АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/184/16 Головуючий 1 інст. - Клименко О.І.
Справа № 642/4239/15-ц Доповідач - Карімова Л.В.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

за участю секретаря Маковецької О.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання відповідно до вимог ст.. 229,230 ЦК України недійсним нотаріально посвідченого договору, укладеного між ним та ОСОБА_5 27.08.2008 року, про розірвання договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, та просив визнати за ним право власності на вказану квартиру.

В обґрунтування позову посилався на те, що 28.07.2006 р. він уклав з ОСОБА_5 нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_1, сплативши останній вартість квартири в сумі 303 000грн. 27.08.2008 р. між ним та ОСОБА_5 був укладений та нотаріально посвідчений договір про розірвання вищевказаного договору купівлі - продажу цієї квартири, за яким квартира повертається у власність ОСОБА_5, а питання про повернення йому грошових коштів йому було вирішено у складенній ОСОБА_5 розписці, згідно якої ОСОБА_5 зобов'язалась повернути йому (ОСОБА_3.) 303000 грн. на його вимогу. При цьому до моменту повернення йому цих коштів, він має право мешкати в цій квартирі. Складання ОСОБА_5 цієї розписки було умовою його згоди на розірвання договору купівлі - продажу квартири.

Зазначав, що він до наступного часу проживає та користується цією квартирою, однак ОСОБА_5 не повертає йому кошти за вказаною розпискою, тобто ввела його в оману, а він діяв під впливом помилки при укладанні оспорюваного договору.

Відповідач ОСОБА_5 в особі свого представника позов не визнала, посилаючись на безпідставність його доводів, зазначаючи, що укладання договору про розірвання договору купівлі-продажу квартири вона та ОСОБА_3 уклали добровільно та на умовах, зазначених в договорі, однак кошти за договором від 27.08.2008 вона не може сплатити ОСОБА_3 у зв'язку з її тяжким матеріальним станом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2015 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні вищезазначеного позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність тих обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати це рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Вказує, що районним судом не враховано, що неповернення йому ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 303 000 грн. за наданою розпискою при укладенні між ними договору про розірвання договору купівлі-продажу квартири, порушує його законні інтереси та вимоги ч.3 ст. 203 ЦК України, оскільки при укладанні оспорюваного договору, отримання ним коштів по розписці було однією з умов укладання договору і у нього склалося помилкове уявлення стосовно прав і обов'язків сторін договору від 27.08.2008 року через навмисне введення його в оману ОСОБА_5, яка незважаючи на його звернення від 15.07.2014 р. та від 04.0802015 р. кошти йому не повернула, що згідно з ч.1 ст. 230 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з недоведеності його вимог щодо укладення ним оспорюваного договору розірвання договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 під впливом омани зі сторони ОСОБА_5 та наявності помилки з його сторони.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_5 на підставi нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 03.09.2004 року належала на праві власності квартира АДРЕСА_1. Відповідно до нотаріально посвідченого договору від 28.07.2006 року ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_3 придбав у власність вказану квартиру вартістю 303000 грн., які останній передав, а ОСОБА_5 прийняла ще до підписання цього договору.

27.08.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений та нотаріально посвідчений договір про розірвання договору купівлі - продажу квартири, відповідно до умов якого сторони цього договору добровільно, без будь - якого тиску та примусу, за взаємною згодою розірвали раніше укладений між ними 03.09.2004 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, і правовстановлюючи документи на вищевказану квартиру були повернуті ОСОБА_5

Перед укладанням договору від 27.08.2008 року за взаємною домовленістю між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 остання склала розписку, відповідно до якої зобов'язалась повернути ОСОБА_3 сплачені ним грошові кошти в сумі 303000 грн. - вартість квартири - за першою вимогою ОСОБА_3

У зв'язку з чим в п. 6 договору про розірвання договору купівлі - продажу квартири сторони зазначили, що не мають один до одного претензій матеріального та морального характеру стосовно виконання умов договору купівлі-продажу квартири, та стверджували в п. 7 договору, що він не носить характер фіктивного або удаваного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Тобто обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді настати не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Установлення наявності умислу в недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд правильно виходив з того, що позивачем ОСОБА_3 та його представником не надано належних та допустимих доказів навмисного цілеспрямованого введення ОСОБА_5 позивача в оману щодо фактів, які впливали на укладення оспорюваного правочину шляхом повідомлення помилкових відомостей, надання підроблених документів, або у замовчуванні потрібних відомостей.

Зазначені висновки суду узгоджуються й з вимогами ч.5 ст. 12 ЦК України про те, що добросовісність набувача презюмується, а факт обману повинна довести сторона, яка стверджує, що була введена в оману.

Як вбачається з матеріалів справи та не оспорювалося представником ОСОБА_3 і в судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_3 проживає та користується квартирою АДРЕСА_1. Перша вимога ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про повернення грошових коштів в сумі 303000 грн. була направлена 15 липня 2014 року, однак залишена без відповіді відповідачем.

На повторну вимогу ОСОБА_3 від 04.08.2015 р. про повернення йому грошових коштів в сумі 303000 грн. або повернення квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 надала відповідь про неможливість повернути кошти у зв'язку з їх відсутністю та відмовила у повернення квартири за недоцільністю.

Вищезазначені обставини свідчать про те, що на момент вчинення сторонами договору від 27.08.2008 року сторони цього договору не оспорювали його дійсність, а вимогу щодо недійсності правочину ОСОБА_3 заявив лише після відмови ОСОБА_5 у липні 2014 року повернути на його вимогу грошових коштів в сумі 303 000 грн.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що неповернення йому ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 303 000 грн. за наданою розпискою при укладенні між ними оспорюваного договору як однієї з умов укладання договору, у зв'язку з чим у нього склалося помилкове уявлення стосовно прав і обов'язків сторін договору від 27.08.2008 року через навмисне введення його в оману ОСОБА_5, є безпідставними та спростовуються вищевказаними доказами.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу в момент вчинення правочину.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У пунктах 7, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Доводи апеляційної скарги по суті є доводами позову ОСОБА_3, і цим доводам судом першої інстанції надана правильна правова оцінка відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України.

У зв'язку з зазначеним колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303,304, п.1ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: