Провадження № 22-ц/773/416/16 Категорія: 27 Доповідач: Грушицький А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Грушицького А.І.,

суддів Свистун О.В., Федонюк С.Ю.,

з участю секретаря Лимаря Р.С.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Креді ОСОБА_3» про визнання кредитного договору удаваним та частково недійсним за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 січня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 січня 2016 року постановлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Креді ОСОБА_3» про визнання кредитного договору удаваним, визнання кредитного договору частково недійсним відмовити.

Не погоджуючись з даним рішенням позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 січня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлений позов.

В судовому засіданні позивач та її представник, кожен окремо, апеляційну скаргу підтримали з підстав в ній зазначених.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав до суду письмове заперечення на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що укладений кредитний договір є удаваним правочином та не навела підстав для визнання кредитного договору частково недійсним.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим в судовому засіданні обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що 9 січня 2007 року між АТ «Індустріально-експортний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Креді ОСОБА_3») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 285/07-і, відповідно до умов якого останній надано кредит в сумі 18000 дол. США зі сплатою 11,2 % річних та 0,15 % комісійної винагороди за управління фінансовим кредитом на строк з 9 січня 2007 року по 31 грудня 2026 року на оплату за нерухоме майно: двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 48,9 кв.м.

Згідно п. 1.1 кредитного договору позичальник повертає кредит кредитору за графіком, наведеним у додатку № 1 до кредитного договору № 285/07-і від 9 січня 2007 року.

Відповідно до п. 2.1 кредитного договору надання кредиту здійснюється у готівковій формі шляхом видачі позичальнику готівки в касі банку (а.с. 12-22).

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між АТ «Індустріально-експортний банк» та ОСОБА_1 15 січня 2007 року було укладено договір іпотеки житлового приміщення, за яким в іпотеку банку передано нерухоме майно, а саме двохкімнатну квартиру № 110, житловою площею 28,1 кв.м., загальною площею 48,9 кв.м., що знаходиться по вул. Вавилова, 5 в м. Луцьку Волинської області та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 22 грудня 2006 року (а.с. 43-47).

Банк свої зобовязання за кредитним договором виконав, що підтверджується валютним меморіальним ордером № 285/07-і від 16 січня 2007 року (а.с. 32).

Як встановлено ст. ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, у встановлений строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Як передбачено ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як вбачається із заявки на отримання кредиту позивач на власний розсуд розпорядилася своїм правом щодо вибору валюти кредиту та висловила бажання отримати кредит в іноземній валюті, а саме доларах США (а.с. 81).

Згідно заяви на видачу готівки № 285/07-і від 16 січня 2007 року, ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в сумі 18000 дол. США (а.с. 33).

Таким чином, позивач отримала кредит у доларах США, як і було передбачено кредитним договором, і кошти на погашення заборгованості по кредиту та на сплату відсотків за користування кредитом також вносила у доларах США безпосередньо або шляхом їх купівлі.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що укладений між сторонами кредитний договір не є удаваним, оскільки він не приховував інший правочин, який сторони насправді вчинили, в тому числі і правочин, укладений в грошовій одиниці гривні.

Придбання квартири за цільові кредитні кошти та факт проведення розрахунку за договором купівлі-продажу у національній валюті України гривні не свідчить про те, що кредитний договір є удаваним.

Волевиявлення позивача щодо отримання кредиту саме на умовах, запропонованих банком на момент укладення кредитного договору, було вільним та відповідало її внутрішній волі. Воля сторін була направлена на укладання кредитного договору.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому ОСОБА_4 держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Згідно ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Як передбачено ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

ОСОБА_4 законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

З огляду на це, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

З досліджених по справі доказів слідує, що АТ «Індустріально-експортний банк» станом на 9 січня 2007 року, відповідно до діючого на той час законодавства, мав право видавати кредити в іноземній валюті (а.с. 82, 83), а тому доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що використання іноземної валюти для даного цільового кредиту є незаконним до уваги не беруться.

Умови кредитного договору про сплату комісійної винагороди за управління фінансовим кредитом не суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Покликання апеляційної скарги на ту обставину, що перед укладенням договору банк не повідомив позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту висновки суду першої інстанції по суті спору не спростовують, оскільки позивач не заявляла в суді вимог про визнання недійсним кредитного договору в цілому з підстав невиконання відповідачем обовязку, передбаченого п. «д» ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а просила визнати договір недійсним лише в частині положень, що стосуються комісійної винагороди за управління фінансовим кредитом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів, що могли б підтверджувати наявність підстав для визнання правочину частково недійсним або удаваним.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 січня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді