РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 лютого 2016 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А., при секретарі Вертелецькому М.О., розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»(далі ПАТ «Укрсоцбанк»)про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 р.ОСОБА_1звернувся до суду з позовом,в якому зазначає,що з 2000 р.він проживає однією сім*єю з ОСОБА_2,сторони ведуть спільне господарство,піклуються один про одного,виховують дитину ОСОБА_2від першого шлюбу,але у зареєстрованому шлюбі між собою не перебувають.

25.03.2008 р.між АКБ «Укрсоцбанк»(на теперішній час ПАТ «Укрсоцбанк»)та ОСОБА_2був укладений кредитний договір № 049/08,відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_2кредит у розмірі 200 000 гр.із сплатою 14,5 % річних строком до 23.03.2008 р.

Позивач вважає,що при укладанні кредитного договору,який не є дрібним побутовим,була потрібна його згода згідно приписів ст.65,74 ч.1 СК України,а у зв*язку з невиконанням ОСОБА_2зобов*язань за кредитним договором порушені майнові права ОСОБА_1,оскільки в майбутньому кредитор може стягувати заборгованість за рахунок спільного нерухомого майна сторін.

Посилаючись на ці обставини,позивач просить суд на підставі ст.203,215 ЦПК України,ст.60,65,74 СК України визнати недійсним кредитний договір № 049/08,укладений 25.03.2008 р.між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2

В судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_3підтримав вимоги свого довірителя,просив їх задовольнити.Пояснив,що сторони з 2000 р.без реєстрації шлюбу проживають однією сім*єю,мають дитину та ведуть спільне господарство.Як стало нещодавно відомо позивачу,25.03.2008 р.ОСОБА_2уклала з ПАТ «Укрсоцбанк» кредитний договір та отримала кошти 200000 гр.під заставу квартири,які на потреби сім*ї не витратила,на теперішній час кошти на погашення заборгованості по кредиту можуть бути стягнуті за рахунок їх спільного майна,тому позивач звернувся до суду із даним позовом,захищає своє порушене право спільної власності на майно з підстав,передбачених ст.65,74 ч.1 СК України.Просить суд визнати недійсним кредитний договір,укладений 25.03.2008 р.між ОСОБА_2та ПАТ «Укрсоцбанк»,оскільки при його укладанні були порушені вимоги ст.203 та 215 ЦК України.

Позивач ОСОБА_1,явка якого в судове засідання була визнана обов*язковою,особисто в суд не з*явився.

Відповідач ОСОБА_2В.в судовому засіданні позов визнала та пояснила,що з 2000 р.проживає спільно із ОСОБА_1,шлюб між ними не зареєстрований,позивач є батьком їх спільної дитини ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1,проте батьком дитини не записаний.Для ведення бізнесу як фізичній особі-підприємцю їй були потрібні кошти,які вона отримала у кредит в розмірі 200000 гр.,уклавши 25.03.2008 р.кредитний договір із ПАТ «Укрсоцбанк» під заставу квартири за адресою АДРЕСА_1,про що позивача до відома не поставила.Через виникнення кризових явищ в економіці,вона не змогла належним чином виконувати свої зобов*язання перед банком,на теперішній час банк пред*явив до суду позов про звернення стягнення на квартиру,яку у 2001 р.вони придбали спільно з позивачем.Не заперечувала проти визнання кредитного договору недійсним,так як згоду позивача на його укладання не отримувала.

Представники відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» за довіреністю ОСОБА_5та ОСОБА_6В.в судовому засіданні проти позову заперечували з тих підстав,що при укладанні кредитного договору та пов*язаного із ним договору іпотеки особисто ОСОБА_2повідомила банк і нотаріуса,що розлучна,у цивільному шлюбі не перебуває,інші особи,крім власників,права на майно,передане в іпотеку,не мають,тому договір був укладений з дотриманням всіх передбачених законом вимог.Факт родинних відносин між позивачем ОСОБА_1та відповідачем ОСОБА_2 належними допустимими доказами не встановлений ,його право власності на майно,передане в іпотеку,та порушення цього права внаслідок укладання оспорюваного договору не підтверджені. Просили відмовити у позові в повному обсязі.

Всебічно вивчивши обставини справи,заслухавши учасників процесу, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку,що позов заявлений необґрунтовано,не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Судом встановлено та перевірено доказами, що 25.03.2008 р.між ОСОБА_2та АКБ «Укрсоцбанк»(на теперішній час ПАТ «Укрсоцбанк») був укладений кредитний договір № 049/08,відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_2кредит у розмірі 200 000 гр.із сплатою 14,5 % річних строком до 23.03.2008 р.

В забезпечення виконання зобов*язань за кредитним договором,25.03.2008 р.між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2В.і ОСОБА_7був укладений іпотечний договір № 049/08,за умовами якого,ОСОБА_2та ОСОБА_7передають в іпотеку належну їм на праві власності по ? частині кожному квартиру АДРЕСА_2.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Згідно із ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

За змістом ст.ст.572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Доводи позивача про недійсність кредитного договору полягають у тому,що на момент його укладання 25.03.2008 р.він та ОСОБА_2 проживали однією сімєю, але не перебували у шлюбі між собою, а майно, набуте ними за час спільного проживання,зокрема,квартира,яка є предметом іпотеки,належить їм на праві спільної сумісної власності,тому відсутність його згоди на укладання ОСОБА_2кредитного договору є підставою для визнання цього договору недійсним.

Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право у встановленому цим Кодексом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами статті 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин. Тобто, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання

Право вибору способу захисту порушеного або оспорюваного права належить позивачеві відповідно до вимог ст.ст. 3,11,31 ЦПК України, тоді як перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду є обов'язком суду ( статті 4 ЦПК України).

Досліджені в судовому засіданні докази не підтвердили заявлених позивачем вимог і обставин,визначених ним як предмет доказування.

Так,з паспорту ОСОБА_2,завірена копія якого долучена до матеріалів справи,суд встановив,що відповідачка зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2,відомості щодо її перебування у зареєстрованому шлюбі відсутні.

Відомості про те,у який період часу ОСОБА_2перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою,в матеріалах справи відсутні.

Позивачем на підтвердження тих обставин,що він не перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншою особою,доказів не надано.

З пояснень представника позивача у судовому засіданні встановлено,що позивач зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3,саме цю адресу позивач вказав у позові як місце свого проживання.

Жодних об*єктивних підтверджень тих обставин,що позивач та відповідач ОСОБА_2В.з 2000 р. проживають спільно,зокрема,за адресою АДРЕСА_1,в судовому засіданні не встановлено.

Вказана квартира на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.2001 р.,посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8за реєстровим № 5511,зареєстрована в реєстрі прав власності на нерухоме майно,є власністю ОСОБА_2та ОСОБА_7,як про це зазначено у договорі іпотеки.

Жодних доказів належності квартири за адресою АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2та ОСОБА_1І.в судовому засіданні не встановлено.

З наведеного суд дійшов до висновку,що на момент укладання ОСОБА_2кредитного договору із банком,в якості забезпечення якого в іпотеку була передана вказана вище квартира,її власниками були ОСОБА_2та ОСОБА_7

В заяві позичальника від 01.03.2008 р.до ПАТ «Укрсоцбанк»,заяві нотаріусу від 25.03.2008 р.,які подавалися особисто ОСОБА_2,відповідач підтвердила,що у зареєстрованому шлюбі не перебуває,у цивільному шлюбі з іншою особою не проживає,про те,що інші особи,окрім ОСОБА_2та ОСОБА_7,не мають права на вказану вище квартиру,ОСОБА_2засвідчила в договорі іпотеки.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Виходячи з того,що обставини,які позивач визначив предметом доказування у даній справі,про фактичне проживання однією сім*єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2на час укладання кредитного договору,не знайшли свого підтвердження доказами,а сама по собі відсутність його згоди,як особи із невизначеним статусом та правами,на укладання кредитного договору ОСОБА_2В.у той час,коли вони не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою,не є підставою для визнання кредитного договору недійсним,оскільки внаслідок цього порушень будь-яких прав позивача не відбулося.

Такі висновки суду повністю узгоджуються з роз'ясненнями Верховного Суду України про порядок застосування зазначеної норми матеріального права у постанові від 16.05.2012 року по справі № 6-36цс12(та інші), правовий висновок якого в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування у подібних правовідносинах.

На підставі ст.3,10,11,57,60,88,212-215,218,294 ЦПК України,ст.11,203,215 ЦК України,ст.65,74 СК України,суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя апеляційної скарги протягом десяти днів після проголошення рішення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в залі судового засідання під час проголошення рішення, - в той же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.А.Галущенко