Ухвала

іменем україни

03 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Писаної Т.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 06 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він у 2005 році позичив відповідачу грошові кошти у сумі 550 тис. грн, про що останній написав розписку та зобов'язувався повернути вказані грошові кошти у визначений сторонами строк. У подальшому з метою пролонгації терміну виконання взятих на себе зобов'язань за згодою сторін відповідач декілька разів надавав відповідні власноручно написані письмові підтвердження свого грошового боргу, поновлюючи текст попередніх розписок і вказуючи нові терміни виконання зобов'язань. Зокрема, 30 жовтня 2008 року відповідач зобов'язався повернути позивачу 550 тис. грн до 30 січня 2009 року. Згодом сторони продовжили термін виконання цієї позики до 31 травня 2009 року у вигляді написання відповідачем розписки, у якій також зазначили, що розмір боргу складає еквівалент 69 тис. доларів США. При цьому відповідач в якості гарантії повернення позивачу позичених грошових коштів на підставі цієї розписки заставив земельну ділянку, а також незавершений будівництвом будинок та підсобні приміщення, які розташовані на цій земельній ділянці.

Також позивач зазначив, що оскільки між ним та відповідачем існували нормальні ділові стосунки, то 22 лютого 2009 року відповідач за наявності невиконаних вищезгаданих зобов'язань у черговий раз позичив у позивача 38 150 доларів США на строк до 22 травня 2009 року, що також оформлено договором позики. Вказані грошові кошти відповідач отримав у повній сумі, про що власноручно вказав у розписці на останній сторінці договору позики. При цьому у якості забезпечення повернення позики відповідач передав позивачу у заставу дві земельні ділянки, які знаходяться у с. Заозерне Любомльського району Волинської області. Крім того, 25 грудня 2013 року відповідач для розвитку свого бізнесу знову позичив у позивача 60 350 доларів США, про що написав розписку, у якій вказав загальну суму боргу за всіма трьома розписками у загальному розмірі 167 500 доларів США, що еквівалентно 1 926 000 грн, строком до 19 березня 2014 року. Однак на час звернення до суду відповідачем зобов'язання ні частково, ні в повному обсязі не виконані.

Уточнивши під час розгляду справи вимоги позову, ОСОБА_3 остаточно просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь 167 500 доларів США основного боргу за договорами позики, що станом на 06 квітня 2015 року еквівалентно 3 903 554 грн, три проценти річних у сумі 122 881 грн 74 коп., проценти за користування позикою у сумі 620 611 грн 62 коп.

Не погоджуючись із позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 подав зустрічний позов про визнання недійсним договору позики від 25 грудня 2013 року, укладеного між позивачем та відповідачем на суму, еквівалентну 1 926 000 грн. Свої вимоги обґрунтовував тим, що вказаний договір позики є безгрошовим, оскільки насправді грошові кошти за ним не передавалися. Вказав, що дійсно до укладення оспорюваного договору позики від 25 грудня 2013 року між сторонами існували відносини позики, за якими він 30 жовтня 2008 року позичив у ОСОБА_3 550 тис. грн, що на той час було еквівалентно 69 тис. доларів США, на умовах строковості до 31 травня 2009 року, а 22 лютого 2009 року - 38 150 доларів США строком до 22 травня 2009 року. Вказані суми позики він повністю повернув. Зважаючи на хороші ділові відносини, він на прохання ОСОБА_3 у березні 2014 року видав оскаржувану розписку від 25 грудня 2013 року на суму 1 926 000 грн, однак насправді жодних грошових коштів за цією розпискою не передавалося, тому просив визнати цей договір позики фіктивним, вчиненим під впливом обману, що є підставою для визнання правочину недійсним.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 3 545 857 грн 75 коп., що еквівалентно 167 500 доларів США, та судові витрати у сумі 3 575 грн.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 06 листопада 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 трьох процентів річних та процентів за користування позикою, ухвалено у цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 три проценти річних у сумі 130 565 грн 28 коп. та проценти за користування позикою у розмірі 700 136 грн 91 коп.

У решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його зустрічний позов та відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_3, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Однак рішення судів не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, оформленого розпискою від 25 грудня 2013 року, суд першої інстанції, з висновками якого у цій частині погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності та необґрунтованості указаного позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами того факту, що при укладенні цього договору у сторін не було наміру створити дійсні правові наслідки на його укладення, що цей договір вчинено під впливом обману і такий характеризується як фіктивний.

Разом із тим зазначені ОСОБА_4 доводи про те, що договір позики у вигляді розписки від 25 грудня 2013 року є безгрошовим, оскільки насправді грошові кошти за розпискою йому не передавалися, суд визнав безпідставними, адже за приписами ст. 234 ЦК України такі обставини не є підставою вважати цей договір фіктивним.

Вирішуючи первісний позов ОСОБА_3, суд виходив із того, що після закінчення обумовлених вищевказаними договорами позики строків відповідач не повернув позивачу суму позики, оригінали вищевказаних боргових документів знаходяться у позивача, який надавав їх суду для огляду.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд першої інстанції, із рішенням якого у цій частині погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про задоволення первісного позову та наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми основного боргу.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд виходив із наявності підстав, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, ст. 1048 ЦК України, для стягнення з відповідача, крім суми основного боргу, трьох процентів річних та процентів за користування позикою за період із 20 березня 2014 року до 10 червня 2015 року, тобто станом на час ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, у загальному розмірі 700 136 грн 91 коп., враховуючи, що термін позики визначено сторонами до 19 березня 2014 року.

Проте з такими висновками погодитися не можна із таких підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч. 2 ст. 1048 ЦК України, позичальник зобов'язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, до грошового зобов'язання, у якому визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, застосовують курс цієї одиниці по відношенню до гривні на день ухвалення судового рішення.

Разом із тим відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним.

Судом установлено, що сторони уклали договори позики, за якими позивач ОСОБА_3 30 жовтня 2008 року передав відповідачу ОСОБА_4 у позику грошові кошти у сумі 550 тис. грн строком до 30 січня 2009 року, про що останній написав розписку. У подальшому сторони погодили, що вищевказана грошова сума еквівалентна 69 тис. доларів США і термін повернення позики продовжено до 31 травня 2009 року.

Згідно з договором позики від 22 лютого 2009 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 у позику грошові кошти у сумі 38 150 доларів США строком до 22 травня 2009 року.

Крім того, установлено, що 25 грудня 2013 року позивач ОСОБА_3 передав відповідачу ОСОБА_4 у позику грошові кошти у сумі 60 350 доларів США, про що ОСОБА_4 написав розписку, у якій зазначив загальну суму боргу за всіма трьома позиками у розмірі 167 500 доларів США, із яких: 69 тис. доларів США - за першою розпискою; 38 150 доларів США - за другою розпискою і 60 350 доларів США - за останньою розпискою.

Так, під час розгляду справи суди вважали установленим факт, що оригінали боргових документів знаходяться у позивача, що свідчить про те, що відповідач не повернув позичених за цими документами грошових коштів, проте цей висновок не є безспірним.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 64 ЦПК України установлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Усупереч положенням вищевказаних норм процесуального права суд не перевірив у достатньому обсязі доводів зустрічного позову ОСОБА_4 про те, що він повернув ОСОБА_5 позичені за борговими документами від 30 жовтня 2008 року та від 22 лютого 2009 року грошові кошти, про що свідчить наявний у нього оригінал розписки від 30 жовтня 2008 року та зазначена власноручно написана ОСОБА_5 на договорі позики від 22 лютого 2009 року відповідна відмітка, та не зазначив обставин і фактів на їх спростування.

У судовому засіданні представник ОСОБА_4 пояснив колегії суддів про те, що оригінал розписки від 30 жовтня 2008 року знаходиться у позичальника та надав його для огляду, крім того, вказав, що наявний у позичальника договір позики від 22 лютого 2009 року містить підпис ОСОБА_5 про повернення йому позики за цим договором.

Без з'ясування вищевказаних обставин передчасним є висновок суду про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованості у сумі 550 тис. грн за розпискою від 30 жовтня 2008 року та у сумі 38 150 доларів США за договором позики від 22 лютого 2009 року.

Крім того, необхідно зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте дійшовши висновку про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 трьох процентів річних у сумі 130 565 грн 28 коп. та процентів за користування позикою у розмірі 700 136 грн 91 коп., апеляційний суд усупереч вищевказаним нормам процесуального права вийшов за межі позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, із врахуванням уточнень, у яких позивач просив стягнути на свою користь три проценти річних у сумі 122 881 грн 74 коп. та проценти за користування позикою у сумі 620 611 грн 62 коп.

Оскільки суди у достатньому обсязі не встановили фактичних обставин справи, чим порушили норми процесуального права, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі рішення судів - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 06 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

І.К.Парінова

Т.О.Писана

О.В.Ступак