№ 336/5764/15-ц
провадження № 2/336/87/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2016 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Дмитрюк О.В.,

при секретарі Петрові С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 18.08.2015 р. звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що на підставі свідоцтва № 394 про право власності на житловий будинок, виданого міськкомунгоспом виконкому Запорізької міської ради народних депутатів 10.05.1988 р (7/100 часток) та на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого П»ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою 30.08.1988 р. за реєстровим номером 3170 (93/100 частки) їй на праві власності належав житловий будинок № 98/232 по вулиці Курортна/Куйбишева в м.Запоріжжя.

Разом з нею в даному житловому будинку проживав її син ОСОБА_3

Через похилий вік та стан здоров»я, вона потребувала сторонньої допомоги, захисту та підтримки.

ОСОБА_3 тривалий час зловживав спиртними напоями, порушував закон і вона не мала надії на те, що син надасть відповідний догляд та допомогу.

Але, у 2004 р. ОСОБА_3 умовив подарувати йому належний позивачу будинок, а ОСОБА_3, в свою чергу, перестане пити, та забезпечить їй гідний догляд, турботу і спокійну старість.

Вона, як мати, довіряючи своєму синові, сподіваючись на те, що ОСОБА_3 дійсно вирішив кинути пити, та надасть допомогу і догляд, на вкрай невигідних умовах, з метою отримання підтримки від свого сина, уклала договір дарування, за умовами якого позивач подарувала ОСОБА_3 житловий будинок № 98/232 по вул..Курортній/Куйбишева в м.Запоріжжя.

Враховуючи спосіб життя сина, вона не мала намірів обдаровувати ОСОБА_3 безоплатно.

Договір дарування був посвідчений нотаріально 18.11.2004 р. та право власності на нього було зареєстровано в ОП ЗМБТІ за ОСОБА_3

Укладений 18.11.2004 р. договір дарування не відповідав її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину.

Після укладення вказаного договору дарування вона продовжила проживати в житловому будинку, сплачувала комунальні платежі, в даному житловому будинку вона продовжує проживати і по цей час.

Укладаючи договір дарування позивач розраховувала на те, що ОСОБА_3 забезпечить їй проживання разом з ним в умовах піклування і турботи.

Весь цей час, ОСОБА_3 дійсно виконував свої зобов»язання щодо її догляду, матеріального утримання і піклування.

11.08.2015 р. ОСОБА_3 помер.

Зі смертю, вона втрачає право користування та володіння власним житлом, оскільки вказаний житловий будинок входить до складу спадщини, яка відкрилась після його смерті.

Окрім неї, спадкоємцем за законом першої черги є відповідач ОСОБА_2 син померлого ОСОБА_3, який не надасть їй довічного матеріального утримання та догляду і піклування, оскільки ОСОБА_2 не працює, не навчається, веде аморальний спосіб життя.

За позовом, посилаючись на ст..ст.203, 215, 229, 717 ЦК України, ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку № 98/232 по вул..Курортній/Куйбишева в м.Запоріжжя, укладений 18.11.2004 р. між нею та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 3162; поновити державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за нею.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити.

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених в письмових запереченнях (а.с.27, 28).

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18.11.2004 р. приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу був посвідчений договір дарування, згідно якого ОСОБА_1 подарувала своєму синові ОСОБА_3 житловий будинок № 98/232 по вулиці Курортній/Куйбишева в м.Запоріжжя (а.с.8, 11).

Право власності ОСОБА_3 на вказаний житловий будинок було зареєстровано в ОП ЗМБТІ (а.с.9).

11.08.2015 р. ОСОБА_3 помер (а.с.10).

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач в позовній заяві стверджує, що не мала наміру 18.11.2004 р. укласти договір дарування синові ОСОБА_3 житлового будинку, вчинила правочин під впливом помилки, що є істотною. При укладанні договору дарування позивач не розраховувала залишитись без власного житла та втратити можливість в повній мірі розпоряджатись своєю власністю безвідплатно.

В процесі розгляду справи належних та допустимих доказів таких тверджень не здобуто.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Ч.1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин).

Ч.1 ст..229 ЦК України визначає, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

П.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснює судам, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Проаналізувавши дотримання всіх цих умов при укладанні оспорюваного позивачем договору, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не довела факту помилки, яка має істотне значення. Договір відповідає за змістом і формою чинному законодавству, оскільки посвідчений нотаріально; волевиявлення сторін було вільним та сторони договору мали намір створити реальні передбачені цим договором наслідки, про що свідчать їх підписи; ніхто із сторін на момент укладення договору не визнаний недієздатним.

З урахуванням наведеного, судом не встановлено підстав для визнання договору дарування від 18.11.2004 р. недійсним.

При вирішенні клопотання представника відповідача про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності суд виходив з наступного.

П.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз»яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самосійною підставою для цього.

На підставі викладеного, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 через їх недоведеність.

Суд при вирішенні даного позову не застосовує правовий висновок, викладений у Постанові ВСУ від 18.06.2014 р. по справі № 6-69цс14, на який посилається позивач в обґрунтування позову, оскільки правовідносини, що виникли між ОСОБА_2 не є подібними тим, які стали предметом перегляду судових рішень Верховним Судом України. Позивач хоча і є особою похилого віку, але за станом здоров»я не потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги. Крім того, спірний житловий будинок був подарований ОСОБА_1 не сторонній людині, а синові.

Таким чином, позивач не довела, що не мала волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передачу його за умови вчинення дії майнового або немайнового характеру, що є підставою для відмови у позові.

Судові витрати по сплаті судового збору , понесені позивачем ( а.с.1), згідно ст.88 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.3, 10, 11, 88, 208, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя протягом десяти днів після проголошення рішення суду апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В.Дмитрюк