ухвала

іменем україни

03 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

ПисаноїТ.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Колочавська сільська рада Міжгірського району Закарпатської області, публічне акціонерне товариство «Закарпаттяобленерго», про усунення перешкод у користуванні під'їзною дорогою загального значення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідач починаючи з 1990 року почав самовільно розширювати межі своєї земельної ділянки за рахунок дороги загального користування, яка є під'їздом до його будинку, шляхом встановлення на ній огорожі, внаслідок чого ширина дороги зменшилася з 3 м до 1 м. Позивач зазначив, що він не може скористатись під'їздом до належних йому земельної ділянки і житлового будинку в місці, де такий під'їзд визначено у державному акті, оскільки відповідач відмежував свою земельну ділянку на такій відстані від огорожі земельної ділянки електропідстанції, що унеможливлює проїзд автомобілем і гужовим транспортом, реальної ширини розміром 3 м проїзд не має, а фактично існує пішохідний прохід. Посилаючись на те, що дії відповідача є незаконними, просив зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні належними йому на праві власності земельною ділянкою та розташованим на ній житловим будинком по вул. Шевченка, 27 у с. Колочава Іршавського району Закарпатської області шляхом демонтажу встановленої відповідачем огорожі на дорозі загального користування шириною 3 м по всій її довжині, а також заборонити відповідачу встановлювати на зазначеній дорозі будь-які предмети, розміщення, не передбачені на дорозі загального користування, та створювати інші перешкоди у користуванні нею.

Заочним рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16 січня 2015 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11 березня 2015 року заочне рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16 січня 2015 року скасовано. Ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні дорогою загального користування шириною 3 м шляхом демонтажу встановленої ним огорожі по всій її довжині та зобов'язано не чинити перешкоди у користуванні зазначеною дорогою. В решті позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеними судовими рішеннями ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року залучено до участі у справі правонаступника ОСОБА_3 - ОСОБА_5

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,2699 га для обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства, розташованої по АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 29 червня 2001 року, виданим Колочавською сільською радою Міжгірського району Закарпатської області на підставі рішення Колочавської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 28 серпня 1997 року, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 295.

Зазначена земельна ділянка має поряд з іншими такі межі: із земельною ділянкою ОСОБА_4 (на плані від «Б» до «В»), із земельною ділянкою, наданою публічному акціонерному товариству «Закарпаттяобленерго» (далі - ПАТ «Закарпаттяобленерго) для обслуговування електророзподільної станції (на плані від «Д» до «А») та під'їзну дорогу (загального користування) між межами земельних ділянок електростанції і ОСОБА_4 шириною 3 м із заїздом від центральної автодороги.

Наявність під'їзної дороги до земельної ділянки і житлового будинку ОСОБА_3 на плані його державного акта співпадає із план-схемами, зазначеними у державному акті на земельну ділянку ПАТ «Закарпаттяобленерго», складеними спеціалістами відділу Держземагентства в Міжгірському районі Закарпатської області та комісією Колочавської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області.

ОСОБА_4 є власником та користувачем земельної ділянки площею 0,25 га, з призначенням - для обслуговування житлового будинку, розташованої по АДРЕСА_2.

У проекті землеустрою відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 зазначено на плані межі суміжного землевласника - ОСОБА_3 з визначенням пішохідної дороги загальною користування зі сторони загальної дороги довжиною 31,24 м без зазначення ширини та прилягання до земельної ділянки електростанції. На цьому плані також не зазначено прилягання межею земельної ділянки, яка обслуговує електророзподільну станцію і власником якої є ПАТ «Закарпаттяобленерго».

Указаний проект землеустрою не затверджений Колочавською сільською радою Міжгірського району Закарпатської області у зв'язку із наявністю спору між сторонами у справі.

Згідно з рішенням Колочавської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 15 січня 2015 року № 3 розглянуто земельний спір між сторонами у даній справі та затверджено розміри під'їзної дороги, яка пролягає до садиби позивача - шириною 3 м (з боку огорожі ПАТ «Закарпаттяобленерго» відступити - 50 см, з боку відповідача - по необхідності для забезпечення відповідної ширини під'їзної дороги); позивача зобов'язано за власний рахунок облаштувати під'їзну дорогу до належної йому земельної ділянки та житлового будинку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення прав позивача, проте відмовив у позові, виходячи із відсутності предмета спору, оскільки питання щодо усунення позивачу перешкод у користуванні належними йому земельною ділянкою і житловим будинком уже вирішено Колочавською сільською радою Міжгірського району Закарпатської області.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що відповідач вчиняє незаконні перешкоди позивачу у користуванні належним йому майном, зменшивши проїзд до земельної ділянки та житлового будинку останнього з трьох до одного метра.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Так, документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням, є державний акт (ст. 126 ЗК України).

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 158 ЗК Українивиключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

Відповідно до п. 3.22 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень» у районах садибної забудови при потребі, крім вуличної мережі (розділ 7), слід формувати мережу внутрішньоквартальних проїздів. Ширина їхньої проїжджої частини з однією смугою руху приймається 3,5 м, з двома - 5,5 м. На односмугових проїздах передбачаються роз'їзди (п. 3.11). Довжина тупикових проїздів повинна бути не більше 150 м. Проїжджа частина тупикових проїздів повинна закінчуватися кільцевими об'їздами радіусом по осі проїзду не менше 10 м або майданчиками для розвороту розмірами 12 м х 12 м кожна. До житлових і громадських будинків слід передбачати проїзди завширшки 3,5 м на відстані не ближче 5 м від стін, придатні для проїзду пожежних машин.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК Україниобґрунтував свої висновки лише рішенням Колочавської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 15 січня 2015 року № 3, при цьому належним чином не перевірив доводів і заперечень сторін, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема, чи відповідають фактичні розміри земельної ділянки ОСОБА_4 розмірам, зазначеним у правовстановлюючих документах на неї (які є чинними та у встановленому законом порядку ніким не оспорені); чи збудований відповідачем спірний паркан в межах виділеної йому земельної ділянки, чи на території дороги загального користування та чи порушено право позивача на здійснення ним права користування дорогою загального користування (яка є під'їздом до належної йому земельної ділянки), внаслідок збудованого відповідачем паркану і якими доказами це підтверджується.

Також, суд належним чином не з'ясував, чи використовувалась спірна частина земельної ділянки як проїзд з урахуванням положень п. 3.22 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень», які передбачають наявність мережі внутрішньоквартальних проїздів.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи з урахуванням положень про належність та допустимість доказів, які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувалися із порушенням установленого порядку.

Зазначаючи про те, що надані ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на земельну ділянку і житловий будинок та витяги із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельну ділянку і житловий будинок не можуть бути взяті до уваги, апеляційний суд не звернув уваги на те, що неподання цих доказів до суду першої інстанції було зумовлено поважними обставинами, тому дійшов передчасного висновку про задоволення позову без перевірки вказаних документів.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України підстав.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

І.К.Парінова

Т.О.Писана

О.В.Ступак