АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц /796/ 4503/2016 Головуючий у І інстанції Кириленко Т.В.
Доповідач Котула Л.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Котули Л.Г.

Суддів: Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

За участю секретаря Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Леонтьєв Г.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Вербовський В.М. про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус КМНО Леонтьєв О.Г. , приватний нотаріус КМНО Вербовський В.М. про визнання недійсним договору дарування, припинення права власності та повернення його у власність.

Зазначав, що 18 липня 2012 року він надав довіреність на представництво його інтересів ОСОБА_3 , яка є дружиною його брата ОСОБА_7

За умовами цієї довіреності він уповноважив відповідача бути його представником в усіх державних та недержавних установах та організаціях, БТІ , у відповідному відділені АТС, в Київенерго, в житлово-експлуатаційних органах та органах паспортного режиму в зв'язку з одержанням всіх необхідних довідок та документів, пов'язаних з відчуженням квартири АДРЕСА_1, у тому числі, довідки про балансову вартість, довідки про відсутність заборгованості по комунальних платежах тощо, та в подальшому продати, обміняти, здати в оренду будь-якій третій особі або подарувати ОСОБА_2 вищезазначену квартиру, уклавши відповідний договір за ціну та на умовах їй відомих, визначаючи при цьому самостійно усі істотні та факультативні умови договору з правом подачі відповідних заяв, в тому числі, про належність йому майна на праві особистої приватної власності та відповідно за цими умовами відповідач ОСОБА_3 мала право здійснити дії щодо відчуження квартири.

Вказував , що довіреність від 18.07.2012 за реєстровим № 1075 була надана позивачем після хвороби, однак після одужання відносини з відповідачами, братом ОСОБА_7 та його дружиною ОСОБА_3 не склалися і остаточно спілкування між ними припинилося після смерті батька ОСОБА_8

У зв'язку з чим , 09 квітня 2015 року він скасував довіреність від 18.07.2012 видану ОСОБА_3, посвідчену ПН КМНО Вербовським М.В. за реєстровим № 1075 .

Однак, 03 квітня 2014 року відповідач ОСОБА_3 всупереч ст. 241 ЦК України без його відома уклала договір дарування квартири, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 з ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Леонтьєвим Г.О. зареєстровано в реєстрі за № 172 і про існування даного договору дарування позивач дізнався випадково у травні 2015 року.

Вважаючи, що перереєстрація права власності здійснювалося таємно та такі дії вчинено внаслідок зловмисної домовленості відповідачів та укладення договору дарування відбулося без згоди позивача та з перевищенням повноважень, за відсутністю вільного волевиявлення учасника правочину на відчуження квартири, а тому просив визнати його недійсним та поновити право власності на квартиру і стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Леонтьєв Г.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Вербовський В.М. про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, оскільки судом порушені вимоги матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_10 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з підстав, викладених у ній, представника відповідача ОСОБА_11, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пунктом 1 статті 215 ЦК України передбачено , що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом встановлено , що 18 липня 2012 року ОСОБА_1 видав ОСОБА_3 довіреність якою уповноважив останню бути його представником в усіх державних та недержавних установах та організаціях , БТІ, у відповідних відділеному відділенні АТС , в Київенерго, у житлово-комунальних органах та органах паспортного режиму , в зв'язку з одержанням всіх необхідних довідок та документів , пов'язаних з відчуженням квартири за АДРЕСА_1 , в тому числі довідки про балансову вартість , довідки про відсутність заборгованості по комунальних платежах , довідки за формою №3,№4, та в подальшому продавати , обмінювати, здати в оренду будь-якій третій особі , або подарувати ОСОБА_2 вищевказану квартиру , уклавши відповідний договір за ціну та на умовах їй відомих, визначаючи при цьому самостійно усі істотні та факультативні умови договору з правом подачі відповідних заяв , в тому числі про належність йому майна на праві особистої приватної власності ( про сімейний стан).

Довіреність видана строком на три роки, тобто до 18 липня 2015 року без права передачі наданих повноважень третім особам.( а.с. 14,15).

В цей же день був внесений реєстраційний запис до Єдиного реєстру довіреностей про посвідчення цієї довіреності ( а.с. 15).

На підставі цієї довіреності 03 квітня 2014 року ОСОБА_3, діючи від імені ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 договір дарування згідно якого від його імені подарувала їй квартиру АДРЕСА_1( а.с. 12,13) .

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Частиною 1 статті 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Однак , як вбачається зі змісту довіреності, яку видав позивач ОСОБА_3 він уповноважував її на укладення договору дарування , належної йому квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2., що свідчить проте , що відповідач вчинила зазначені дії в межах наданих їй повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.22 постанови № 9 від 06.11.2009 " Про судову практику розгляд цивільних справ про визнання правочинів недійсними" для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Виходячи з того , що позивач у виданій довіреності надав ОСОБА_3 повноваження на укладення з ОСОБА_2 договору дарування квартири , отже вважав , що такі дії відповідають його волі та не суперечать його інтересам, оскільки позивач протилежного не довів.

До того ж позивач не заперечував , що разом з довіреністю передав і правоустанавлюючі документи на квартиру, що підтверджує ту обставину , що надаючи повноваження ОСОБА_3 на укладення з ОСОБА_2 договору дарування квартири АДРЕСА_1, позивач вважав , що такі дії не суперечать його інтересам, а тому підстав вважати , що такі дії ОСОБА_3вчинила всупереч інтересам довірителя не було.

За таких обставин , суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав до визнання недійсним договору дарування і з цих підстав.

В силу ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними ( ст. 1003 ЦК України).

Згідно ст. 1006 ЦК України повірений зобов'язаний:

повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення;

після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення;

негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

З наведеного випливає, що повірений зобов'язаний надати звіт про виконання доручення , якщо за умовами договору та характером доручення таке вимагається.

Однак , у довіреності відсутній обов'язок довірителя надати звіт про виконання доручення, а тому посилання на те , що довіритель не надав позивачеві звіт і відповідно він такі дії його не схвалював, що свідчить про те , що договір був учинений з перевищенням повноважень , не ґрунтуються на вимогах закону та обставинах справи та не випливає зі змісту довіреності.

У судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_7, який є рідним братом позивача , який пояснив , що після укладенням договору дарування він прийшов до позивача та взяв у нього договір оренди спірної квартири і з цього часу він отримував орендну плату, а не позивач.

Присутній у судовому засіданні позивач цю обставину не заперечував та підтвердив, що дійсно у травні 2014 року він передав брату договір оренди спірної квартири і з цього часу орендну плату отримував брат , а не він.

Зазначені дії позивача свідчать про те, що ОСОБА_3 вчинила дії щодо укладення договору дарування квартири з ОСОБА_2 відповідно до наданих їй повноважень та відповідали волі довірителя.

На це , зокрема , вказує і та обставина, що з позовом позивач звернувся до суду лише в серпні 2015 року , тобто більше, ніж через рік.

09 квітня 2015 року ОСОБА_1 подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу заяву для передачі ОСОБА_3 про скасування довіреність , яка їй була видана 18 липня 2012 року , про що свідчить свідоцтво від 26 травня 2015 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Вербовського В.М. ( а.с. 18)

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд правильно виходив з того , що позивач не довів свої вимоги.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення довірителем при укладання договору дарування порядку укладення договору встановленого в довіреності , оскільки ОСОБА_3 відповідно до наданої їй довіреності повинна була вчинити ряд послідовних дій, на якій її уповноважував позивач і лише після цього вчинити дії , щодо відчуження квартири, отримавши при цьому попередню згоду позивача на її відчуження, не заслуговують на увагу , оскільки не ґрунтуються на вимогах закону та не випливають зі змісту довіреності.

Представник позивача ОСОБА_3 на підставі виданої позивачем довіреності звернулася до приватного нотаріуса про укладення від імені позивача договору дарування квартири ОСОБА_2 та надала відповідні документи, зокрема , як випливає зі змісту договору дарування від 03 квітня 2014 року , документ , який підтверджує право власності на квартиру АДРЕСА_1 та витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності , виданого Державним реєстратором ( бланк серії НОМЕР_1) № НОМЕР_3 від 03 квітня 2014 року , реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна : НОМЕР_2 , висновок про вартість майна від 18 березня 2014 року виданого приватним підприємством " СВ Девелопмент" та інші необхідні документи.

На підставі наданих представником позивача документів приватним нотаріусом було вчинено оспорюваний договір дарування.

Наведене свідчить про те, що нотаріусу були надані необхідні документи для вчинення договору дарування , в протилежному випадку у вчиненні нотаріальної дії було б відмовлено.

Беручи до уваги наведене , колегія суддів не вбачає підстав до задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Керуючись ст. 303,304,307,308,315 ЦПК України , колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді: