"23" березня 2016 р. м. Чернівці
судді Яремка В.В.
у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2, про визнання права власності на спадкове майно, визнання недійсним договору іпотеки та за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмета спору, ОСОБА_1, про визнання права власності на спадкове майно, визнання недійсним договору іпотеки за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2015 року
За наслідками апеляційного розгляду справи апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Вважаю, що апеляційний суд помилково залишив в силі рішення суду першої інстанції.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі є спадкоємцями першої черги, у визначеному в законі порядку своєчасно прийняли спадщину, але оформити спадкові права не можуть через утримання відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, а договір іпотеки від 11 червня 2007 року укладений з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку», ЦК України тобто без згоди всіх співвласників майна, яке перебувало у спільній сумісній власності.
Апеляційний суд погодився з таким висновком, зазначивши, що відповідач ПАТ КБ «Приватбанк» порушує право позивачів на оформлення спадщини.
Проте апеляційний суд не звернув уваги, що належними відповідачами у спорах про визнання права на спадкове майно є інші спадкоємці, а у разі відсутності - відповідна територіальна громада.
ПАТ КБ «Приватбанк» до таких суб'єктів не відноситься.
Апеляційний суд також помилково погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог про визнання оспорюваного договору іпотеки недійсним.
Суд виходив з того, що відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією із сторін правочину так і іншою заінтересованою особою, права, законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Проте суд не звернув уваги, що позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 є спадкоємцями сторін договору іпотеки й на час укладення оспорюваного правочину їх права не порушувалися.
У справі встановлено, що спадкодавець ОСОБА_4 знав про наявність спірного договору іпотеки проте не оспорював його у судовому порядку.
За наведених обставин ОСОБА_1, ОСОБА_2 не є належними позивачами за вимогами про визнання правочину недійсним із зазначених ними підстав позову.
Тому підстави для задоволенні їх позовів відсутні.
Апеляційний суд вдався до аналізу змісту вироку Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 червня 2010 року, ухвали Апеляційного суд Чернівецької області від 10 серпня 2010 року, ухвали Верховного Суду України від 25 серпня 2011 року, не звернувши уваги, що указані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовано, а ухвалою Верховного Суду України справа по суті не вирішена.
Відповідно апеляційний суд не мав підстав посилатися на указані судові рішення як на преюдиційні для вирішення цивільного спору.
Отже, за наслідками апеляційного розгляду справи апеляційний суд мав підстави для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким у позовних вимогах відмовити.
Суддя Яремко В.В.