АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Коренюк А.М.
№22-ц/796/4336/2016 Доповідач - Українець Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Чобіток А.О.,

за участю секретаря Горобець А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики з урахування штрафних санкції за невиконання зобов'язання,-

В С Т А Н О В И Л А

У листопаді 2015 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення коштів за договором позики з урахування штрафних санкції за невиконання зобов'язання.

У мотивування вимог посилався на те, що згідно підписаної власноруч боргової розписки, котра була підписана при двох свідках, ОСОБА_3 мала повернути йому до 17 жовтня 2011 року позичені кошти у розмірі 1750 грн.

У вказаний час ОСОБА_3 кошти не повернула, на телефонні дзвінки не відповідала, особистих зустрічей уникала.

Також у борговій розписці ОСОБА_3 зобов'язалась у разі неповернення боргу сплачувати пеню у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення сплати боргу.

Таким чином, пеня за три роки з 17 жовтня 2011 року по 15 жовтня 2014 року складає 19 127 грн 50 коп.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики з урахування штрафних санкції за невиконання зобов'язання задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1750 грн грошових коштів за позикою, 6387 грн 50 коп. пені, 487 грн 20 коп. судового збору, а всього - 8 624 грн 70 коп.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду змінити в частині його вимог про стягнення пені, задовольнивши їх в повному обсязі.

Зазначає, що п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність в один рік.

При цьому порядок і підстави застосування судом строку позовної давності передбачений у главі 19 ЦК України.

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що у суду були підстави для застосування строку позовної давності.

Рішення суду в частині стягнення 1750 грн за позикою не оскаржується.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи судом повідомлені належним чином, що підтверджується розписками про вручення поштових відправлення ОСОБА_2 3 березня 2016 року; ОСОБА_4 5 березня 2016 року.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 надала розписку ОСОБА_2, згідно якої позичила в останнього 1750 грн, зобов'язується повернути їх до 17 жовтня 2011 року. В разі прострочки повернення зобов'язується сплачувати штрафні санкції у розмірі пені, що складає 1% за кожний день прострочення. (а.с. 39)

Відповідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, судом застосовано строк позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення пені за період з 17 жовтня 2011 року по 15 жовтня 2014 року в розмірі 19 127 грн 50 коп. та, застосувавши положення п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, стягнуто пеню за останній рік у розмірі 6 387 грн 50 коп.

Подаючи апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що в суду були підстави для застосування строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з такими доводами апеляційної скарги з огляду на таке.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) -п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення ч. 3 ст. 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

У матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності, яка подана до винесення місцевим судом рішення, згідно вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч. 3 ст. 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Така правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі №6-738цс15.

На зазначене вище суд першої інстанції не звернув увагу та дійшов помилкового висновку про застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, ОСОБА_2 просив суд стягнути пеню за період з 17 жовтня 2011 року по 15 жовтня 2014 року в розмірі 19 127 грн 50 коп.

Пеня обчислюється за такою формулою:

Пеня = сума боргу * ставка пені (%) / 100% * кількість днів = 1750 грн * 1% / 100% * 1095 днів (з 17 жовтня 2011 року по 15 жовтня 2014 року) = 19 162,50 грн.

Позивач просив суд стягнути визначену суму пені, а саме, 19 127 грн 50 коп.

Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Таким чином, рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення пені в сумі 6 387 грн 50 коп. та ухвалення в цій частині нового рішення про стягнення пені.

Разом з тим, при визначені розміру пені, що підлягає стягненню колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір неустойки, виходячи з наступного.

Відповідно положення ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Обставинами, які мають істотне значення для зменшення розміру неустойки на думку колегії суддів є та обставина, що в борг булу взята сума 1750 грн., проте умовами договору позики визначено пеню в розмірі 1% за кожен день прострочення і ця сума складає 19 127 грн 50 коп., що є значним розміром неустойки в порівнянні з розміром неповернутої позики.

За таких обставин колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з 19 127 грн 50 коп. до 3 500 грн.

Згідно частин 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У пунктах 36, 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних так кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року роз'яснено, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом №3674-VI).

Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат згідно з правами, передбаченими статтею 88 ЦПК.

За подання до суду позовної заяви ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмір 487,20 грн, а за подання апеляційної скарги - 535,92 грн. (а.с. 37, 56, 64)

Отже, з урахуванням пропорційності розподілу судових витрат з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 219,57 грн.

Керуючись статтями 88, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 січня 2016 року в частині стягнення пені в сумі 6 387 грн 50 коп. та судового збору в сумі 487,20 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 пеню в розмірі 3 500 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 219,57 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

А.О. Чобіток