Справа № 459/397/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2016 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого судді Рудакова Д.І.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Червонограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому, із врахуванням усних пояснень в судовому засіданні просить стягнути з відповідача на його користь 3394,00 грн. боргу. На обґрунтування позову послався на те, що являється приватним підприємцем і власником ПП «ТИС», на якому працює відповідач. 25.06.2015 року по усному проханню відповідача позичив останньому 4000,00 грн., які йому видала бухгалтер підприємства ОСОБА_6. Отримавши вказану суму коштів, відповідач розписався в бухгалтерській книзі на листку, в якому зазначалися записи про нарахування йому заробітної плати і зроблено запис про видачу йому 4000,00 грн. Однак із позиченої суми відповідач повернув лише 334,00 грн., а після 12.09.2015 року останній на роботу не вийшов, не повідомивши про причини, тому 09.10.2015 року був звільнений за прогули. Борг й досі відповідач не повернув, уникаючи при цьому зустрічей з ним.

09.03.2016 року відповідач подав до суду заперечення на позовну заяву, у якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на те, що жодних коштів у позивача не позичав.

Позивач та його представник у судовому засіданні зменшили позовні вимоги та просили стягнути з відповідача на користь позивача 3 394,00 грн. Позивач пояснив, що відповідач 25.06.2015 року позичив у нього 4 000,00 грн. на ремонт та зобовязався виплачувати цю позику зі своєї зарплати. Через 2 місяці після видачі йому грошових коштів у борг, відповідач зник, кошти не повернув, тому через прогули останній був звільнений з роботи. Визнав, що розписки у відповідача про отримання ним грошових коштів у борг не брав. Просять позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач та його представник у судовому засіданні вимоги позову не визнали з підстав, вказаних у запереченні на позовну заяву. Відповідач пояснив, що на роботу не виходив, оскільки лежав в лікарні з дитиною, разом із заявою про звільнення приніс позивачу довідку з лікарні. Стверджує, що жодних коштів у позивача не позичав, розписки ніякої не писав. Просять відмовити у задоволенні позову через його необґрунтованість та безпідставність.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що працює головним бухгалтером у ПП «ТИС». Стверджує, що відповідач позичив у позивача 4000,00 грн. на ремонт. Це були власні кошти позивача. З дозволу останнього, видала ці кошти відповідачу, однак розписки останній не писав, підписався лише на листку, в якому зазначалося про погашення останнім вказаної суми коштів. ОСОБА_4 погашав борг, а саме сплатив 243грн., 300грн., 63грн.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідка ОСОБА_6, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на таке.

Установлено, що відповідно до наказу Приватного підприємства «ТИС» № 19-к/1 від 28.01.2015 року на посаду підсобного робітника за сумісництвом на ПП «ТИС» прийнято ОСОБА_4

Позивач вказав, що він надав відповідачу у борг грошові кошти в сумі 4 000,00 грн., які останній частинами сплачував.

Наказом Приватного підприємства «ТИС» № 247-к від 09.10.2015 року ОСОБА_4 звільнено з роботи із займаної посади у випадку прогулу ст.40 п.4 КЗпПУ.

Борг у сумі 3 394,00 грн. відповідач позивачу не сплатив, у звязку з чим останній звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з положенням частини 1 статті 208 ЦК у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до положення частини 1 статті 209 ЦК правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір про закупівлю, який укладається відповідно до Закону України "Про здійснення державних закупівель", на вимогу замовника підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей .

Також відповідно до правового висновку Верховного Суду України, наданого 18.09.2013 року у справі № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як встановлено судом, письмового договору позики грошей сторони не укладали, а доданий до позовної заяви листок, як зазначила у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 чернетка, у якій зазначено «25.06. червень ОСОБА_4 4000» про таке не свідчить.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши докази, надані сторонами, наведені норми закону, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту укладення з відповідачем договору позики, не доведено факту передачі грошей на умовах позики та не визначено строку повернення цих коштів, який, можливо, ще не настав. У даному випадку законом передбачена обов'язкова письмова форма договору, оскільки сума коштів, яку за ствердженням позивача він передавав відповідачу як позику, не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Отже, даний правочин повинен був укладатися у формі, встановленій законом.

Таким чином, в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за необґрунтованістю.

Керуючись: ст.ст. 10, 30, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області на протязі десяти днів з часу його проголошення.

Суддя: Д. І. Рудаков