Ухвала

іменем україни

03 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Нагорняка В.А., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення коштів за договором позики, коштів за прострочення виконання зобов'язання, за касаційною скаргою ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 звернулись до суду з указаним позовом, в якому просили стягнути солідарно з відповідачів заборгованість з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних за прострочення виконання зобов'язання за договором позики у розмірі по 32 949,99 грн кожному.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 суму боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 30 485,88 грн та три проценти річних у розмірі 2 464,11 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 суму боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 30 485,88 грн та три проценти річних у розмірі 2 464,11 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 і ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять вказане рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості (ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Зі змісту норм ЦК України, які регулюють спірні правовідносини, витікає, що на іншу сторону договору - позикодавця покладається обов'язок при поверненні позики видати позичальникові розписку про отримання предмета позики (чи його частини) або повернути йому борговий документ (ст. 545 ЦК України).

Судом встановлено, що на підтвердження отримання у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 40 тис. грн у борг під 4 % на місяць строком на шість місяців, відповідачами 20 березня 2010 року було складено розписку. У подальшому, 20 вересня 2010 року, сторони досягли згоди про продовження дії договору позики до 20 березня 2011 року (а. с. 14, на звороті).

Факт отримання від відповідачів процентів за договором позики у жовтні-грудні 2010 року, січні, березні 2011 року, позивач підтвердив, категорично заперечуючи при цьому проти повернення відповідачами всієї суми боргу у березні 2011 року відповідно до зробленого власноручно відповідачем записом «и общий долг 45000 грн погашен полностью» зазначивши, що 20 березня 2011 року ставив свій підпис тільки за отримання процентів.

Зазначені обставини суд першої інстанції не врахував та дійшов помилково висновку про відмову в задоволенні позову.

Оскільки відповідачі не виконали свої зобов'язання з повернення боргу, про що свідчить наявність у позивачів оригіналу боргової розписки, то апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачі мають право на повернення суми боргу у розмірі 40 тис. грн з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми боргу, що узгоджується з положеннями статей 625, 1050 ЦК України.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

На підставі вказаного колегія суддів дійшла висновку, що, ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Твердження скаржників, що розписка від 20 вересня 2010 року була укладена сторонами на продовження дії розписки від 20 березня 2010 року колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідачами у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України не надано належних і допустимих доказів у підтвердження цієї обставини і зміст цих розписок не містить даних про ці обставини. Крім того, вказане заперечується позивачами.

Таким чином, підстав для скасування оскаржуваного судового рішення немає, а тому його необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 і ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:В.А. Нагорняк Т.О. Писана Г.В. Юровська