Ухвала

іменем україни

27 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДемяносова М.В.,
суддів:Коротуна В.М., Маляренка А.В., Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування, зняття з реєстрації та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 09 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, у якому просила про усунення перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації та виселення.

На обґрунтування позову зазначила, що на підставі договору дарування від 12 листопада 2011 року вона є власником 11/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та її частка в цьому будинку складається з ізольованої квартири АДРЕСА_1, загальною площею 163,10 кв. м.

У жовтні 2014 року їй стало відомо, що ОСОБА_7 − колишня власниця вказаної квартири зареєструвала без її згоди своє та неповнолітніх дітей місце проживання у належній їй квартирі.

Реєстрація місця проживання відповідачів у її квартирі проведена на підставі незаконно отриманого свідоцтва про право власності від 18 червня 2014 року.

21 червня 2014 року запис про державну реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_7 був видалений реєстраційною службою Чернівецького міського управління юстиції з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, а бланки свідоцтва про право власності від 18 червня 2014 року були знищені.

Наявність незаконної реєстрації відповідачів та їхнє проживання у її квартирі перешкоджає їй користуватися та розпоряджатися цією квартирою.

Посилаючись на ці обставини, просила суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації місця їх проживання та виселення відповідачів із належної їй квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 09 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано у частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та їх виселення з квартири та ухвалено у цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог. Визнано ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК Українсякої РСР власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст. 15 ЦК України).

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Так, судом установлено, що ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 12 листопада 2011 року набула право власності на 11/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого по АДРЕСА_1, які складаються з частини будинку (квартири № 3) загальною площею 163, 10 кв. м, житловою площею 76, 70 кв. м (а. с. 7).

Право власності ОСОБА_6 на вказану квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 жовтня 2014 року (а. с. 8).

З листа реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції від 03 листопада 2014 року вбачається, що 18 червня 2014 року помилково було зареєстровано право власності ОСОБА_7 на спірну квартиру з видачею їй дубліката свідоцтва про право власності, а 21 червня 2014 року запис про державну реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_7 був видалений з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, а бланки свідоцтва про право власності та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були знищені (а. с. 12).

Факт реєстрації та проживання відповідачів у спірній квартирі підтверджується довідкою КЖРЕП № 6 від 28 жовтня 2014 року № 5939, відповідно до якої у цій квартирі з 04 липня 2014 року зареєстровані відповідачі, а з 28 жовтня 2014 року − ОСОБА_6 та її син ОСОБА_11 (а. с. 10).

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_7 отримала судову повістку про виклик до суду у вказаній квартирі (а. с. 56).

Окрім того, факт проживання відповідачів у спірній квартирі підтвердили в судовому засіданні свідки: ОСОБА_12 та ОСОБА_13

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності факту вчинення відповідачами перешкод позивачці у користуванні і розпорядженні квартирою та відсутності спору між ними.

Однак із указаними висновками в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, та їх виселення обґрунтовано не погодився апеляційний суд.

Проте рішення апеляційного суду містить взаємовиключні висновки.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд виходив із того, що оскільки факт проживання та реєстрації позивачів встановлено, то відповідно до ст. ст. 319, 391 ЦК України, наявні правові підстави для захисту порушеного права ОСОБА_6 шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування та одночасно вирішив питання щодо їх виселення зі спірного житла.

У п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК Українипозов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, ст. 405 ЦК України слід застосовувати саме до членів сім'ї, за якими зберігається право користування житловим приміщенням, яке не належить йому на праві власності, за умови відсутності такого користувача в ньому не більше року, а не до колишніх власників житлового приміщення.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягають задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 09 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Демяносов
Судді: В.М. Коротун А.В. Маляренко І.К. Парінова О.В. Ступак