Справа № 462/8377/14 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/1567/16 Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі: головуючого: Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря Іванової О.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 листопада 2015 року у справі за позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, треті особи: Львівська міська рада, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про демонтаж самочинно надбудованого мансардного поверху на частині площі горища,-

в с т а н о в и л а :

28 листопада 2014 року Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, уточнивши позовні вимоги, просила зобов»язати ОСОБА_2 - власника квартири АДРЕСА_1 демонтувати за власний кошт самочинно надбудований мансардний поверх на частині площі горища будинку АДРЕСА_1 позначеного на плані 2 - 4 площею 24,2 кв.м.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Зобов»язано ОСОБА_2, співвласницю квартири АДРЕСА_1 демонтувати за власний кошт самочинно надбудований мансардний поверх на частині площі горища будинку АДРЕСА_1, позначений в технічному паспорті ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 06.05.2014 року 2 - 4 площею 24,2 кв.м. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради судові витрати.

Вищевказане рішення оскаржено в апеляційному порядку ОСОБА_2, яка вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги, що вхід на другий поверх існує із загального коридору, доступ до сходів мають і сім»я ОСОБА_2, і сім»я ОСОБА_5, на другому поверсі облаштовано двоє дверей, через які є вхід на мансардний поверх, а відтак кожна сім»я має доступ до мансардного поверху. Апелянт зазначає про те, що позивачем не доведено порушення його прав та законних інтересів, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення прав позивача, на підтвердження проведення відповідачем перепланувань, не зазначено, які конкретно перепланування були проведені. Крім цього, позивачем у позовній заяві не зазначено, чиї права і які конкретно права порушені відповідачем. Вважає безпідставними покликання позивача на порушення прав третьої особи ОСОБА_5, оскільки вона не позбавлена можливості користуватися мансардним поверхом, використовувати його під горище, маючи до нього доступ. Ухвалюючи оскаржуване рішення суд не взяв до уваги звіт та висновок проведення технічного обстеження об»єкта - житлового будинку АДРЕСА_1, з якого вбачається, що самочинна реконструкція квартири НОМЕР_1 з влаштованим мансардним приміщенням виконана без порушень ДБН. При ухваленні оскаржуваного рішення судом не враховано роз»яснень п. п. 22, 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 6, а саме, що демонтаж є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законом заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради в задоволенні позову

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власникам квартири у дво - або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, сантехнічне, електричне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Частина 2 ст.383 ЦК України передбачає, що власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно - технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Згідно з положеннями ст. 152 ЖК УРСР виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок АДРЕСА_1 є двохквартирним, а також з того, що судом з матеріалів справи, а також з пояснень відповідачки ОСОБА_2, встановлено, що вона на мансардному поверсі в об»ємі існуючого горища влаштувала житлове приміщення, яке зображено в технічному паспорті ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" від 06.05.2014 року 2-4 площею 24,2 м2, з виходом на балкон 2-6 площею 0,6 м2, що знаходився в спільному користуванні з квартирою №1, вхід в приміщення 2-4 окремий із загального коридору мансарди, і згідно даних цього технічного паспорта, інвентаризаційної справи, дане приміщення облаштоване самовільно.

Крім цього суд першої інстанції посилався на акт обстеження ЛКП «Левандівка» від 12.05.2014 року, яким зафіксовано, що співвласник квартириНОМЕР_1 ОСОБА_2 на мансардному поверсі будинку на АДРЕСА_1 в об»ємі існуючого горища виконала житлове приміщення під літ.4 площею 24,2 м2, кладову під літ. 5 площею 1,0 м2 та приєднала балкон під літ. 6 площею 0,6 м2, що знаходиться в спільному користуванні з квартирою НОМЕР_2, при цьому що власник квартири НОМЕР_2 ОСОБА_5 згоди на переобладнання горища не надавав; на розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 371 від 12.06.2014 року «Про самочинне будівництво, здійснене гр. ОСОБА_2.», яким затверджено висновок міжвідомчої комісії, зобов»язано відповідача в термін до 01.08.2014 року демонтувати самочинно надбудований мансардний поверх на частині площі горища будинку АДРЕСА_1 та привести планування квартири до попереднього стану; на попередження ЛКП «Левандівка» про необхідність демонтажу мансардного поверху; на постанову адміністративної комісії при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради від 30.04.2014 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 150 КУпАП, а саме: за самочинну реконструкцію квартири НОМЕР_1 на АДРЕСА_1.

Тобто, суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що ОСОБА_2 самовільно, без дозвільних документів органів місцевого самоврядування, здійснила надбудову мансардного поверху на частині площі горища у житловому будинку АДРЕСА_1, що порушує права власника іншої квартири будинку і відповідно співвласника горища.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_1, іншими співвласниками якої є члени її сім»ї: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру №19677-З від 31.08.2004 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6272476 від 20.01.2005 року та довідкою з ЛКП «Левандівка» від 14.08.2014 року, а власником квартири НОМЕР_2 є третя особа, ОСОБА_5

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що діями відповідачки порушено права третьої особи, власника квартири НОМЕР_2 ОСОБА_5, яка, як вбачається з матеріалів справи, 16.04.2014 року звернулася до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради із заявою про врегулювання конфлікту і вжиття заходів щодо припинення незаконних дій ОСОБА_2, яка самовільно зайняла і перегородила горище над її квартирою без її згоди, на її прохання змістити перегородку відмовилась.

При цьому суд першої інстанції посилався на рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2004 від 02 березня 2004 року у справі про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), відповідно до якого положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так , що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Отже, згідно зі ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» безпосередньо власники квартир багатоквартирного будинку є співвласниками допоміжних приміщень (горища), тобто власниками спірного приміщення є співвласники квартир НОМЕР_1 і НОМЕР_3 і права яких могли бути порушені внаслідок перепланування відповідачем ОСОБА_2 «горища» під мансардне приміщення. Разом з тим, позивачем не було надано доказів, яке право саме позивача порушено діями відповідача ОСОБА_2 та підлягає захистові на підставі статей 3, 15 ЦПК України , відсутні посилання на обставини, що свідчили б про наявність у позивача дискреційних повноважень щодо розпорядження спірним майном («горищем») чи повноважень, які були б надані позивачеві іншими співвласниками житлового будинку, і, зокрема третьою особою ОСОБА_5 щодо надання позивачеві повноважень на звернення до суду в інтересах останньої. Крім цього, задовольняючи позов з підстав порушення прав третьої особи ОСОБА_5 на спірне приміщення, суд першої інстанції не з»ясував статусу спірного приміщення, яке, як встановлено судом апеляційної інстанції, не має статусу горища, а є мансардою, житловим приміщенням, а саме, квартирою НОМЕР_3 цього ж житлового будинку, що підтверджується поверховим планом, який знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи (аркуш інвентаризаційної справи, згідно з яким станом на 25.06.1980 року на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 розташовано коридор під літ. ІІ площею 6,4 кв.м. і квартира НОМЕР_3 (мезонін) загальною площею 30,7 кв., що складається з приміщень: кухні під літ. 3-1 площею 9,3 кв.м., житлових кімнат під літерами 3-2 і 3-3, відповідно площею 6,2 кв.м та 15,Ю2 кв. м., крім цього довідкою ЛКП «Левандівка», та сторонами не заперечувалось, що спірне приміщення використовувалась для проживання мешканців.

В матеріалах справи відсутнє рішення компетентних органів про переведення квартири НОМЕР_3 житлового будинку АДРЕСА_1 із житлового приміщення в нежитлове приміщення, а саме, - під горище.

Як встановлено судом, ОСОБА_2, у 1991 році зверталася у Виробниче об»єднання житлово-комунального господарства Залізничного району м. Львова з питанням про приєднання частини спірного приміщення до її квартири, проте листом від 12.02.1992 року № 3/7-60 їй було повідомлено, що по протипожежним нормам горищне приміщення не підлягає приєднанню і не може використовуватись під господарські потреби, а тільки як горище.

Разом з тим, наявність дозволу, який надавався ОСОБА_2 на використання квартири НОМЕР_3 під горище, не може замінити рішення компетентних органів, якими є органи місцевого самоврядування та органи виконавчої влади, які відповідно до ЖК України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», наділені правом вирішення питання про переведення жилих приміщень в нежитлові, в тому числі під горище.

Відтак, звернувшись з позовом Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради не з»ясувала статусу спірного приміщення, і безпідставно вважаючи його горищем, звернулася до суду з вимогами про зобов»язання ОСОБА_2, власника квартири АДРЕСА_1 демонтувати за власний кошт самочинно надбудований мансардний поверх на частині площі горища АДРЕСА_1 позначеного на плані 2 - 4 площею 24,2 кв.м.

Враховуючи вищезгадане рішення Конституційного Суду України, беручи до уваги, що ОСОБА_2 не отримала згоди власника квартири НОМЕР_2 ОСОБА_5 на відокремлення і зайняття частини горища, та що влаштоване на горищі приміщення 2-4 знаходиться частково над квартирою ОСОБА_5, а вихід на балкон, позначений в техпаспорті 2-6, який був у спільному користуванні власників двох квартир, можливий лише з приміщення 2-4, а відтак доступу до балкону мешканці квартири НОМЕР_2 позбавлені, суд першої інстанції вважав, що влаштований відповідачкою мансардний поверх порушує права власника квартири НОМЕР_2 ОСОБА_5, яка зверталася про це із заявою до позивача, а в судовому засіданні наполягала на задоволенні позову.

На думку колегії суддів такий висновок суду першої інстанції є безпідставним, необгрунтованим, до такого висновку суд дійшов не з»ясувавши дійсних обставин справи, такий висновок суду спростовується матеріалами інвентаризаційної справи, довідкою ЛКП «Левандівка», поясненнями відповідачки і третьої особи ОСОБА_5, з яких вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 мансардний поверх взагалі не будувала, наявність мансардного приміщення, яке використовувалось під житло для заселення мешканців, а не використовувалось як горище, відображене в матеріалах інвентаризаційної справи, а також підтверджується довідкою ЛКП «Левандівка».

Вимоги позивача про демонтаж відповідачем самочинно надбудованого мансардного поверху на частині площі горища житлового будинку АДРЕСА_1, є надуманими, твердження позивача про надбудову відповідачкою мансардного поверху, і що спірне приміщення є горищем, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не підтверджені належними та допустимими доказами.

Вищенаведене спростовує висновок суду першої інстанції про те, що відповідачка не надала доказів про надання їй уповноваженим на те органом місцевого самоврядування дозволу на проведення надбудови на спірному горищі, а тому безпідставно вважав її дії протиправними. Частини 1, 2 ст. 358 ЦК України передбачають, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

Згідно зі ст.15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач та відповідач, позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка на думку позивача порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому залучається до участі у цивільній справі за пред»явленими вимогами.

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред»явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ч.1 ст. 33 ЦПК України).

Відповідно до закріпленого в ст.11 ЦПК принципу диспозитивності цивільного судочинства та за змістом ч. 1 ст. 33 ЦПК України залучення судом до участі у справі особи як співвідповідача можливе лише як результат вирішення судом клопотання позивача про заміну первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред»явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом.

Відповідно до роз»яснень п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання, оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні чи суспільні інтереси (частина перша та друга ст.3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Задовольняючи позов та зобов»язуючи саме ОСОБА_2, співвласника квартири АДРЕСА_1,і демонтувати самочинно надбудований мансардний поверх, судом першої інстанції неповно з»ясовано обставини справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що саме відповідачкою надбудовано мансардний поверх. Однак такий висновок суду не обґрунтований, не підтверджений належними та допустимими доказами, такий висновок суду спростовується матеріалами справи, з яких вбачається, що квартиріНОМЕР_1 житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають, крім ОСОБА_2, чоловік - ОСОБА_6, та повнолітні діти - ОСОБА_7 та ОСОБА_4, які є співвласниками квартири, однак до участі у справі, як відповідачі, не залучалися. Клопотання про залучення їх до участі у справі, як співвідповідачів, позивачем в порядку ст. 33 ЦПК України, не заявлялося, і таке судом першої інстанції не вирішувалося.

Відтак, колегія суддів вважає, що до висновку про підставність позову, суд першої інстанції прийшов не з»ясувавши, чи дійсно мансардний поверх на частині площі горища житлового будинку АДРЕСА_1, про який зазначає позивач у позовній заяві, було надбудовано саме відповідачкою ОСОБА_2, чи приймали особисту участь у цьому інші співвласники квартири, якими є ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, чи затрачали вони на це кошти, чи заперечували щодо проведення цих робіт чи приймали участь у цьому, чи погоджуються на демонтаж відповідачкою, оскільки виконання рішення суду впливає на права та обов»язки інших співвласників квартири, які не були залучені до участі у справі як відповідачі.

Суд апеляційної інстанції, згідно з чинним процесуальним законодавством, не наділений правом на стадії апеляційного провадження змінювати процесуальне становище будь - кого з учасників процесу та залучати до участі у справі осіб, які не приймали участі у справі в суді першої інстанції, а вирішення даного спору без участі інших співвласників, як відповідачів, осіб, яких такий прямо стосується, та зобов»язання лише одного із співвласників демонтувати надбудований мансардний поверх, порушує їх житлові права.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

У зв»язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення є незаконним та необгрунтованим, а відтак таке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради в задоволенні позову.

Керуючись ч. 3 ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2,- задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 листопада 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення .

У задоволенні позову Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2 про демонтаж самочинно надбудованого мансардного поверху на частині площі горища, - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий Тропак О.В.

Судді: Приколота Т.І.

Федоришин А.В.