АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/1558/2016 Головуючий в суді 1 інстанції - Марфіна Н.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Чобіток А.О., Шебуєвої В.А.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», яка подана представником САВЧЕНКО Тетяною Леонідівною, на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року по справі за заявою Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 про видачу виконавчого документа,

встановила:

У жовтні 2015 року заявник ПАТ «Універсал Банк» звернувся до суду з заявою про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації Українських Банків від 28.03.2014 року у справі за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 листопада 2015 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ПАТ «Універсал Банк» - Савченко Т.Л. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою задовольнити заяву, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Вказував, що суд першої інстанції не надав оцінку доводам банку про те, що предмет справи щодо захисту прав споживачів визначається на підставі ст. 16 ЦК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5. Вказував, що позивачем є банк, який пред'явив до третейського суду позов про захист прав банку, а саме - про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором відповідно до третейського застереження, яке передбачало розгляд всіх вимог, що виникають з кредитного договору. Відповідач жодних вимог до банку про захист прав споживача не заявляв , а тому третейський суд не розглядав спору щодо захисту прав споживачів.

Крім того, постанова Верховного Суду України у справі № 6-856цс15, на яку послався суд першої інстанції, є справою з іншими предметом (правовідносинами), оскільки Верховний Суд не розглядав доводу про визначення предмету спору щодо захисту прав споживачів відповідно до ст.16 ЦК України або за іншими правилами, не розглядав доводу про те, що у третейський справі споживач не заявляв вимог про захист його прав, та відповідно третейський суд цих вимог споживча не розглядав та не порушував правил компетенції.

В судовому засіданні представник ПАТ «Універсал Банк» - Кондрашов Д.В. підтримав доводи апеляційної скарги. Відповідач ОСОБА_3 всудове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за її відсутності згідно з вимогами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, 23 травня 2012 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № СL 119896, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредиту розмірі 10 000 грн. для поточних потреб позичальника.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації Українських Банків від 28 березня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» 11 777 грн. 05 коп. заборгованості та 256 грн. 66 коп. витрат, пов'язаних із вирішенням спору третейським судом.

Звертаючись до суду з заявою про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, ПАТ «Універсал Банк» посилається на те, що відповідно до п. 9.2 кредитного договору, всі вимоги, які виникають при виконанні основного договору, або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у Постійно діючому третейському суді при Асоціації Українських Банків, згідно з регламентом суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди. Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації Українських Банків від 28.03.2014 року стягнуто з відповідача 11777 грн. 05 коп. заборгованості та 256 грн. 66 коп. витрат, пов'язаних із вирішенням спору в третейському суді. Заявник зазначав, що дане рішення відповідачем добровільно виконано не було, тому просив суд видати виконавчий лист на примусове виконання рішення.

Відмовляючи у задоволені заяви про видачу виконавчого листа, суд першої інстанції, керуючись ст. 389-10 ЦПК України, виходив із того, що справа, у якій ухвалене рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації Українських Банків, не підвідомча третейському суду відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди».

З висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає його законним і обґрунтованим.

Питання видачі виконавчих листів на примусове виконання рішень третейських судів регламентовано главою 2 розділу VII-1 ЦПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 389-9 ЦПК України при розгляді справи в судовому засіданні суд встановлює наявність чи відсутність підстав для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, передбачених статтею 389-10 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 389-10 ЦПК України, підставою для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду є те, що справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Таким чином, як на час укладення кредитного договору між ПАТ «Універсал Банк» та позичальником ОСОБА_3 23 травня 2012 року, так і на час розгляду справи Постійно діючим третейським судом при Асоціації Українських банків 28 березня 2014 року, Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Доводи апеляційної скарги ПАТ «Універсал Банк» полягають в тому, що заборона, визначена п.14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», розповсюджується лише на спори щодо захисту прав споживачів, у яких позивачем є споживач, який посилається на порушення його прав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів». Оскільки у даному випадку позивачем є банк, і вимог щодо захисту прав споживача ОСОБА_3 заявлено не було, то справа підвідомча третейському суду.

Проте зазначені доводи висновків суду першої інстанції не спростовують, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 04.11.2015 року у справі № 6-2074цс15, положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», які містять заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної установи), поширюються на правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту. Тому Верховний Суд визнав помилковим висновок про те, що заборона на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів не поширюється на спори про захист прав банківських установ, тобто спори, в яких позивачем є банківська установа, а відповідачем - споживач.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 03.02.2016 року у справі № 6-2630цс15, спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання цього договору, відповідно до пункту 14 ч.1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, заборона на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів поширюється також і на спори щодо виконання кредитного договору, в яких позивачем є банківська установа, а відповідачем - споживач.

Оскільки ОСОБА_3 є споживачем послуг банку, спір виник щодо заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча.

Доводи представника апелянта про неправильне застосування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду України у постанові від 02.09.2015 року у справі № 6-856цс15 є безпідставними, адже відповідно до вказаної правової позиції : оскільки заявник є споживачем послуг банку, спір виник щодо заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча.

Отже, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви ПАТ «Універсал Банк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації Українських Банків від 28 березня 2014 року, оскільки справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» - відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: