Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Мазур Л.М., Писаної Т.О.,Нагорняка В.А., Юровської Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 01 листопада 2012 року він працював на посаді заступника начальника Управління закордонних інвестиційних проектів Департаменту міжнародного співробітництва та зовнішніх проектів Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

На підставі наказу від 05 лютого 2015 року № 43-к його було звільнено з посади 11 лютого 2015 року у зв'язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає, що звільнення позивача із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України відбулося з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки відповідач не запропонував позивачу посаду, яка б відповідала його професії, хоча такі посади існували, крім того, у позивача на утриманні перебувають малолітній син та безробітна дружина, а тому він мав переважне право на залишення на роботі.

З урахуванням вказаного позивач просив визнати його звільнення незаконним та поновити на посаді; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 лютого 2015 року по день винесення судового рішення; протягом одного місяця допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на посаді та виплати середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 11 лютого 2015 року по день ухвалення судового рішення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У ст. 303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Судами встановлено, що відповідно до наказу від 30 жовтня 2012 року № 228-к позивача було прийнято на посаду заступника начальника Управління закордонних інвестиційних проектів Департаменту міжнародного співробітництва та зовнішніх проектів Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Відповідно до наказу від 04 грудня 2014 року № 436 «Про затвердження змін до штатного розпису апарату Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»», прийнято рішення про ліквідацію Департаменту міжнародного співробітництва та зовнішніх проектів.

11 грудня 2014 року позивача ознайомлено з попередженням про наступне його вивільнення як заступника начальника Управління закордонних інвестиційних проектів Департаменту міжнародного співробітництва та зовнішніх проектів.

В указаному попередженні було зазначено, що у зв'язку з відсутністю в апараті Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» роботи, яка б відповідала професії та спеціальності позивача, відповідач не має можливості запропонувати йому переведення на іншу посаду.

Згідно з витягом з протоколу № 12 засідання профспілкового комітету працівників апарату Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 31 січня 2015 року на засіданні комітету було розглянуто подання адміністрації Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про розірвання трудового договору з позивачем на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та надано згоду комітету на розірвання з ним трудових відносин.

Наказом від 05 лютого 2015 року № 43-к позивача було звільнено із займаної посади з 11 лютого 2015 року у зв'язку із скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що зміни в організації виробництва та праці Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» було проведено з метою підвищення ефективності здійснення господарської діяльності компанії, у зв'язку з чим були створено нові департаменти із одночасним скороченням загальної штатної чисельності працівників та покладенням нових завдань та функцій, про скорочення чисельності штату та скорочення посади позивача було повідомлено у передбачений законом двомісячний строк, а тому вважав, що звільнення позивача було проведено з дотриманням вимог закону.

З таким висновком апеляційного суду погодитися не можна з огляду на наступне.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із частинами 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог ч. 2 ст. 40, частини 3 ст. 49-2 КЗпП України не є обов'язком роботодавця.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

В матеріалах справи наявні штатні розписи лише двох структурних підрозділів, а саме: Управління з реалізації проекту в Арабській Республіці Єгипет Департаменту реформування та розвитку бізнесу та Виробничого департаменту, які і були досліджені судом при розгляді справи.

Разом з тим, апеляційний суд не врахував, що роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, які існують на підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, суд не з'ясував та не перевірив чи дійсно на момент попередження позивача про звільнення та у день його звільнення, на підприємстві були відсутні будь-які вакансії, які могли бути запропоновані ОСОБА_6

Без з'ясування вказаних обставин не можна вважати дотриманими відповідачем вимоги ст. 49-2 КЗпП України, а відтак і порядок звільнення позивача на підставі ч. 2 ст. 40 КЗпП України.

Таким чином, оскаржувана ухвала апеляційного суду не може бути визнана законною і обґрунтованою, а тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана
Г.В. Юровська