Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/3930/16 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Кочеткової І.В., Пільщик Л.В.

при секретарі: Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Запорізької міської Ради, ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Запорізької міської Ради, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання факту недієздатності, визнання заповіту недійсним та визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 в позові, пред»явленому до Запорізької міської ради та ОСОБА_2, просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на 7/10 часток будинку АДРЕСА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6, який, в свою чергу, успадкував цю частку будинку після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3. своєї матері ОСОБА_7 як єдиний спадкоємець за законом.

ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_3 та Запорізької міської ради, в якому просила встановити факт недієздатності свого чоловіка ОСОБА_6 та визнати недійсним складений ним заповіт про заповідання всього майна ОСОБА_3, посилаючись на те, що ОСОБА_6 за життя тяжко хворів, страждав на запамороченням мозку, був визнаний лікарями полінаркоманом, лікувався в туберкульозному диспансері та психіатричній лікарні. Також, зважаючи на те, що вона з 2003р. з відома та погодження самого ОСОБА_6 та його батька ОСОБА_8 вселилась до будинку АДРЕСА_1, в якому проживала до смерті чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_1, здійснюючи утримання цього будинку та його поліпшення, тобто відкрито, добросовісно та безперервно володіла цим будинком протягом 10 років, просила визнати за нею право власності на 7/10 часток цього будинку в порядку набувальної давності.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу,

в якій, посилаючись на його незаконність у зв»язку з невідповідністю висновків суду

фактичним обставинам справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його в частині відмови в задоволенні її зустрічного позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її зустрічний позов.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на рішення в частині відмови в задоволенні його первісного позову зазначає про його незаконність в цій частині, оскільки судом неправильно встановлені обставини щодо факту спадкування ОСОБА_6 будинку після смерті матері, який, на його думку, є безспірним, бо останній є єдиним спадкоємцем, що призвело до неправильного вирішення його позову. Тому просить рішення в цій частині скасувати та задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що обидві апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що з первісним позовом до суду 26 листопада 2013р. звернувся ОСОБА_6 до Запорізької міської ради про визнання права власності на 7/10 частин будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2. батька ОСОБА_8, яким, на думку позивача, була успадкована ця частка будинку після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3. ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_6 помер.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.03.2014р. провадження у справі за позовом ОСОБА_6 було зупинено до вирішення питання про залучення у справу правонаступників (Т1. а.с. 92).

Після відновлення провадження у справу вступив як правонаступник померлого позивача ОСОБА_6 його спадкоємець за заповітом - ОСОБА_3, який подав уточнену позовну заяву, спрямовану до відповідачів ОСОБА_2 та Запорізької міської Ради про визнання за ним права власності на 7/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_6 прийняв у спадщину вказану частку будинку після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2. батька ОСОБА_8, який перед цим прийняв цю частину будинку в спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3. дружини ОСОБА_7 ( Т. 1 а.с. 109-110).

05 вересня 2014р. до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 та Запорізької міської ради звернулась ОСОБА_2, яка вказувала, що її чоловік ОСОБА_6 за життя був багато разів засуджений із відбуванням покарання у вигляді позбавлення волі, був визнаний лікарями полінаркоманом, хворів на ряд важких захворювань, і всі ці обставини разом вплинули на стан його розумової діяльності, внаслідок чого він був невзмозі реально сприймати те, що відбувалось навколо нього. Тому на час складання заповіту на користь ОСОБА_3 він знаходився в такому стані, що не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Просила встановити факт недієздатності ОСОБА_6, визнати недійсним складений ним 22 серпня 2013р. заповіт на ім»я ОСОБА_3, а також визнати за нею право власності на 7/10 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом ( Т. 1 а.с. 149-151).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2014р. зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_3 ( Т. 1 а.с. 156).

В ході розгляду справи судом були допитані заявлені сторонами свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 , ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 ( Т. 2 а.с. 3-15, 52-55, 60-67), зібрані з медичних установ і місць позбавлення волі матеріали щодо стану здоров»я ОСОБА_6 ( Т. 1 а.с. 157-149).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2014р. призна-

чено судово-психіатричну (посмертну) експертизу, на вирішення якої постановлені питання щодо психічного стану ОСОБА_6 на час складання заповіту від 22.08.2013р. та чи міг останній за таким своїм психічним станом розуміти значення своїх дій та керувати ними на час складання цього заповіту ( Т. 2 а.с. 19).

Актом судово-психіатричної експертизи № 698 від 01.12.2014р. встановлено, що ОСОБА_6, 1968р.н., в період складання заповіту 22.08.2013р. виявляв розлади в поведінці та психіці внаслідок поєднаного вживання психоактивних речовин (алкоголь, опіати), синдром залежності від опіатів, ускладнений цирозом печінки. Ступінь психічних розладів в період складання заповіту 22.08.2013р. була такою, що істотно впливала (обмежувала) його здатність сприймати значення своїх дій та керувати ними ( Т. 2 а.с. 22-33).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2015р. позов ОСОБА_3 задоволено, зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення ( Т. 2 а.с. 75-78).

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17 червня 2015р. вказане рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 та задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 в частині визнання недійсним заповіту та визнання за нею права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6 ( Т. 2 а.с. 127-131).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2015р. рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовані та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення судів, касаційний суд вказував, що апеляційним судом допущено відступлення від правової позиції, викладеної у постанові ВСУ від 29.02.2012р. у справі № 6-9цс12, 23.10.2013р. у справі № 6-109цс13, яка у відповідності до ст.. 360-7 ЦПК України є обов»язковою для судів загальної юрисдикції при застосування правових норм, щодо яких надано правовий висновок, без обгрунтування такого відступлення, а також судами обох інстанції неповно з»ясовані обставини щодо прийняття спадщини ОСОБА_8 після дружини ОСОБА_7, що є визначальним для вирішення спору ( Т. 2 а.с. 168-172).

В ході нового розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 змінила підстави для визнання за нею права власності на 7/10 частин будинку АДРЕСА_1, якими в уточненій позовній заяві зазначає набувальну давність, посилаючись на те, що ОСОБА_6 не прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3., і тому цей будинок не може бути предметом спадкування після його смерті. В той час, як вона зі згоди його батька ОСОБА_8 та згоди самого ОСОБА_6, з яким вона почала спільно проживати, у 2003р. вселилась в цю частину будинку, якою відкрито, безперервно, добросовісно володіла до смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка ОСОБА_6, тобто 10 років, що надає їй право визнати за собою право власності на цю частку будинку в порядку набувальної давності ( Т. 3 а.с. 12-15).

16 травня 2016р. ОСОБА_3 також уточнив свій позов в частині його обґрунтування, зазначивши, що ОСОБА_6 прийняв спадщину після смерті матері за положеннями ст.ст. 549, 550 ЦК УРСР (ред.. 1963р.), а саме, тим, що будучи єдиним спадкоємцем за законом повернувся з колонії 17.04.1999р. в спадковий будинок як своє єдине місце мешкання ( Т. 3 а.с. 110-113).

В ході нового розгляду справи судом були допитані свідки ОСОБА_14, ОСОБА_21, ОСОБА_18, ОСОБА_15, ОСОБА_22, ОСОБА_13 ( Т. 3 а.с. 97-102).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2016р. в задоволенні первісного і зустрічного позовів було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того,

що ОСОБА_6 не прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_7 в установленому законом порядку, а тому не набув права власності на 7/10 частин будинку АДРЕСА_1, а відтак не може успадкувати це майно й спадкоємець за заповітом.

Відмовляючи в зустрічних позовних вимогах ОСОБА_2 про встановлення факту недієздатності ОСОБА_23 та визнання заповіту недійсним, суд поклав в основу цих висновків той факт, що актом судово-психіатричної (посмертної) експертизи не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_6 у момент підписання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, що не дає підстав для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним у відповідності до ч. 1 ст. 225 ЦК України.

В обґрунтування відмови в задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 7/10 частин будинку АДРЕСА_1 за набувальною давністю суд вказував, що для цього відсутні підстави, передбачені ст. 344 ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує на те, що судом порушені вимоги ст..ст. 549, 550 ЦК УРСР, і тому зроблено невірний висновок про те, що ОСОБА_6 не прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_7

Перевіривши ці доводи, колегія вважає їх неспроможними, а висновки суду в цій частині вірними з огляду на наступне.

Згідно з рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 1967р. за ОСОБА_7 (в подальшому - ОСОБА_7) визнано право власності на ? частку будинку за адресою: АДРЕСА_2 (в подальшому присвоєно адресу - АДРЕСА_1) ( Т. 1 а.с. 11).

Отже, вказаний будинок було набуто ОСОБА_7 під час першого шлюбу - з ОСОБА_25

01 липня 1967 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 уклали шлюб, та ОСОБА_7 змінила прізвище на ОСОБА_7.

На підставі договору про зміну ідеальних часток в загальному житловому будинку співвласників, який був посвідчений нотаріально 04.07.1972р., ОСОБА_7 на праві особистої приватної власності стало належати 7/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ( Т. 1 а.с. 10).

Згідно повторного свідоцтва про народження від 02 жовтня 2012р., у подружжя ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син - ОСОБА_6 ( Т. 1 а.с 6).

25.06.1984р. ОСОБА_6 засуджено за ст.. 140 ч. 2 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців. Звільнений 21.03.1988р.

18.10.1988р. ОСОБА_6 засуджено за ст. 117 ч. 3 КК України до позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців. Звільнений 10.01.1994р.

За цей час, 21 січня 1993 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було розірвано.

17.10.1996р. ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 140 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі; звільнено 17.04.1999р. з Оріхівського ВК-88 за відбуттям покарання.

Під час перебування ОСОБА_6 в місцях позбавлення волі його матір ОСОБА_7 померла 05 грудня 1997 року.

За положеннями ст.ст. 529, 549, ч. 1 ст. 550 ЦК УРСР ОСОБА_6 мав право на спадку- вання 7/10 часток спірного житлового будинку після смерті матері ОСОБА_7

За вимогами ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 550 ЦК УРСР визначено, що строк для прийняття спадщини, встанов-лений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_3 слідує, що він визнає, що ОСОБА_6 в шестимісячний строк не виконав дії, які передбачені у статті 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини, оскільки перебував у місцях позбавлення волі.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що він не вчинив таких дій і після звільнення з місць позбавлення волі 17.04.1999р. та в подальшому, а також не звертався до суду з питання продовження строку для прийняття спадщини у відповідності до ч. 1 ст. 550 ЦК УРСР.

З пояснень ОСОБА_2 слідує, що після звільнення 17.04.1999р. з місць позбавлення волі ОСОБА_6 до будинку АДРЕСА_1 мешкати не повернувся, а став проживати разом з нею у будинку по АДРЕСА_3.

Зазначене підтверджується, зокрема, показами свідка ОСОБА_27, який вказував, що ОСОБА_6 став проживати у спірному будинку тільки після звільнення з місць позбавлення волі у 2012р.

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 не був зареєстрований у вказаному будинку, зокрема, і на момент смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_3., що підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Запорізькій області, з якої слідує, що він взагалі не мав реєстрації в Запорізькій області. Крім того, вбачається, що у зв»язку із першим засудженням до позбавлення волі у віці 16 років у ОСОБА_6 не було паспорту, який був оформлений йому лише у 2004р., а зареєстровано його у спірному будинку було лише у 2005р.

Ті обставини, що у вироках відносно ОСОБА_6 та довідках про його звільнення з місць позбавлення волі зазначається адреса мешкання м. Запоріжжя, АДРЕСА_1, не має правового значення у відносинах спадкування, оскільки саме проживання зі спадкодавцем на момент смерті та реєстрація за останнім місцем мешкання спадкодавця вважається фактом прийняття спадщини, а не зазначення таких анкетних даних зі слів підсудного або засудженого, який не має документального підтвердження цьому факту.

Отже, в такому разі ОСОБА_6, звільнившись з місць позбавлення волі, мав здійснити інші дії щодо прийняття спадщини: подати заяву до нотаріальної контори або звернутись до суду з позовом про продовження строку на прийняття спадщини, як це він зробив після смерті батька ОСОБА_8 в 2012р. Але таких дій після смерті матері ОСОБА_7 не вчинив, що свідчить про те, що спадщину після смерті матері він не прийняв.

В такому разі, як правильно визнав суд першої інстанції, 7/10 частин спірного будинку не можуть бути об»єктом спадкування за заповітом ОСОБА_6, складеним 22 серпня 2013р. на ім»я ОСОБА_3, а тому останній не може набути право власності на вказану частину будинку.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 спадщину після смерті матері

ОСОБА_7 прийняв у відповідності до вимог ст. 550 ЦК УРСР, тобто прийняв спадщину після спливу встановленого законом строку шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим житловим будинком після звільнення з місць позбавлення волі у 1999 році, оскільки згода на це інших спадкоємців була не потрібна, так як їх не мається, є хибними. Так, наявність або відсутність інших спадкоємців, згода яких потребується на прийняття спадщини тим спадкоємцем, який своєчасно не прийняв спадщину, не виключає його обов»язок одночасно з цим вчинити одну з дій, передбачених статтею 459 ЦК УРСР. Але, як встановлено вище, таких дій ОСОБА_6 не вчиняв ані протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, ані в подальшому, в періоди, коли він звільнявся з місць позбавлення волі.

За вказаних обставин, апеляційна скарга ОСОБА_3 визнається колегією необґрунтованою, і тому не підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що суд безпідставно не взявши до уваги покази свідків, якими надавались пояснення про те, що поведінка ОСОБА_6 не викликала у них сумнівів у його неадекватності; поклав в основу відмови в її позовних вимог про визнання факту недієздатності ОСОБА_6 та визнання заповіту недійсним лише медичні документи про захворювання ОСОБА_6, які проаналізовані у дослідженні експертизи.

Щодо відносин з ОСОБА_2 судом встановлено, що 3 лютого 2009р. був зареєстрований шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_11, якою було змінено прізвище на ОСОБА_2 ( Т. 1 а.с. 154).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, заливши заповіт від 22.08.2013р. про заповідання всього свого майна ОСОБА_3

Після смерті чоловіка ОСОБА_6 - ОСОБА_2 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. З такою ж заявою до П»ятої нотаріальної контори звернуся ОСОБА_3 щодо спадкування за заповітом від 22.08.2013р.

Зважаючи на обставини, викладені в позовній заяві ОСОБА_2 та за її клопотанням у справі призначалась судово-психіатрична (посмертна ) експертиза, а також були допитані чисельні свідки щодо поведінки ОСОБА_6

За узагальненим викладенням показів свідків, суд встановив, що поведінка ОСОБА_6 викликала сумніви в його адекватності.

Згідно акту судово-психіатричної експертизи № 698 від 01.12.2014р. ОСОБА_6 в період складання заповіту 22.08.2013р. виявляв психічні та поведінкові розлади внаслідок поєднаного вживання психоактивних речовин (алкоголь, опіоїди) синдром залежності від опіоїдів, ускладнений цирозом печінки. Ступінь психічних розладів в період складання заповіту 22.08.2013 р. був такий, що суттєво впливав (обмежував) його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними (Т. 2 а.с. 4-14).

Оцінюючи здобути у справі докази у їх сукупності, суд, як це передбачено ст. 212 ЦПК України, надав перевагу висновку судово-психіатричної експертизи, вмотивувавши це тим, що свідки ОСОБА_15, ОСОБА_14, ОСОБА_13, ОСОБА_21, ОСОБА_18 не спілкувались з ОСОБА_6 у день складання ним заповіту.

Із цими висновками погоджується колегія, оскільки важливим було встановлення саме поведінки ОСОБА_6 в день складання заповіту. Крім того, на думку колегії, свідки, не будучи медичними працівниками, не могли визначити, що впливало на тимчасовий неадекватний стан ОСОБА_6 алкогольне або опіатне сп»яніння, чи наявний психічний розлад.

За вказаних обставин, судом першої інстанції обґрунтовано зроблено висновок про те, що проведеною у справі посмертною судово-психіатричною експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_6 у момент підписання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, що само по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Цього висновку суд першої інстанції дійшов з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові ВСУ у справі № 6-9ці12, на що, зокрема, було звернуто увагу судів в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 квітня 2016р, якою скасовувались попередні судові рішення у цій справі із її спрямуванням на новий розгляд.

Отже, суд правильно вважав позовні вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним та визнання факту недієздатності ОСОБА_6 такими, що не підлягають задоволенню.

Що стосується вирішення спору в частині визнання права власності за набувальною давністю, то колегія вважає, що його також судом вирішено правильно з огляду на такі обставини.

Ніким у справі не оспорювався той факт, що ОСОБА_2 вселилась у будинок АДРЕСА_1 у 2003р. за погодженням з ОСОБА_8 та ОСОБА_6 та проживала там без реєстрації до смерті чоловіка, тобто 10 років.

Згідно з частиною 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач ( ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об»єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника, При цьому, добросовісність володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

У позовній заяві ОСОБА_2 в обґрунтування позовних вимог про визнання права

власності на частину будинку за набувальною давністю посилається на положення, передбачені статтею 344 ЦК України, а також на ті обставини, що їй було дозволено проживати у будинку як співмешканці ОСОБА_6 ним самим та його батьком, а також вона на той час вважала, що ці особи мають відношення до будинку, який, як вона вважала, належить батьку її співмешканця ( в подальшому - чоловіка ОСОБА_6.). Тобто вона знала, що володіє чужою річчю, у якої є власник, помиляючись лише в особі власника, оскільки власником продовжувала значитись за документами померла ОСОБА_7

В цій частині, суд дещо помилився у встановленні тих обставин, що ОСОБА_2 була обізнана про те, що ані ОСОБА_6, ані ОСОБА_8 не маються відношення до будинку, оскільки ці обставини стали їй самій відомі в ході розгляду справи. Так, в первісній редакції заявленого нею зустрічного позову вона зазначала, що ОСОБА_6 прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_8, не будучи обізнана про те, що останній був розлучений із ОСОБА_7 та не міг спадкувати після її смерті, що не було відомо і суду при ухваленні першого рішення у цій справі.

Заперечення ОСОБА_2, на які послався суд, були подані при новому розгляді справи та після уточнення позовних вимог обома сторонами, зокрема, після зміни нею підстав набуття права власності на частку спірного будинку зі спадкування на набувальну давність.

Проте зазначені вказівки суду не вплинули на остаточні правильні висновки суду про те, що на дані правовідносини не поширюються вимоги ст. 344 ЦК України.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтовану відмову у позові, оскільки маються всі критерії, передбачені вимогами ст. 344 ЦК України, тобто добросовісність заволодіння, відкритість та безперервність володіння ( строк володіння), що підтверджено здобутими у справі доказами, є неприйнятними.

Так, позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна.

З матеріалів справи вбачається, що будинок, який є предметом спору, до тепер зареєстрований за померлою ОСОБА_7, після смерті якої відкрилась спадщина, щодо якої в цій справі мається спір.

Тому для застосування ст. 344 ЦК України в даному випадку відсутні такі критерії як добросовісність заволодіння, оскільки позивачу було відомо, що у будинка є власник, але вона лише помилялась щодо особи власника, вважаючи власником батька свого чоловіка - ОСОБА_6

Отже, обраний позивачем спосіб захисту права цивільного шляхом визнання права власності за набувальною давністю є помилковим, тому суд дійшов правильного висновку про відмову у позові.

Таким чином, і апеляційну скаргу ОСОБА_2 колегія вважає необгрунтованою.

Беручи до уваги все вищенаведене, колегія у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України відхиляє обидві апеляційні скарги із залишенням без змін оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 -відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Пільщик Л.В.

Кочеткова І.В.