Провадження № 22-ц/773/510/16 Категорія: 30 Доповідач: Осіпук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого-судді - Осіпука В.В.,

суддів Матвійчук Л.В., Русинчука М.М.,

за участю секретаря Губарик К.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 10 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» в користь ОСОБА_3 20 000 грн. моральної шкоди, у звязку з отриманням трудового каліцтва 26 травня 1986 року.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» просить його скасувати як незаконне через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 січня 1970 року ОСОБА_3 був прийнятий на роботу токарем третього розряду Луцького автомобільного заводу, правонаступником якого на теперішній час є Публічне акціонерне товариство «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» (а.с. 3-8).

26 травня 1986 року року під час виконання трудових обов'язків на підприємстві трапився нещасний випадок, в результаті якого він отримав травму нігтьової фаланги 3 і 4 пальців правої кисті.

За результатом розслідування нещасного випадку, що трапилась з ним під час виконання трудових обов'язків, підприємством 26 травня 1986 року було складено акт № 11 за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві, із змісту якого вбачається, що причиною нещасного випадку є несправність обладнання: відсутність блокуючого пристрою в станку з кришкою лючка (а.с. 3-4).

29 червня 2010 року Луцькою міською МСЕК ОСОБА_3 було встановлено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 10 % (а.с. 9).

Встановлено, що будь-які грошові виплати у зв'язку з отриманням трудового каліцтва ОСОБА_3 не отримував.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (далі - Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII "Про охорону праці" (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року № 229-IV, КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Відтак, суд першої інстанції правильно виходив з того, що право позивача на виплату компенсації за моральну шкоду виникло з дня встановлення йому стійкої втрати працездатності згідно висновку МСЕК.

Відповідно до вимог ст. 173 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 13 Закону України «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання прав працівників у галузі охорони праці.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 27.01.2004 р. /п. 4.1/ зазначив, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіює йому моральні та фізичні страждання.

Частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що ушкодженням здоров'я, яке пов'язане з виконанням позивачем трудових обов'язків, йому заподіяно моральні та фізичні страждання, що обмежує його можливості вести активний спосіб життя, у зв'язку з чим висновком МСЕК встановлені відповідні обмеження, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд першої інстанції врахував ступінь вини працівника та підприємства у настанні нещасного випадку, що вбачається з акту форми Н-1, який міститься в матеріалах справи, ступінь втрати позивачем професійної працездатності, а також те, що отримане ним ушкодження здоров'я є незворотнім, що призводить до тяжких моральних, а також до фізичних страждань позивача та підставно визначив розмір моральної шкоди в розмірі 20 000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідальність за шкоду повинна нести держава, як власник Луцького автомобільного заводу на час заподіяння шкоди, колегія суддів до уваги не бере з тих підстав, що правонаступником вказаного державного підприємства є ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс».

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» відхилити, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2016 року року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді