Номер провадження: 22-ц/785/673/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сидоренко І.П., Погорєлової С.О.,

при секретарі: Колмакові В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Саратського районного суду Одеської області від 26 серпня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за участю третіх осіб: Плахтіївської сільської ради Саратського району Одеської області, ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 26 серпня 2015 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за участю третіх осіб: Плахтіївської сільської ради Саратського району Одеської області, ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Саратського районного суду Одеської області від 26 серпня 2015 року та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, ОСОБА_2 , збільшивши свої позовні вимоги в остаточній їх редакції просила суд визнати заповіт від 07.02.2006 року недійсним/ нікчемним, визнати спадкове майно спільною сумісною власністю подружжя, визначити частку спадкодавця у спільному майні подружжя, визнати позивачку особою, що має безумовне обовязкове право на обовязкову частку у спадщині батьків, визнати за позивачкою право власності на обовязкову частку у спадщині після смерті батька і матері, яка у сукупності складає ? частку домоволодіння та земельної ділянки, усунути від права на спадщину відповідача, визнати недійсним заповіт, оскільки він складений від імені батька іншою особою та посвідчений неповноважною особою.

При цьому, обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача ОСОБА_5 послалася на те, що третя особа ОСОБА_4 не мала права складати заповіт від імені батька, а могла тільки його посвідчити, також, заповідачу не було розяснено вимоги ст.ст. 1231, 1235 ЦК України, батько позивачки не міг усунути від спадщини дочку, у заповіті підпис не батька позивача, батько позивача не міг розпоряджатися майном, яке йому не належить, оскільки він не вступив в спадщину після смерті матері позивача, , на момент складання заповіту батько був у безпорадному стані в звязку з похилим віком, тому при складанні заповіту повинні бути присутніми свідки, позивачка є особою, що має безумовне обовязкове право на обовязкову частку у спадщині батьків, заповіт вчинено під впливом погроз та обману, при складанні заповіту були порушені ст.ст. 1224, 1231, 1234, 1235,1241, 1257, 1272, 1277 ЦК України.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що відповідно до копії актового запису про смерть № 94 від 06 жовтня 2006 року ОСОБА_6 помер 05 жовтня 2006 року.

Позивачка та відповідач є дітьми померлого, про що свідчать копії свідоцтв про їх народження.

При своєму житті, 07.02.2006 року ОСОБА_6 склав заповіт на користь свого сина ОСОБА_3, який був посвідченим секретарем Плахтіївської сільської ради Саратського району Одеської області, під №20 у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій і внесений до Спадкового реєстру заповітів.

На час посвідчення заповіту посаду секретаря Плахтіївської сільської ради обіймала ОСОБА_4, яка пропрацювала на вказаній посаді 25 років.

Відповідно до реєстру для реєстрації нотаріальних дій вбачається, що під №20 зазначено посвідчення заповіту ОСОБА_6 07.02.2006 року, в якому вказані його анкетні дані відповідно до паспорту .

Відповідач 18.04.2014 року звернувся до Саратської районної державної нотаріальної контори для прийняття спадщини після смерті батька на підставі вказаного заповіту, на підставі якої була заведена спадкова справа № 41/2014, заяв від інших громадян щодо прийняття спадщини не надходило, що підтверджується довідкою завідувача Саратської районної державної нотаріальної контори.

Судом першої інстанції, також достовірно встановлено, що позивачка не зверталась із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті матері, тому на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, заповідач, батько сторін, як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї і тому мав право заповідати усе своє майно відповідачу.

Доводи апеляційної скарги в цій частині щодо неврахування судом звернення відповідача з заявою про отримання спадщини після смерті матері висновків суду не спростовують з огляду на те, що сам відповідач не оскаржував заповіт з цих підстав, а позивачка із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті матері не зверталась, що нею не заперечувалось.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов'язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Відповідно заповіту ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким усе своє майно, де б воно не було та в чому б воно не перебувало, а , також, все те , на що він буде мати по закону право, та все те, що буде належати йому на день смерті, у повному обсязі заповів своєму сину - відповідачу по справі.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (ст.1234 ЦК України).

Зі змісту заповіту особу заповідача ОСОБА_6 встановлено згідно паспорту, його дієздатність перевірено. Відтак, право на заповіт ОСОБА_6 здійснив особисто як фізична особа з повною цивільною дієздатністю, іншого не встановлено.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1235 ЦК України).

Статтею 1247 ЦК України визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Згідно ч. 2 ст. 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноруч або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем. Аналогічні положення закріплені в Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України , відповідно до яких нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути в голос прочитаний і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом.

Так, зі змісту заповіту вбачається, що заповіт складено 07.02.2006 року о 10-00 год. в с. Плахтіївка Саратського району Одеської області, Україна, в приміщенні Плахтіївської сільської ради, надруковано секретарем сільської ради ОСОБА_4 на прохання заповідача за допомогою загальноприйнятих технічних засобів , прочитано уголос, зміст ст..ст. 2141,1307 ЦК України заповідачу розяснено, встановлено вільне волевиявлення особи заповідача скласти заповіт, про що свідчить його особистий підпис, після чого зареєстровано в реєстрі №20 в журналі вчинення нотаріальних дій, що повністю спростовує доводи апеляційної скарги, щодо недотримання форми заповіту.

Секретар Плахтіївської сільської ради Саратського району Одеської області ОСОБА_4 при посвідчені заповіту ОСОБА_6 07 лютого 2006 року діяла в межах своїх повноважень, згідно Закону України « Про нотаріат», Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України» затвердженої наказом Мін'юсту України №22/5 від 25.08.1994 року, що діяла на час складання заповіту, що підтверджується відповіддю головного управління юстиції в Одеській області, адресованою позивачу.

Відповідно до ч.1 статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Згідно ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин) . У цьому разі визнання правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно ч.2 ст. статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зі змісту позовних вимог (з урахуванням заяви про їх збільшення) вбачається, що позивач наголошує на підробці підпису заповідача, що третя особа ОСОБА_4 не мала права складати заповіт від імені батька, а могла тільки його посвідчити, також, заповідачу не було розяснено вимоги ст.ст. 1231, 1235 ЦК України, , на момент складання заповіту батько був у безпорадному стані в звязку з похилим віком, тому при складанні заповіту повинні бути присутніми свідки, що є наслідком нікчемного правочину згідно ч.2 ст.215 ЦК України відповідно до ч.1 статті 1257 ЦК України та одночасно, позивач вимагає визнання заповіту недійсним на підставі ч.1 ст.215 ЦК України та ч.2 ст. статті 1257 ЦК України і звязку з відсутністю волевиявлення батька на складання заповіту, батько позивача не міг розпоряджатися майном, яке йому не належить, оскільки він не вступив в спадщину після смерті матері позивача, позивачка є особою, що має безумовне обовязкове право на обовязкову частку у спадщині батьків, заповіт вчинено під впливом погроз та обману.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України вибір захисту своїх порушених прав належить позивачу та кожна зі сторін повинна довести те на що посилається.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна зі сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень за допомогою належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 57-59 ЦПК України.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що закріплене у частині 1 статті 1247 ЦК України загальне правило про письмову форму заповіту та вимоги ст. 1248 ЦК України дотримано.

Судом було, також, правомірно відмовлено в задоволенні позову в частині усунення відповідача від права на спадщину батька, оскільки дана вимога нічим не підтверджена та визнання права власності позивачки на обовязкову частку, оскільки позивач не підпадає під перелік осіб, визначених статтею 1241 ЦК України.

В суді апеляційної інстанції апелянт не наполягала на їх задоволенні.

Будь-яких доказів невідповідності волі батька складати оспорюваний заповіт, складання заповіту під впливом обману, фізичного або психічного насильства, належними та допустимими доказами у відповідності ст. 60 ЦПК України не підтверджено.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що заявлені позивачем вимоги про нікчемність заповіту та визнання його недійсним, з підстав, наведених вище являються, у відповідності до цивільного законодавства взаємовиключними.

Доводи апеляційної скарги належних та допустимих доказів допущення порушень закону при складанні та посвідченні заповіту не містять.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вислухавши пояснення, оцінивши всі докази в сукупності, вірно встановив обставини, що мають значення для справи, його висновки відповідають таким, правильно визначився зі спірними правовідносинами та нормами матеріального права і процесуального права, що такі регулюють, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог ОСОБА_2.

Рішення суду є законним і обґрунтованим.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Саратського районного суду Одеської області від 26 серпня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за участю третіх осіб: Плахтіївської сільської ради Саратського району Одеської області, ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним залишити без змін. Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: І.П. Сидоренко

ОСОБА_7