Гусятинський районний суд Тернопільської області
Справа № 596/2600/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" березня 2016 р.

Гусятинський районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді Римара Г.М.

при секретарі Перцовій В.В.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Гусятин справу за позовом ОСОБА_5 до Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7 з обмеженою відповідальністю «Кей Колект» про визнання договору про надання кредиту недійсним, визнання недійсним договору поруки, визнання недійсним іпотечного договору, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Акціонерного комерційного інноваційного банку «Укрсиббанк», третя особа на стороні позивача ОСОБА_6, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_7 з обмеженою відповідальністю «Кей Колект» про про визнання договору про надання кредиту недійсним, визнання недійсним договору поруки, визнання недійсним іпотечного договору .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23 березня 2007 року між ОСОБА_5 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» був укладений договір про надання кредиту №0, у відповідності до якого відповідач зобовязався відкрити ОСОБА_5 поновлювальну кредитну лінію з лімітом кредитування у розмірі 38 250 швейцарських франків строком до 23.03.2014 року. В свою чергу позивач ОСОБА_5 зобовязався прийняти і повернути банку кредит та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах визначених договором.

В якості забезпечення виконання зобовязань по Кредитному договору, Банк зобов'язав Позичальника забезпечити укладення договорів поруки та іпотеки. Внаслідок цього, 23 березня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та третьою особою на стороні позивача - ОСОБА_6 було укладено Договір Поруки №1, згідно якого, поручитель зобовязується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_5 усіх його зобовязань перед кредитором, що виникли з Договору про надання кредиту №0 від 23.03.2007 року. Крім того, 24 березня 2007 р. між банком та ОСОБА_6 було укладено Іпотечний договір, за яким Іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - житлове приміщення, а саме: квартиру за адресою; АДРЕСА_1, загальною площею 74,2 кв.м., житловою площею 51,1 кв.м..

Проте при укладенні кредитного договору Банком не дотримано вимоги цивільного законодавства, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Банк не повідомив ОСОБА_5 про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, умови договору є несправедливими, оскільки положення договору надають значну перевагу відповідачу, позбавляючи ОСОБА_5 значного обсягу прав, зокрема, несправедливими є умови кредитного договору в частині надання кредиту в швейцарських франках, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплату відсотків у швейцарських франках.

На підставі викладеного та зважаючи на те, що відповідно до приписів ч.2 статті 548 ЦК України, визнання недійсним кредитного договору є підставою для визнання недійсним укладених в його забезпечення іпотечного договору та договору поруки.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2Б у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та просив відмовити в задоволенні позову. Також представником відповідача 26 лютого 2015 року було надано суду письмові заперечення проти позову, згідно яких, кредитний договір було укладено до набрання чинності ЗУ від 22.09.2011 р. № 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», а позивач дійшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання договору про надання споживчого кредиту в іноземній валюті недійсним. Укладаючи вищезгаданий кредитний договір № 0 від 23.03.2007 року, відповідач діяв згідно з вимогами діючого на момент укладення кредитного договору законодавства, в той же час доводи позивача, про порушення відповідачем істотних умов Договору, з підстав видачі кредитних коштів в іноземній валюті, не відповідають нормам матеріального права.

До того ж отримуючи кредит в іноземній валюті позивач не пред'являв до відповідача вимог щодо зміни умов кредитування, порядку та строків сплати кредиту чи недійсності укладення кредитного договору. Зазначені умови кредитного договору є суттєвими і оговорені в самому договорі, а його форма та зміст відповідають положенням ст.203 ЦК України.

Представник третьої особи на стороні позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні вимоги позову підтримав повністю.

Представник ТзОВ «Кей Колект» ОСОБА_8 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, та просив відмовити у задоволення позову.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, приходить до наступного.

23 березня 2007 року між ОСОБА_5 та Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» було укладено договір про надання кредиту №0, у відповідності до якого відповідач зобовязався відкрити ОСОБА_5 поновлювальну кредитну лінію з лімітом кредитування у розмірі 38 250 швейцарських франків строком до 23.03.2014 року.

Також 23 березня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та третьою особою на стороні позивача - ОСОБА_6 було укладено Договір Поруки №1, згідно якого, поручитель зобовязується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_5 усіх його зобовязань перед кредитором, що виникли з Договору про надання кредиту №0 від 23.03.2007 року. Крім того, 24 березня 2007 р. між банком та ОСОБА_6 було укладено Іпотечний договір, за яким Іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - житлове приміщення, а саме: квартиру за адресою; АДРЕСА_1, загальною площею 74,2 кв.м., житловою площею 51,1 кв.м..

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, згідно статті 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як визначає п.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У даному випадку, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і, що зовнішній вираз волі відповідає внутрішній.

Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 ЦК України).

Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Обставин, визначених частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Позивач та третя особа на стороні позивача, посилаються на порушення відповідачем умов ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що на їх думку, є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до положень зазначеного Закону, у разі ненадання даної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, а саме у виді штрафу або відшкодування шкоди.

Однак, Законом України «Про захист прав споживачів» не передбачена можливість визнання кредитного договору недійсним у разі ненадання або надання неповної інформації про послуги.

Крім того, про отримання споживачем інформації про умови кредитування свідчить підпис ОСОБА_5 у кредитному договорі (п. 8.2. кредитного договору).

Посилання на те, що кредитний договір є несправедливим, не є підставою звільнення від виконання зобов'язань або відповідальності за їх порушення, оскільки позивач сам уклав кредитний договір з відповідачем на підставі вільного волевиявлення, і ставлячи підпис, вважав його справедливим.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст. 548 ЦК України, недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.

У звязку з тим, що правові підстави для визнання недійсним кредитного договору відсутні, відповідно відсутні підстави для визнання недійсними іпотечного договору та договору поруки.

На підставі вищевикладеного, керуючись Законом України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 207, 524, 533, 626, 627, 628, 638, 1054 ЦК України, ст. ст.10, 11, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7 з обмеженою відповідальністю «Кей Колект» про визнання договору про надання кредиту недійсним, визнання недійсним договору поруки, визнання недійсним іпотечного договору - відмовити за недоведеністю та безпідставності позовних вимог.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області через Гусятинський районний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: підпис

З оригіналом вірно

Голова Гусятинського районного суду ОСОБА_9