Провадження №2/761/1774/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 січня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарях Голопич Н.Р., Козак Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про стягнення заборгованості по заробітній платі, сум, належних до виплати при звільнені, середнього заробітку за час затримки розрахунку -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України з вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі, сум, належних до виплати при звільнені, середнього заробітку за час затримки розрахунку, а саме: заробітної плати - 2036,36 грн. за квітень 2014 року; винагороди за вислугу років - 203,64 грн.;компенсації за невикористані відпустки - 8935,92 грн.; вихідної допомоги - 12493,74 грн.; заборгованості по заробітній платі на 1.04.2014 - 1892,81 грн.; середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.04.2014 по день ухвалення рішення по справі, розраховану за формулою наведеною в позовній заяві. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.06.2011 року відповідно до наказу № 40-К позивач була прийнята на роботу до Кримської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на посаду бухгалтера. Відповідно до штатного розпису розмір заробітної плати позивача на останній посаді становив 2800,00 грн. З березня 2014 року відповідачем було припинено фінансування Кримської філії, в тому числі припинено виплату заробітної плати працівникам. В березні та квітні 2014 року позивач виконувала свою роботу, що підтверджується даними табелів обліку робочого часу за вказані місяці. 25.04.2014 року у зв'язку із порушенням відповідачем законодавства про працю (неодноразова невиплата заробітної плати) позивачем була подана заява про звільнення за власним бажанням згідно з п. 3 ст. 38 КЗпП України. 25.04.2014 року позивач була звільнена на підставі наказу № 65-К. Разом з тим, розрахунок з позивачем не проведений, грошові кошти у день звільнення позивачеві виплачені не були.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у зв'язку з його безпідставністю та недоведеністю оскільки відсутні докази , що позивач працювала в день звільнення 25.04.2015 і по те, що роботодавець з нею не розрахувався. Пояснив в судовому засіданні, що відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія АРК Крим та м. Севастополя, внутрішні води України цих територій визначено тимчасово окупованою територією, а тому відсутність можливості перерахування грошових коштів для утримання Кримської філії відбулося з незалежних від відповідача причин. Крім того, у головного підприємства відсутня інформація щодо даних кадрового та бухгалтерського обліку Кримської філії, а також інформація про карткові рахунки працівників Кримської філії. Відповідач вважає, що оскільки вини Підприємства за невиплату належних працівникові сум при звільненні не було, тому підстав для застосування вимог ст.117 КЗпП України відсутні. До того ж, представник відповідача в додаткових письмових поясненнях посилався на норми п.п. «в» статті 12.10. Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», згідно якого на тимчасово окупованій території України особа не несе юридичної відповідальності за невиплату або затримку виплати заробітної плати працівникам, передбаченої законодавством України, якщо така невиплата (затримка) виникла внаслідок тимчасової окупації (обставин непереборної дії).

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчить запис у трудовій книжці позивача ОСОБА_1, і ця обставина не заперечується представником відповідача, позивач дійсно працювала у відповідача на бухгалтера Кримської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та була звільнена з посади за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 25.04.2014 року відповідно до наказу відповідача №84-К.

Приписами ст. 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовій виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Судом встановлено, що згідно з даними штатного розпису відповідача посадовий оклад позивача за останні два місяці складав 2800,00 грн.

Положеннями ст.115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У відповідності до ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно з п.п.3.0. розділу 3 Колективного договору виплата основної заробітної плати на Підприємстві та його регіональних філіях (відділах, представництвах) здійснюється частинами - 2 рази на місяць, грошовою одиницею України. Аванс виплачується 20-22 числа поточного місяця із розрахунку 55% посадового окладу працівника зі мінусом сум утримань, передбачених законодавством. Остаточний розрахунок з основної заробітної плати за місяць здійснюється з 5 по 7 число місяця, наступного за місяцем, за який виплачується заробітна плата. У випадку, якщо дні виплати заробітної плати збігаються із вихідними днями - заробітна плати виплачується напередодні цих днів.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем видано наказ про припинення трудового договору позивача, розрахунковий лист за квітень 2014 року, відомості обліку заробітної плати за квітень 2014 року, за якими належними до виплати позивачці при звільненні були наступні суми: заробітна плата у розмірі 2036, 36 грн.; заборгованість із заробітної плати на 01.04.2014 року - 1892, 81 грн.; винагорода за вислугу років - 203,64 грн. та компенсація за невикористані відпустки - 8935,92 грн.; вихідна допомога - 12493,74 грн.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ч. 1 ст. 116 КЗпП України)

Зважаючи на те, що під час розгляду справи не встановлено обставин, які свідчать про те, що вищевказані належні позивачеві суми були виплачені відповідачем згідно до вимог чинного законодавства, вимоги про стягнення вищевказаних сум є обґрунтованими, доведеними належними і допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню.

При цьому, суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо відсутності підставі для задоволення позову із посиланням на норми п.п. «в» статті 12.10. Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», згідно якого на тимчасово окупованій території України особа не несе юридичної відповідальності за невиплату або затримку виплати заробітної плати працівникам, передбаченої законодавством України, якщо така невиплата (затримка) виникла внаслідок тимчасової окупації (обставин непереборної дії).

На думку суду вказані норми Закону не можуть застосовуватись до вказаних правовідносин, як такі, що не мають зворотної дії в часі, оскільки Закон прийнято 12.08.2014 року і така редакція діяла з 27.09.2014 року, тобто вже після звільнення працівника.

Відповідно до ст.. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статі 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08021995 року, у випадку розрахунку середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку, за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

За розрахунком, наданим представником позивача, який було перевірено в судовому засіданні, середньоденна заробітна плата становить 2800,00 + 2800,00 грн. / 40 днів (лютий-березень по 20 робочих днів) = 140,00 грн., а тому середній заробіток за час затримки розрахунку 436 робочі дні складає ) за період з 25.04.2014 по 25.01.2016 становить: 140,00 грн. х 436 днів = 61040,00 грн., які, на думку суду, також підлягають стягненню з відповідача з врахуванням вищевказаних норм ст.117 КЗпП України.

З огляду на вказані положення чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню.

Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст.88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3,11,57,60,88,212-215 ЦПК України, Законом України «Про оплату праці», ст. 116,117 КЗпП України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути із Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 заробітну плату за квітень 2014 року у розмірі 2036, 36 грн.; заборгованість із заробітної плати на 01.04.2014 року - 1892, 81 грн.; винагороду за вислугу років - 203,64 грн.; компенсацію за невикористані відпустки - 8935,92 грн.; вихідну допомогу - 12493,74 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 61 040 грн. 00 коп.

Стягнути із Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на користь держави судовий збір в розмірі 1299,03 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків, або якщо його не скасовано після розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суддя