Справа № 461/8178/15 Головуючий у 1 інстанції: Государський А.В.
Провадження № 22-ц/783/903/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 20 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про стягнення відсотків та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «Ідея Банк» про стягнення відсотків та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 листопада 2015 року оскаржив позивач ОСОБА_3

В апеляційній скарзі посилається на те, що судом невірно застосовано норми права, висновки суду суперечать чинному законодавству, а відтак оскаржуване рішення є неправильним, незаконним, необґрунтованим і тому підлягає скасуванню. Зазначає, що суд мав застосувати принцип презумпції правомірності рішень платника податку, як закон, який має вищу юридичну силу порівняно з листом Міністерства юстиції України, який не має юридичної сили, оскільки не є джерелом права.

Просить рішення Галицького районного суду м.Львова від 20 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 проти мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Судом встановлено, що 14 червня 2014 року між ОСОБА_3 (вкладником) та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (банк), було укладено договір строкового банківського вкладу фізичної особи №90.16000097, на строк 3 місяці, з виплатою 25% річних на суму вкладу (а.с.4).

20 серпня 2014 року ОСОБА_3 поповнено депозитний вклад на суму 80000 грн., що підтверджується меморіальним ордером № МТ12_237787 від 20 серпня 2014 року (а.с.5); 22 серпня 2014 року на суму 34000 грн. (а.с.6).; 28 серпня 2015 року на 115000 грн. (а.с.7). І, таким чином, загальна сума вкладу становила 271 000 грн.

У зв'язку із закінченням строку дії договору № 90.16000097, 14 вересня 2014 року ОСОБА_3 знято з депозитного рахунку 271000 грн., про що свідчить Виписка/особовий рахунок з 14 серпня 2014 року по 24 вересня 2014 року (а.с.28-29).

Позивач ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Ідея Банк» у якому просив стягнути 1190 грн. 06 коп. недовиплачених йому банком відсотків за депозитним договором, які банком було безпідставно нараховано та перераховано на сплату податків, як податок з доходів фізичних осіб. Внаслідок таких дій банку йому завдано моральну шкоду, яку він визначає у сумі 20000 грн. і просить стягнути з відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що у відповідності до вимог п. 4.1.9 ст. 4 ПК України, податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року. Разом з тим, Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо пасивних доходів» від 04 липня 2014 року, який набрав чинності 02 серпня 2014 року, передбачає оподаткування відсотків за депозитними вкладами.

Як вбачається з пункту 1 ОСОБА_4 № 758-0-2-08-19 від 26 грудня 2008 року «Щодо практики застосування норм права у випадку колізій», у разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності. Така неузгодженість може виникнути внаслідок того, що прийняття нової норми не завжди супроводжується скасуванням «застарілих» норм з одного і того ж питання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що, Закон України від 04 липня 2014 року №1588-VII вносить відповідні зміни до Податкового кодексу України та є таким, що прийнятий пізніше за часом, і тому застосуванню підлягають саме передбачені ним норми, а відтак оподаткування з 02 серпня 2014 року відсотків, нарахованих за депозитними договорами, є правомірним.

Також вірними є висновки суду про те, що Банк виступає податковим агентом позивача, а не платником податків під час відрахування податків з відсотків за депозитним договором, а відтак, у випадку незгоди з діями податкового органу позивач, як вкладник може оскаржувати дії останнього.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно прийняв до уваги, представлену представником відповідача довідку від 19 серпня 2015 року з детальною розшифровкою платежів (а.с.27); виписку з особового рахунку з 01 червня 2014 року по 14 серпня 2015 року, в якій відображено нарахування відсотків за договором та виписку з особового рахунку з 14 червня 2014 року по 24 вересня 2014 року, в якій відображено операції з поповнення позивачем депозитного вкладу та з врахуванням вище перелічених правових норм прийшов до правильного висновку про безпідставність вимоги про стягнення недовиплачених банком відсотків.

Відповідно до ст. 611 ЦК, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором чи законом (зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди). Однак відшкодування моральної шкоди у спірних правовідносинах договором банківського вкладу не передбачено. Не містять такого виду відповідальності за неналежне виконання цього договору норми гл.71, ст. 625 ЦК України та Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди також слід відмовити, оскільки встановлено, що відповідачем належним чином виконано зобов'язання за кредитним договором банківського вкладу фізичної особи за допомогою СДО ІБ № 90.16.0000 від 14 червня 2014 року, що стверджується представленими суду письмовими доказами.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 листопада 2015 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_5