6 уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Харківської області Валковою Л.М., за умовами якого ОСОБА_6 позичив у нього грошові кошти в сумі 18900 грн., що становило еквівалент 3500 доларів США, які зобов'язався повернути в строк до 1 червня 2005 року.

В зазначений договором строк ОСОБА_6 грошові кошти не повернув.

24 жовтня 2013 року ОСОБА_6 видав йому письмове зобов'язання, згідно з яким зобов'язався в строк до жовтня 2014 року повернути взяті у нього за договором позики грошові кошти в сумі 18500 грн., однак свої зобов'язання знову не виконав, що спонукає його звернутися з позовом в суд.

Станом на 25 серпня 2015 року еквівалент 3500 доларів США за офіційним курсом Національного банку України становить 77 332 грн., 3 відсотки річних за прострочення виконання зобов'язання становить 101 065 грн. 51 коп., інфляційні втрати за період прострочення з 2 червня 2005 року по 25 серпня 2015 року становлять 287 133 грн. 72 коп.

Посилаючись на вказані обставини та ст. ст. 526, 536, 625, 1049, 1050 ЦК України, ОСОБА_7 просив суд стягнути з ОСОБА_6 на його користь заборгованість договором позики від 22 лютого 2005 року у розмірі 77 332 грн., 3 відсотки річних за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 101 065 грн. 51 коп., інфляційні втрати у розмірі 287 133 грн. 72 коп., а всього 465 531 грн. 23 коп.

Відповідач ОСОБА_6 позов не визнав.

При цьому посилався на те, що 22 лютого 2005 року він взяв в борг у ОСОБА_7 для лікування 3500 доларів США, які зобов'язався повернути до 1 червня 2005 року.

Через скрутне матеріальне становищем борг не повернув, однак визнав наявність боргу перед ОСОБА_7 та погоджувався його повертати шляхом проведення відрахувань з його пенсії.

24 жовтня 2013 року він зобов'язався повернути борг ОСОБА_7 у розмірі 185 500 грн. до жовтня 2014 року, на підтвердження чого видав письмове зобов'язання.

Зазначене зобов'язання видано ним в результаті застосування до нього фізичного та психологічного насильства збоку представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 та інших осіб.

Просив суд застосувати строк позовної давності до заявлених позивачем вимог.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 борг за договором позики у розмірі 77 332 грн., 3 проценти річних в сумі 2866 грн. 22 коп., а всього 80 198 грн. 58 коп.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судовий збір у сумі 801 грн.98 коп.

В іншій частині позову ОСОБА_7 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договором позики, а тому з нього на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за договором позики та відсотки за користування грошовим коштами.

Такий висновок суду відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певних дій, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів ( ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що 22 лютого 2005 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 уклали договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Харківської області Валковою Л.М. за р. №729, за умовами якого ОСОБА_7 передав у власність ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 18900 грн., що становило еквівалент 3500 доларів США, які позичальник зобов'язався повернути в строк до 1 червня 2005 року (а с. 8, 9, 14).

В зазначений договором строк ОСОБА_6 грошові кошти ОСОБА_7 не повернув.

24 жовтня 2013 року ОСОБА_6 видав письмове зобов'язання на ім'я ОСОБА_7, згідно з яким зобов'язався в строк до жовтня 2014 року повернути взяті у нього за договором позики грошові кошти в сумі 18500 грн., однак свої зобов'язання не виконав та грошовий борг не повернув (а. с. 10).

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч.1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом ( ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом ( ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України.

На час звернення ОСОБА_7 з позовом в суд, еквівалент 3500 доларів США за офіційним курсом Національного банку України становив 77332 грн.

У зв'язку з цим, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 77 332 грн.

Судовим розглядом встановлено, що 24 жовтня 2013 року сторонами визначено новий строк виконання грошового зобов'язання, а саме до жовтня 2014 року, а тому прострочення виконання зобов'язання розпочалася з жовтня 2014 року і на час ухвалення судом рішення становило 14 місяців 25 днів.

У зв'язку з цим, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача три проценти річних від простроченої суми, яка склала 2866 грн. 58 коп.

Вирішуючи спір, суд з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані ними докази, дав їм належну оцінку та ухвали законне й обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, що 24 жовтня 2013 року він видав письмове зобов'язання на ім'я ОСОБА_7 відповідно до якого зобов'язався в строк до жовтня 2014 року повернути взяті в останнього за договором позики гроші в сумі 18500 грн. не добровільно, а в результаті застосування до нього фізичного та психологічного насильства збоку представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 та інших осіб, не можуть бути прийняті до уваги.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_6 не заперечував, що через скрутне становище не повернув ОСОБА_7 3500 доларів США, а також погоджувався повернути ОСОБА_7 грошовий борг у розмірі 18 500 грн. за умови, що вказані кошти будуть стягуватися з нього шляхом відрахування з пенсії.

Наведене свідчить, що ОСОБА_6 визнає наявність грошового боргу перед позивачем.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_6, не є суттєвими та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді: