АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1686/16 Справа № 185/7732/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремез В.А.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користуванням жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року позивач звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, м.Павлоград, вул.Чернишевського, буд.15. У вказаному будинку також зареєстрована його онука - ОСОБА_3 із малолітнім сином ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1. У 2010 році відповідач змінила місце свого проживання, проте за місцем фактичного проживання не зареєструвалася. Факт реєстрації відповідача у спірній квартирі створює позивачу перешкоду у реалізації його прав користування та розпорядження належним йому майном. У добровільному порядку відповідач відмовляється знятися з реєстрації, хоча має власне житло. Тому, посилаючись на норми ст.107 ЖК України, позивач просить визнати відповідача разом з малолітнім сином такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за вказаною адресою.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, оскільки вважає, що рішення першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, м.Павлоград, вул.Чернишевського ,буд.15, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 15 липня 1963 року /а.с.5,6/.

Крім позивача у будинку за вказаною адресою з також зареєстрована онука позивача - ОСОБА_3 та її малолітній син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.7-10,18/.

Як вбачається з акту квартального комітету від 06 липня 2015 року, складеного у присутності сусідів, ОСОБА_3 разом з малолітнім сином не проживає за місцем реєстрації /а.с.11/.

Проте, згідно акту про фактичне місце проживання від 27.07.2015 року, ОСОБА_3 з квітня 2011 року по теперішній час фактично проживає за зазначеною вище адресою /а.с.26/.

Фактично відповідач разом з малолітнім сином проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується актом про фактичне місце проживання від 27 липня 2015 року та актом обстеження умов проживання /а.с.26/. Зазначене житло відповідач разом з чоловіком винаймають.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ч.ч.2,3 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

У судовому засіданні сторони не заперечували того факту, що відповідач була зареєстрована у спірному будинку як член сім'ї власника.

Суд першої інстанції встановивши, що оскільки позивач є власником спірного житла, а відповідач, яка є онукою позивача, була зареєстрована як член його сім'ї, застосував норми ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК Української РСР.

Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення , яке вони мають право зайняти , визначається його власником.

У відповідності до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право користування ним при його відсутності без поважних причин понад один рік.

Таким чином, при вирішенні питання про втрату права користування житлом члена сім'ї власника житла з'ясуванню підлягає як термін його відсутності, так і поважність причин такої відсутності.

Судом першої інстанції також було встановлено, що відповідач фактичне місце проживання змінила у зв'язку з укладенням шлюбу та необхідністю створення належних умов для проживання малолітньої дитини. Іншого місця для реєстрації вона та дитина не мають. Інтересу до будинку не втратила, періодично використовує житло, належне позивачу, доглядає присадибну ділянку.

Зазначене підтверджено актом, складеним 02 серпня 2015 року сусідами ОСОБА_5 у якому сусіди засвідчили, що ОСОБА_3 на протязі 5 років не проживає у будинку, протее, періодично користується житловим приміщенням, здійснює догляд за ним, прибирає у будинку та прилеглій території /а.с.21/.

Також, суд першої інстанції виходив з того, що згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до вимог ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом.

За змістом положень ст. ст. 2, 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

Крім того, встановлено, що малолітня дитина відповідача - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, був зареєстрований у вказаному будинку за згодою власника як член його сім'ї та отримав у будинку постійну реєстрацію, тому набув у встановленому порядку права користування зазначеним житлом.

Відповідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

У своєму висновку від 03.11.2015 р. орган опіки та піклування Павлоградської міської ради зазначив про недопустимість визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки у даному випадку права дитини будуть порушені.

Оскільки, власного житла відповідач не має та не може зареєструвати дитину в іншому житловому приміщенні, то при знятті з реєстраційного обліку малолітньої дитини, будуть порушені гарантовані законодавством законні права та інтереси дитини.

З урахуванням викладених обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволення позовних вимог.

Однак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вірно прийшовши до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, однак, застосував до спірних правовідносин норми закону з інших правових підстав, чим у порушення ст. 11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог. У зв»язку з чим, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування відмови у позові підлягає зміні.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Апеляційний суд у відповідності до вимог ст.303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Правовою підставою свого звернення до суду із зазначеними вимогами позивач зазначав підстави, що передбачені ст. 107 ЖК України, про що наголошував у суді та надавались докази, що містяться у матеріалах справи.

Суд першої інстанції встановивши, що оскільки позивач є власником спірного житла, а відповідач, яка є онукою позивача, була зареєстрована як член його сім'ї, вважав, що до даних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК Української РСР.

Однак, колегією суддів було встановлено, що суд першої інстанції не сприяв позивачу у реалізації його процесуального права визначеного ст.. 31 ЦПК України щодо зміни предмета або підстави позову шляхом подання письмової заяви, а застосувавши самостійно до спірних відносин норми ст.. 405 ЦК України та 156 ЖК Україниської РСР вийшов за межі позовних вимог.

У даному випадку, суд може розглядати питання щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з вказаної позивачем підстави, яка передбачена ст. 107 ЖК України.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови N 2 від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовування кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Виходячи з цих роз'яснень, колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_6 не подав переконливих доказів про виїзд ОСОБА_3 з неповнолітнім сином зі спірного будинку у добровільному порядку на постійне проживання у інший будинок, як це вказував позивач. Відповідно, колегія навпаки вважає, що в ході розгляду справи поясненнями самого позивача підтверджено фактично вимушене залишення позивачем спірного житла та не бажання позивача впускати її для проживання. Крім того, належними у справі доказами підтверджено той факт, що за адресою свого фактичного проживання позивач не прописувалась, іншого житла у власності а ні вона, а ні її чоловік не мають, а житло де вона проживає - їх сім»я винаймає, зазначене встановлено висновком органу опіки та піклування Павлоградської міської ради щодо заперечення проти позову про визнання малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням від 11.01.2016 року та матеріалами справи.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що факт реєстрації відповідача у спірному будинку обмежує його у реалізації прав власника з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. ОСОБА_6 має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

На підставі ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Зокрема, статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Проте їх зміст не містить такого способу захисту як позбавлення права користування житлом.

Разом з тим, згідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. ст. 11, 58 - 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Особою, що подала апеляційну скаргу, за допомогою належних та допустимих доказів не доведено факт порушення, невизнання чи оспорювання його прав як власника з боку відповідача ні суду першої, ні апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню.

Однак, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року в частині правового обґрунтування відмови у позові підлягає зміні.

У іншій частині рішення суду залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року в частині правового обґрунтування відмови у позові змінити.

У іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

ОСОБА_7