Ухвала

іменем україни

08 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Гвоздика П.О., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди недійсною, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання додаткової угоди недійсною, посилаючись на те, що 28 березня 2008 року між нею та відповідачем був укладений кредитний договір, за умовами якого вона отримала кредитні кошти в розмірі 191 900 грн строком до 28 березня 2018 року для придбання житла.

27 липня 2008 року між сторонами була укладена додаткова угода, за умовами якої кредитний договір від 28 березня 2008 року викладено в новій редакції, змінено валюту кредиту з гривні на долар США з нарахуванням 7 683,69 доларів США за резервування ресурсів.

ОСОБА_1 вважала, що додаткова угода була укладена внаслідок введення її в оману відповідачем, який здійснював нечесну підприємницьку діяльність, порушив вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» - не попередив її про покладення на позичальника ризику коливання курсів валют, збільшив процентну ставку.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсною додаткову угоду від 28 липня 2008 року; перейти до редакції договору іпотечного кредитування від 28 березня 2008 року згідно із домовленістю вільного вибору редакції, відновивши її порушене право.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсною додаткову угоду від 28 липня 2008 року до кредитного договору від 28 березня 2008 року № НАН2СI, укладену між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2015 року зазначене судове рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судом установлено, що 23 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є відповідач, та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № YFY2GI, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 191 900 грн строком до 28 березня 2018 року із сплатою 15 % річних за користування кредитом, а також інших платежів. Кредит надано для придбання у власність квартири. У додатку № 1 до договору сторони визначили загальну вартість кредиту.

Пунктом 8.9 договору сторони передбачили право банку на збільшення відсоткової кредитної ставки, погодили порядок вирішення цього питання, наслідки незгоди позичальника із новою відсотковою ставкою у виді розірвання договору із зобов'язанням останнього повернути суму кредиту в повному обсязі, винагороду і відсотки за фактичний строк користування, повністю виконати інші зобов'язання за договором.

Скориставшись зазначеним правом відповідно до умов договору, 26 серпня 2008 року банк направив на адресу ОСОБА_1 лист, яким повідомив про настання обставин, що є підставою для збільшення відсоткової ставки до 2,09 % на місяць та про наслідки незгоди позичальника зі зміненим розміром відсоткової ставки, передбачені п. 8.9 договору.

28 липня 2008 року ОСОБА_1 власноручно написала заяву керівнику бізнесу іпотечного кредитування про прийняття нею рішення про зміну валюти кредиту за договором про іпотечний кредит від 28 березня 2008 року № YFY2GI та просила залишок заборгованості за цим договором у розмірі 189 121 грн 59 коп. конвертувати у долари США за курсом на дату укладення додаткової угоди до договору.

На підставі цієї заяви, 28 липня 2008 року між сторонами укладено спірну додаткову угоду, за умовами якої договір від 28 березня 2008 року був викладений в новій редакції. Угодою передбачено, що банк зобов'язався надати ОСОБА_1 кредитні кошти шляхом перерахування на визначений рахунок строком з 28 липня 2008 року до 28 березня 2018 року у виді строкового кредиту в розмірі 40 935,41 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом - 1,17 % на місяць та винагороди за резервування ресурсів в розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів. Позичальник зобов'язалась погашати кредит шляхом сплати щомісячних платежів у строки та в порядку, визначеному договором.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлені вимоги про недійсність правочину з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України та ст. ст. 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що наявні передбачені ст. 229 ЦК України підстави для визнання додаткової угоди недійсною, оскільки банк не попередив споживача послуг про покладення на позичальника валютних ризиків, не надав даних щодо сукупної вартості кредиту та умов кредитування, не повідомив про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, а також інші дані, надання яких є обов'язковим та за відсутності яких позивач була позбавлена можливості прийняти усвідомлене рішення щодо доцільності та необхідності переведення зобов'язань за договором в долари США та підписання оспорюваної додаткової угоди. Крім того, суд вважав, що позовна давність для пред'явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним не спливла, оскільки договір не припинив своєї дії.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, зазначав, що позов про визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, ОСОБА_1 не заявлявся та відповідно до положень ст. 11 ЦПК України висновку про недійсність правочину з підстав помилки суд дійшов поза межами позовних вимог.

Як на підстави для визнання спірної угоди недійсною, позивач посилалась на ст. ст. 18, 19 Закону щодо несправедливості умов спірної угоди, оскільки під час підписання угоди банк не повідомив її про валютні ризики та про сукупну вартість кредиту.

Апеляційний суд вважав такі доводи позивача безпідставними, оскільки у додатку № 1 до кредитного договору у первинній редакції ОСОБА_1 була попереджена про те, що валютні ризики за невиконання зобов'язань за кредитним договором несе позичальник. Також незмінюваність курсу гривні відносно до іноземних валют, зокрема до долара США, законодавчо не закріплена. Нестабільність курсу гривні відносно до долара США є загальновідомим фактом, який не міг бути невідомим позивачеві.

Посилання позивача на те, що їй не була надана банком повна інформація про сукупну вартість кредиту також не є підставою для визнання додаткової угоди недійсною в розумінні ст. ст. 18, 19 Закону, оскільки матеріали справи містять графік погашення кредиту із зазначенням розміру щомісячних платежів у доларах США на весь час дії договору. Цей документ підписаний сторонами, є невід'ємною частиною спірної угоди та виконувався позивачем з моменту укладення додаткової угоди і до часу розгляду справи судом.

Як на підставу для визнання спірного договору недійсним ОСОБА_1 послалась також на ст. 230 ЦК України та зазначала, що додаткова угода була нею підписана під впливом обману з боку працівників банку, разом із тим належних та допустимих доказів неправомірного впливу працівників банку на її волевиявлення ОСОБА_1 не надала.

Не є підставою для визнання спірної угоди недійсною і посилання позивача на те, що умовами договору передбачена винагорода за резервування ресурсів у розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів, оскільки при укладенні спірної угоди (п. п. 4.1, 4.2) сторони погодили, що для виконання зобов'язань за даним договором банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту (додаток № 2) до даного договору і надає позичальнику право на їх використання; за надане право позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному в п. 8.1 договору (3 % річних від суми зарезервованих ресурсів).

Позивач при укладенні спірного договору мала можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте договір був підписаний та виконувався сторонами.

Судом установлено, що спірна угода була укладена між сторонами 28 липня 2008 року, з позовом про визнання угоди недійсною ОСОБА_1 звернулась у вересні 2014 року, тобто після спливу позовної давності, про поважність причин пропуску такого строку суду не заявляла. У суді першої інстанції представник відповідача заявив про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Разом із тим, оскільки судовому захисту підлягає лише порушене право, а судом не встановлено порушення прав ОСОБА_1 при укладенні спірної угоди, апеляційний суд відмовив у задоволенні позову по суті, а не у зв'язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко

судді: П.О. Гвоздик

О.М. Ситнік