Номер провадження: 22-ц/785/2078/16
Головуючий у першій інстанції Прохоров П. А.
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі: головуючого судді Сидоренко І.П., суддів Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при секретарі Колмакові В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу «Жовтневий-26» і третьої особи - голови ЖБК «Жовтневий-26» ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2015р. і на додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015р. по справі за позовом ОСОБА_3 до Житлово-будівельного кооперативу «Жовтневий-26», за участю третьої особи - голови Житлово-будівельного кооперативу «Жовтневий-26» ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу, стягнення недоплачених сум, стягнення моральної шкоди,-

встановила:

24 червня 2015р. ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який остаточно уточнив, посилаючись на неналежність оформлення її трудових відносин та незаконність її звільнення, просила суд:

-встановити факт її роботи на посаді двірника у ЖБК «Жовтневий-26» в період з 25вересня 2010р. до 08 листопада 2014р.;

-зобов'язати відповідача поновити її на посаді двірника у ЖБК «Жовтневий-26»; стягнути на її користь заробітну плату за весь час вимушеного прогулу;

-зобов'язати відповідача виплатити їй відпускні; перерахувати її заробітну плату з необхідністю доплатити до розміру встановленої мінімальної зарплати за весь час роботи;

-стягнути з відповідача на її користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 15000грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 вказала, що вона працювала одночасно на декількох роботах. 25 вересня 2010р. вона була прийнята на роботу на посаду двірника у ЖБК «Жовтневий-26» де працювала до 15 червня 2010р., та лише при звільненні їй стало відомо, що вона була фактично оформлена на посаду лише з 08 листопада 2010р.

Позивачка стверджувала, що вона у травні 2015р. добросовісно виконувала свої обов'язки з прибирання придомової території, але зіштовхнулась з критикою з боку керівництва та їй було запропоновано звільнитися добровільно, з тих підстав, що вона нібито здійснює роботу неналежно, неякісно та недобросовісно, що жильці будинку скаржаться на її відсутність на робочому місці, з чим вона була не згодна та вважає, що це все надумано. Керівництво переслідуючи свій намір на її звільнення, з надуманих причин винесло наказ про її звільнення з підстав ст. 40 КЗпП України, в наказі не було зазначено відповідного пункту, за яким слід її звільнити, та вказано, що підставою звільнення є систематичне невиконання нею роботи протягом травня 2015р., недобросовісне ставлення до обов'язків протягом січня-квітня 2015р., невиконання поставлених перед нею завдань. В подальшому, відповідачем було постановлено додатковий наказ про зміну причин її звільнення, та вказано, що вона звільнена з підстав відсутності на робочому місці більше 3-х годин поспіль.

Позивач послалася на те, що належне оформлення трудових правовідносин є обов'язком роботодавця, однак в супереч такого у неї не було своєчасно затребувано трудову книжку та будь-яких інших документів, вона не була ознайомлена з посадовою інструкцією, з трудовим розпорядком, та не було встановлено регламенту її роботи у будь-який інший, передбачений законом, спосіб. Натомість її було допущено до виконання робіт та усно пояснено, що їй слід підтримувати придомову територію у належному, чистому, стані, за що їй сплачувалась заробітна плата. При цьому графік роботи сторонами не обговорювався, тому позивач вважає, що вказівка відповідача на неналежне виконання нею обов'язків та порушення трудової дисципліни щодо присутності на робочому місці, є неспроможнею.

Позивач також вказала, що за період трудових відносин їй не було надано жодної відпустки та не було сплачено будь-яких компенсацій за невикористану відпустку.

Позивач стверджувала, що внаслідок таких упереджених та незаконних дій їй, як сумлінному робітнику, що за своє багате трудове життя ніколи не отримувала стягнень, було завдано значної моральної шкоди, порушено її нормальної життєві зв'язки, погіршився психологічних клімат та стосунки у її родині (а.с.85, 108).

В судовому засіданні першої інстанції позивач була допитана в якості свідка та доповнила, що вона виходила на роботу один раз на день, у тому числі у вихідні та святкові, оскільки з іншим графіком роботи її ознайомлено не було, що за весь час роботи вона один раз отримала відпускні, однак насправді продовжувала працювати без відпустки, інвентар для виконання робіт їй не видавався та вона мусила придбати його за власні кошти, вказала, що за весь час трудових відносин з відповідачем підписувала лише два документи, а саме: заяву про прийняття на роботу за сумісництвом та заяву про прийняття на роботу вже у листопаді 2014р., стверджувала, що договору підряду не підписувала, та вперше ознайомилась з таким документом в ході розгляду даної справи судом, що жодних зауважень щодо якості прибирання вона не мала, будь-яких дисциплінарних стягнень не мала, на засідання правління не викликалась, що до 2014р. її трудова книжка зберігалась вдома, оскільки її пред'явлення ніхто не вимагав.

Представник відповідача позов не визнав і просив відмовити у задоволені позову, посилаючись на те, що ОСОБА_3 була звільнена з дотриманням вимог трудового законодавства.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2015р. позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Поновленно ОСОБА_3 на посаді двірника Житлово-будівельного кооперативу «Жовтневий-26» з 05 червня 2015р.

Стягнуто з ЖБК «Жовтневий-26» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 червняи 2015р. по 07 грудня 2015р. в сумі 8101грн.50коп. і моральну шкоду в сумі 1378грн. Стягнуто з ЖБК «Жовтневий-26» на користь держави судовий збір в розмірі 730грн.80коп. (а.с.151-157).

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015р. частково задоволено заяву ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення та роз'яснення рішення суду від 07 грудня 2015р.

Суд постановив додаткове рішення, яким допустив негайне виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 груня 2015р. в частині поновлення на роботі ОСОБА_3 на посаді двірника ЖБК «Жовтневий-26» з 05 червня 2015р., та стягнення середньгого заробітку за час вимушеного прогулу в межах заробітної плати за один місяць.

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про роз'яснення рішення суду відмовлено (а.с.174).

В апеляційній скарзі апелянт ЖБК «Жотвневий-26» і апелянт ОСОБА_2 просять рішення суду і додаткове рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, посилаючись на те, що суд необґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 (а.с.179-184).

Заслухавши суддю-доповідача, представника ЖБК «Жовтневий-26», апелянта ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3, її представника, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд 1 інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Задовольнивши позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що при її звільненні були допущені порушення трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, які відповідають обставинам справи, зібраним доказам, яким суд дав належну оцінку та нормам трудового законодавства України.

Судом першої інстанції було встановлено та знайшло підтвердження в суді апеляційної інстанції наступне.

Згідно наказу № 4 від 08 листопада 2014р. на підставі заяви ОСОБА_3 вона була прийнята на роботу на посаду двірника ЖБК «Жовтневий-26» з 08 листопада 2014р., що підтверджується належним наказом на а.с.116, заявою ОСОБА_3 на а.с.117, записом у трудовій книжці ОСОБА_3 на а.с.5.

Судом першої інстанції обґрунтовано було відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення факту її роботи на посаді двірника у ЖБК «Жовтневий-26» в період з 25 вересня 2010р. до 08 листопада 2014р., оскільки позивачем не були надані відповідні докази на підтвердження позову в даній частині. Позивач ОСОБА_3 не оскаржувала рішення суду в цій частині, тому судова колегія, вказані обставини не з'ясовує.

Згідно запису від 05 червня 2015р. в трудовій книжці ОСОБА_3 вона була звільнена за наказом № 2 від 02 червня 2015р. за ст.40 КЗпП України, без вказівки за яким пунктом статті 40 КЗпП вона звільнена (а.с.5).

На а.с.3,81 знаходиться наказ № 2 від 02 червня 2015р., з якого вбачається, що за систематичне невиконання двірником ЖБК ОСОБА_3 покладених на нею обов'язків, відповідно ст.40 КЗпП України вона звільнена з займаної посади з 05 червня 2015р.

На а.с.46 знаходиться наказ № 2 від 02 червня 2015р., з якого вбачається, що за систематичне невиконання двірником ЖБК ОСОБА_3 покладених на нею обов'язків, і за прогули, відповідно ст.40 КЗпП п.4 України вона звільнена з займаної посади з 05 червня 2015р.

На а.с.52 знаходиться наказ № 4 від 10 червня 2015р. про доповнення до наказу № 2 від 02 червня 2015р., про внесення змін в пункт 1 наказу, що ОСОБА_3 звільнена по п.4 ст.40 КЗпП України.

Відповідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на

невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його

чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку

прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого

дня) без поважних причин.

Згідно пункту 3 ч.1 ст.40 ЗЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку: систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст.ст.2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Матеріали справи містять акти від 10 квітня 2015р, від 05 травня 2015р., від 12 травня 2015р., від 28 травня 2015р. про те, що позивачка нібито була відсутня на роботі більше трьох годин протягом робочого дня.

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв вказані акти до уваги з тих підстав, що вони були складені у порушені вимог трудового законодавства та з інших підстав, що мають значення для вирішення питання при звільненні працівника.

Відповідно до положень ст. 29 КЗпП України визначено, що до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору:

1)ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором;

2) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами;

3) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Позивач вказала, що факту прогулу взагалі не могло бути, оскільки, вона взагалі не була ознайомлена з режимом робочого часу.

Вказані обставини не заперечували представник відповідача та голова ЖБК «Жовтневий-26» ОСОБА_2, які в судовому засіданні апеляційної інстанції вказали, що лише після ухвалення рішення суду про поновлення ОСОБА_3 на роботі, вона була ознайомлена з графіком її праці та обов'язками.

Згідно ч.2 ст.147 КЗпП України передбачено, що звільнення - це дисциплінарне стягнення, яке може бути застосоване до працівника за порушення трудової дисципліни. За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано стягнення у строки та в порядку встановленими ст.ст.148, 149 КЗпП України.

Відповідно ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Судом першої інстанції було встановлено, що не отримавши та навіть не вимагаючи, пояснень з боку позивача ОСОБА_3, щодо обставин прогулу, було прийнято рішення про найсуворіше дисциплінарне стягнення - звільнення, що є неприпустимим.

Судом також встановлено, що вирішальною обставиною для прийняття наказу про звільнення стало порушення ОСОБА_3 трудової дисципліни - прогул без поважних причин, оскільки, працівник не має права порушувати встановлений режим роботи та в робочий час не з'являтися на роботу.

Однак, в порушені вимог КЗпП України, відповідачем було прийнято наказ, в якому було вказано, що ОСОБА_3 звільнена відповідно ст.40 КЗпП України (без вказівка за яким пунктом) за систематичне невиконання покладених на нею обов'язків, потім було прийнято наказ, в якому було вказано, що ОСОБА_3 звільнена відповідно ст.40 п.4 КЗпП України за систематичне невиконання, покладених на нею обов'язків, і за прогули, потім доповнено наказом № 4 від 10 червня 2015р. наказ № 2 від 02 червня 2015р., та вказано, що ОСОБА_3 звільнена по п.4 ст.40 КЗпП України, а в трудовій книжці ОСОБА_3 зроблено запис, що вона звільнена за наказом № 2 від 02 червня 2015р. за ст.40 КЗпП України, без вказівки за яким пунктом статті 40 вона звільнена (а.с.3,81, 46, 52, 5).

У вищевказаних наказах про звільнення ОСОБА_3 не вказано, що ОСОБА_3 була відсутня на робочому місці саме в ті дня, за якими були складені акти, не зазначено підстав наказу,та інше.

Також відповідачем не було надано доказів режиму робочого часу ОСОБА_3, її посадової інструкції, наявності вимог з боку керівництва щодо пояснень позивачки з приводу порушення трудової дисципліни, тощо.

Тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначені обставини свідчать про недотримання порядку застосування та фіксації порушення трудової дисципліни відповідачем та недоведеність вчинення позивачем дисциплінарного проступку у вигляді прогулу.

Згідно п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Згідно п.25 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку визначено, що порушення трудової дисципліни може вважатися прогулом лише за наявності вини працівника.

У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (ч.1 ст.235 КЗпП України).

З огляду на те, що відповідачем не було доведено факт вчинення ОСОБА_3 дисциплінарного проступку у вигляді прогулу та порушено процедуру застосування дисциплінарного стягнення, суд обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав застосування до останнього найсуворішого виду дисциплінарного стягнення - звільнення, а тому, права позивача на працю підлягають захисту.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку щодо часткового задоволення позову.

З урахуванням порушення вимог КЗпП України при звільненні ОСОБА_3 за прогул, є безпідставними твердження апелянтів про те, що суд необґрунтовано не прийняв до уваги покази свідків, які підтвердили факт прогулу.

З огляду на те, що наказ про звільнення ОСОБА_3 є незаконним, суд правильно задовольнив її вимоги про її поновлення на посаді двірника ЖБК «Жовтневий-26», та відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, яка передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік, правильно стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Як вбачається із матеріалів справи, у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції наведено розрахунок суми, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 з ЖБК «Жовтнейвий-26». Зазначена сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначена без урахування податків та інших обов'язкових платежів, які підлягають утриманню відповідно до вимог чинного законодавства України з цієї суми.

Тому безпідставними є посилання апелянта на те, що суд першої інстанції при вирішенні питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вдався помилки, оскільки порахував суми без врахування обов'язкових платежів, передбачених діючим законодавством.

Судова колегія також вважає, що судом першої інстанції з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань, які зазнала позивач, виходячи із засад розумності, стягнуто моральну шкоду у відповідності до вимог ст.237-1 КЗпП України.

Також суд першої інстанції обґрунтовано відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.220 ЦПК України, ст.367 ЦПК України ухвалив додаткове рішення, яким допустив негайне виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 грулня 2015р. в частині поновлення на роботі ОСОБА_3 на посаді двірника ЖБК «Жовтневий-26», та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах заробітної плати за один місяць, що і було виконано відповідачем.

Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.304, 307, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу «Жовтневий-26» і третьої особи - голови ЖБК «Жовтневий-26» ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2015р. і додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015р. - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.П. Сидоренко

Судді Т.В. Цюра

С.О.Погорєлова