АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

24 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В., Музичко С.Г.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року дані позови задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності за кожним на 1/2 частку зазначених квартир з припиненням права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 - на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2. Вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 ключи від квартири НОМЕР_1 та не чинити йому перешкод у користуванні цією квартирою. В задоволенні позовів в інший частині відмовлено.

Не погодившись з таким вирішенням спору ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог за первісним позовом. Вважає рішення суду в цій частині незаконним та необгрунтованим, а висновки суду помилковими. Зазначає, що квартира АДРЕСА_1 придбана за її особисті кошти і не є спільною власністю подружжя. Наявність конфліктних стосунків між сторонами, протиправна поведінка ОСОБА_2 виключає можливість спільного користування майном та шкодить інтересам неповнолітньої дитини на що суд безпідствно не звернув уваги та не надав належної оцінки поданим доказам.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю автомобіля «Тойота Камрі», поділі цього майна та стягненні з ОСОБА_1 на його користь грошової компенсації його частки за автомобіль у розмірі 192 687 грн. та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення таких вимог у повному обсязі. Посилається на неправильну оцінку наявних у справі доказів, не урахування тієї обставини, що придбаний у шлюбі автомобіль ОСОБА_1 відчужила без його на то згоди. Зазначає, що має право на 1/2 частину автомобіля і згоден отримати грошову компенсацію цієї частки, оскільки отримані від продажу автомобіля кошти колишня дружина витратила не в інтересах сім'ї. Вважає висновки суду в цій частині помилковими та необґрунтованими й такими, що зроблені з порушенням норм матеріального та процессуального права.

В суді апеляційної інстанції кожна з сторін та їх представники свою апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених в ній. Апеляційну скаргу іншої сторони просили відхилити.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги за обома позовами частково, суд виходив з того, що спірні квартири є спільною сумісною власністю подружжя й тому підлягають поділу між сторонами у рівних частках. Оскільки ОСОБА_1 заперечує право ОСОБА_2 на користування квартирою НОМЕР_1 та не впускає його у квартиру, вона має бути зобов'язана не чинити перешкод останньому у користуванні цією квартирою, а він вселений у цю квартиру.

Відмовляючи у стягненні грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, суд вважав встановленим, що автомобіль придбаний сторонами був проданий під час шлюбу, у витребуванні його від набувача відмовлено і за відсутності цього рухомого майна воно не може бути поділене і стороною, яка заявила таку вимогу не доведено витрату отриманих від продажу автомобіля грошових коштів не в інтересах сім'ї.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає їх правильними.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.08.2007 року, від якого мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На даний час шлюб сторін розірвано.

Під час шлюбу ними було придбано у власність дві квартири: однокімнатна НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_2 та трикімнатна НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_1

Придбаний під час шлюбу на ім'я ОСОБА_1 автомобіль «Тойота», моделі «Camry», 2008 року випуску, відчужений нею під час шлюбу за договором купівлі-продажу від 29.01.2014 року.

За правилами ст. 10 ЦПК України кожна з сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

З огляду на те,що сторонами не надано належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили, що на придбання спірного майна,про поділ якого заявлено оба позови, були використані особисті кошти однієї з сторін, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те,що придбані сторонами під час шлюбу квартири є спільною сумісною власністю їх подружжя й доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про отримання в нею значних доходів, такого висновку суду не спростовують та на його правильність не впливають. Тим більше, що з наданих ОСОБА_2 письмових доказів убачається, що він працював й мав високи заробітки.

За обставин укладання попереднього договору та договорів купівлі-продажу квартир суд першої інстанції правомірно вважав, що квартири придбувалися за погодженням обох сторін та в інтересах їхньої сім'ї за спільні кошти подружжя.

Указавши на те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, суд дійшов правильного висновку щодо можливості поділу такого майна. При цьому суд обґрунтовано виходив з презумпції рівності часток.

Оскільки ОСОБА_2 має рівні з ОСОБА_1 права у користуванні належною їм власністю, а остання перешкоджає позивачу у користуванні квартирою НОМЕР_1, суд підставно вселив його у квартиру НОМЕР_1, зобов'язавши іншого співвласника не чинити перешкод у користуванні власністю.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що спільне проживання сторін в силу існуючого між ними конфлікту є неможливим, не можуть бути прийняті до уваги у данному випадку, оскільки вимог відносно визначення порядку користування спільною частковою власністю сторони у даному провадженні не заявляли, питання про припинення правового режиму спільної часткової власності також не порушувалося та не розглядалося.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо неправомірності відмови суду у стягненні грошової компенсації його частки за автомобіль, колегія суддів не приймає, оскільки автомобіль не залишився у власності відповідачки, був відчужений саме під час шлюбу сторін, хоча й без згоди ОСОБА_2, проте останнім не доведено, що кошти виручені від продажу автомобіля використані ОСОБА_1 в супереч інтересам сім'ї.

Ураховуючи, що обидві сторони понесли витрати по сплаті судового збору при подачи позовів предметом яких є поділ одного ж і того майна і їх вимоги задоволено частково з визнанням права власності на 1/2 частку цього майна за кожним,колегія суддів погоджується з судом першої інстанції в частині вирішення питання щодо відшкодування судових витрат.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315, 317ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа № 760/14764/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 3093/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Козленко Г.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.