Справа № 155/1569/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Адамчук Г.М.
Провадження № 22-ц/773/279/16 Категорія: 47 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2016 року місто ОСОБА_1

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря Губарик К.А.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь Агро" про розірвання договору оренди, повернення земельної ділянки та стягнення заборгованості з орендної плати, за апеляційною скаргою позивача на рішення Горохівського районного суду від 28 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Горохівського районного суду від 28.12.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції свої висновки обґрунтовував тим, що підстави для розірвання укладеного 03.09.2007 року договору оренди землі № 41 між ОСОБА_4 та товариством з обмеженою відповідальністю (далі ТзОВ) «Волинь Агро» та стягнення заборгованості з орендної плати відсутні, оскільки відповідачем зобовязання за цим договором виконуються належним чином, а в односторонньому порядку розірвання договору його умовами не передбачено.

Висновки суду відповідають встановленим в справі обставинам та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.09.2007 року між ОСОБА_4 та ТзОВ «Волинь Агро» було укладено договір оренди землі № 41, який було зареєстровано 16.10.2007 року в Горохівському районному офісі ДП «Центр ДЗК» запис №16 в Державному реєстрі земель, відповідно до умов якого орендар приймає в строкове платне користування строком на 15 років земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,33 га, яка знаходиться на території Смолявської сільської ради і належить орендодавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №052662 зі сплатою встановленої орендної плати (а.с.6-11).

22.05.2013 року ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 23.05.2013 року (а.с.12).

Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 29.01.2014 року приватним нотаріусом Горохівського районного нотаріального округу ОСОБА_5, яке було зареєстровано в реєстрі за №49, спадкоємцем майна ОСОБА_4 є позивач по справі ОСОБА_2 (а.с.13).

Відповідно до довідки ТзОВ «Волинь Агро» від 15.10.2015 року №390, орендодавцю ОСОБА_4 за договором оренди землі №41 від 03.09.2007 року нараховано орендну плату за 2013 рік в розмірі 951,53 грн., за 2014 рік - 951,53 грн., за 2015 рік 1167,48 грн. (а.с.25).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач свої вимоги обґрунтовувала тим, що у згаданому договорі оренди землі не визначена орендна плата так, як того вимагає ст. 15 Закону України «Про оренду землі» та Типовий договір оренди землі, а також відсутній кадастровий номер, що є істотною умовою та підставою для розірвання договору. Крім того зазначає, що за період з 2011 року по 20015 рік жодного разу не отримувала коштів за користування землею орендарем за його місцезнаходженням, зазначеним в договорі, а каса в якій можна було б отримати вказані кошти відсутня.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобовязується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Згідно із ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до п. 12.5. договору оренди землі, його розірвання в односторонньому порядку не допускається.

Згідно із ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України ( 2768-14 ) та іншими законами України.

Абзацом 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі», а також пунктом 12.6 вищевказаного Договору визначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Істотною умовою, про відсутність якої в договорі стверджує позивач, є інформація про обєкт оренди, а саме кадастровий номер земельної ділянки, однак зазначення кадастрового номера не було передбачено частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» на момент укладення договору оренди землі, а тому вказувати кадастровий номер в договорі не було обовязковим.

З листа ТзОВ «Волинь Агро» від 29.09.2014 року вбачається, що дане товариство має намір виконувати взяті на себе зобовязання за договором до закінчення терміну, на який його було укладено. Товариством було повідомлено ОСОБА_2 про те, що заборгованість з орендної плати вона може отримати у касі підприємства за вказаною у листі адресою.

ОСОБА_2 було належним чином повідомлено про нараховану орендну плату та місцезнаходження відповідача по справі, однак вона своїм правом отримати кошти не скористалася, а та обставина, що вона зверталася до підприємства за даними коштами та не могла їх отримати будь-якими доказами доведена не була.

Також не було доведено позивачем порушення відповідачем обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 Закону України «Про оренду землі» та недотримання відповідних умов вищевказаного договору, що могло б бути підставою для його розірвання.

Згідно із статтею 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальність за її несплату.

Відповідно до п. 4.1. договору оренди, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі готівкою через касу орендаря з письмовим підтвердженням факту одержання готівки в день її одержання. Розмір орендної плати у рік становить 254,16 грн., що складає 1.5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, зазначеної в пункту 2.4. цього договору оренди.

Пунктом 4.2. вказаного договору встановлено, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексу інфляції.

Згідно із п. 4.3 договору оренди, орендна плата вноситься у такі строки: до 31 грудня кожного року оренди.

Статтею 22 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендна плата справляється у грошовій формі, однак за згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі.

Водночас пунктом 4.4 Договору визначено, що за домовленістю сторін орендна плата може сплачуватися у натуральній формі (зерно, солома, сіно, олія та інше), або відробітковій (надання послуг: культивація, оранка, транспортні послуги та інші) формі по діючим цінам на продукцію, роботи та послуги. Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відповідними актами.

Згідно із ч. 2 ст. 14 Закону України «Про оренду землі», Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Постановою КМУ від 03.03.2004 року №220 «Про затвердження Типової форми договору оренди землі» затверджено типову форму договору оренди землі.

В даному випадку дотримання типової форми договору не є обовязковим для сторін, оскільки норми чинного законодавства не вимагають обовязковості дотримання саме типової форми, а тому не може бути підставою для дострокового розірвання договору оренди землі.

Пунктом 1 Указу Президента №92/2002 від 02.02.2002 року у редакції, чинній на момент укладення договору оренди землі, визнано одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектору економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення у розмірі не менше 1,5% визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки та поступово збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря.

До зазначеного Указу було внесено зміни №725/2008 і встановлено розмір орендної плати не менше 3% визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки.

Відповідно до умов договору орендна плата у рік становить 254,16 грн., що складає 1,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, проте, починаючи з 2010 року позивачу нараховувалася орендна плата у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, зазначеної в пункту 2.4. вищевказаного договору оренди та утримувався податок з доходів фізичних осіб.

Неотримання орендної плати за 2013 рік було обумовлено тим, що орендодавець ОСОБА_4 померла 22.05.2013 року, а позивач підтвердила свої права на успадковану орендовану земельну ділянку 29.01.2014 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Всупереч ст. 148-1 ЗК України позивач зобовязана була протягом одного місяця з дня набуття права власності на земельну ділянку повідомити про це відповідача із зазначенням:

1) кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки;

2) найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім»я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника;

3) місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси;

4)платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі).

Повідомлення надсилається користувачу земельної ділянки рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручається йому особисто під розписку.

Однак, незважаючи на вказані вимоги Закону 15.09.2014 року позивач звернулася до відповідача з повідомленням про одностороннє розірвання договору оренди землі, що суперечить умовам договору оренди землі та положенням Закону України «Про оренду землі».

Крім того, матеріали справи, зокрема постанова Волинського окружного адміністративного суду від 29.09.2015 року, свідчать про те, що позивач ОСОБА_2 в порушення умов договору оренди землі, під час дії останнього, уклала 01.01.2015 року інший договір оренди землі з іншою юридичною особою (СФГ «Нива»).

Наведені факти підтверджують те, що позивач ОСОБА_2 не мала наміру продовжувати правовідносини з відповідачем, а тому й свідомо не зверталася за одержанням орендної плати з власної ініціативи.

Отже, на підставі наведених правових норм та встановлених у справі обставин, місцевий суд прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для розірвання оспорюваного договору оренди землі, оскільки ТзОВ «Волинь Агро» належним чином виконує обовязки за вищевказаним договором оренди землі: земельна ділянка використовується за цільовим призначенням, орендна плата нараховується у відповідності до умов договору,

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 про те, що відповідачем не вживалися заходи щодо встановлення правонаступника за договором оренди землі після смерті ОСОБА_4, а відповідач продовжував використовувати земельну ділянку з систематичним простроченням платежів по орендній платі, ним самовільно було змінено ціну договору, шляхом встановлення замість 1,5% орендної плати в розмірі 3%, є безпідставними.

Згаданою ст. 148-1 ЗК України встановлено обовязок саме особи, яка набуває у власність земельну ділянку, в даному випадку має місце спадкування за заповітом, необхідних даних, які необхідні для належного виконання умов договору. Однак позивачем вчасно таких даних відповідачу надано не було, проте це не свідчить про порушення саме відповідачем умов договору, оскільки орендна плата ним нараховувалася відповідно до умов договору, що підтверджується відповідними доказами, які мітяться в матеріалах справи.

Збільшення відповідачем процентної ставки до 3% було здійснено на виконання вимог Указу Президента №92/2002 від 02.02.2002 року із змінами №725/2008 і лише в інтересах орендодавця, що не може свідчити про порушення орендарем умов згаданого договору оренди землі.

Крім того, покликання позивача на скрутне матеріальне становище як підставу для того щоб займатися самостійно сільськогосподарською діяльністю на земельній ділянці, яка є обєктом оспорюваного договору оренди землі, не є підставою для розірвання договору оренди, оскільки це чинним законодавством не передбачено.

Вимоги позивачки, викладені у її заяві про збільшення позовних вимог від 16.10.2015 року, про стягнення з відповідача в її користь орендної плати за 2013-2014 роки в сумі 1903,06 грн. та нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України на цю заборгованість 818,31 грн. інфляційних втрат і 3% річних в розмірі 59,90 грн. за прострочення виконання грошового зобовязання також не підлягають до задоволення, оскільки всупереч вимогам ч. 1 ст. 60 ЦПК України вона не довела, що зверталась в касу підприємства за одержанням їй орендної плати за вказані роки і їй відмовлено у виплаті цих сум. Навпаки, із направленого ОСОБА_2 15.09.2014 року повідомлення (а.с.15) вбачається, що вона вимагала припинення договору оренди землі, а про орендну плату не згадувала. У відповідь на це повідомлення відповідачем 29 вересня того ж року направлено лист, в якому пропонувалось позивачці одержати в касі товариства орендну плату за 2013-2914 роки.

Те, що позивачка з власної ініціативи не одержує в касі ТОВ «Волинь Агро» орендну плату, бажаючи розірвати договір оренди землі, виключає можливість стягнення цієї плати з відповідача в судовому порядку, тобто примусово, оскільки відповідач не відмовлявся і не відмовляється здійснити цю виплату на умовах договору оренди добровільно.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження під час перегляду в апеляційному порядку оскаржуваного рішення суду, були предметом розгляду в суді першої інстанції і висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, вони не спростовують.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Горохівського районного суду від 28 грудня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: