АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/1318/16 Головуючий 1 інстанції - Милюкін Ю.П.
Справа № 616/458/15-ц Доповідач - Пилипчук Н.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Піддубного Р.М., Гуцал Л.В.,

за участю секретаря : Гребенщикової Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 18 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «ЗЕВС-Д» про стягнення заподіяних збитків у вигляді неодержаного доходу (упущеної вигоди),

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідач без належної правової підстави використовував земельні ділянки кадастрові номери НОМЕР_1 та НОМЕР_2, загальною площею 7.0641 га, розташовані на території Андріївської сільської ради Великбурлуцького району, власником яких він являється. Наприкінці 2012 р. він попереджав керівника ФГ «ЗЕВС» ОСОБА_2 про те, що на наступний рік буде самостійно обробляти належну йому на праві власності земельну ділянку. Між тим, відповідач продовжував обробляти земельні ділянки. Після уточнення позовних вимог, позивач остаточно просив стягнути з відповідача заподіяні збитків у вигляді неодержаного доходу (упущеної вигоди) в розмірі 136602 грн. 75 коп. спричинених незаконним користуванням належною позивачеві земельною ділянкою в 2011, 2012 та 2013 роках, та відшкодувати понесені судові витрати.

Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 18 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить зазначене судове рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити. Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення процесуального права. Наполягає, що звертався до суду з позовом на підставі ст. 1214 ЦК України, а не на підставі ст. 1166 ЦК України. Звертає увагу, що встановлення меж в натурі є факультативним, а не основним правом власника. Вказує, що судом першої інстанції не встановлено, які витрати понесені відповідачем при обробці земельної ділянки.

У відповідності до ст. 303 ЦПК України, при розгляді справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, що з'явились, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3, виданого 11.03.2003 р., на підставі рішення Великобурлуцької РДА У Харківській області, ОСОБА_1 є власником земельних ділянок загальною площею 7,0641 га кадастрові номери НОМЕР_4 та НОМЕР_5 (а.с.9).

Сторони не заперечують, що протягом 2003-2008 року ФГ «ЗЕВС-Д» обробляло земельні ділянки, належні позивачу на підставі договору оренди, укладеного у встановленому законом порядку.

Частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк. Реалізація зазначеного переважного права на поновлення договору оренди можлива лише за умови дотримання встановлених цією нормою певної процедури і строків (частини 2-5 цієї статті).

Так, для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити наступні юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Частиною 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачена інша підстава поновлення договору оренди, а саме у тому разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність наступних юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обов'язки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову у поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди.

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції визнав, що ФГ «ЗЕВС-Д» протягом 2009-2012 років продовжило обробляти земельну ділянку, належну позивачу, між тим наполягав, що оброблялася земельна ділянка зі згоди та відома позивача, за що він отримував орендну плату. Крім того, представник відповідача вказував, що межі вказаної земельної ділянки не були винесені в натурі, тому неможливо встановити якими саме культурами засівалася вказана ділянка, які витрати були понесені на її обробку.

Матеріали справи містять належні та допустимі докази того, що позивач отримував від відповідача орендну плату за користування земельною ділянкою протягом 2009-2012 років.

Листом від 03.01.2013 року позивач повідомив голову ФГ «ЗЕВС-Д» про вимогу щодо повернення належної йому земельної ділянки.

Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 30.10.2013 р. був задоволений позов ОСОБА_1 та інших до ФГ «ЗЕВС-Д» про повернення земельних ділянок з ФГ «ЗЕВС» та відшкодування матеріальної шкоди (а.с.14-15).

Вищевказаним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 на адресу ФГ «ЗЕВС-Д» направлялася вимога про повернення земельної ділянки, проте самовільно зайнявши належну ОСОБА_1 земельну ділянку, перекультивувавши та засіявши її, ФГ «ЗЕВС-Д» завдало збитків на суму 9924 грн. 10 коп., які стягнуто з ФГ «ЗЕВС-Д» на користь ОСОБА_1, а також зобов*язано ФГ «ЗЕВС-Д» повернути ОСОБА_1 належну йому земельну ділянку.

Відповідач припинив користування земельною ділянкою позивача на виконання рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 30.10.2013 р.

Таким чином, рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 30.10.2013 р. встановлений факт самовільного використання земельної ділянки позивача.

Водночас, обґрунтовуючи свої позовні вимоги про стягнення неодержаного доходу (упущеної вигоди) від використання земельної ділянки, ОСОБА_1 посилається на приписи ст. 152, 156, 157 ЗК України, разом з посиланням на ч.1 ст.1214 ЦК України, вважає, що неодержаний ним дохід (упущена вигода) дорівнює доходу, який отримав відповідач від використання його земельної ділянки.

Частиною 1 ст.1214 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Між тим, цивільно-правова вимога позивача полягає у стягненні на його користь саме заподіяного збитку у вигляді неодержаного доходу (упущеної вигоди).

Позивач вказує, що суд безпідставно застосував положення ст. 1166 ЦК України, проте застосування цієї норми з рішення суду не вбачається.

З огляду на те, що по справі виник земельний спір, норми ЗК України є спеціальними перед загальними правилами ч. 2 ст. 1214 ЦК України, тому суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин ст. 90, 157 ЗК України.

Пунктом «ґ» ч.3 ст.152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відшкодування заподіяних збитків.

В силу п. «ґ» ч.1 ст.90 ЗК України, власники земельних ділянок мають право на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. «д» ч. 1 ст.156 ЗК України, власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно з ч.2 ст.157 ЗК України, порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 р. №284.

Пунктом 2 цього Порядку передбачено, що розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. До складу комісій включаються представники Київської, Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчих комітетів міських (міст обласного значення) рад (голови комісій), власники землі або землекористувачі (орендарі), яким заподіяні збитки, представники підприємств, установ, організацій та громадяни, які будуть їх відшкодовувати, представники державних органів земельних ресурсів і фінансових органів, органів у справах містобудування і архітектури та виконавчих комітетів сільських, селищних, міських (міст районного значення) рад, на території яких знаходяться земельні ділянки. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії.

Відповідно до пункту 3 цього Порядку, відшкодуванню підлягають збитки власників землі та землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. Неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

Отже, належним та допустимим доказом заподіяння власнику земельної ділянки збитків, в тому числі у вигляді неодержаного доходу, та їх розміру може бути лише встановлений п.2 вказаного Порядку акт комісії (в даному випадку - акт комісії, створеної Ізюмською районною державною адміністрацією Харківської області, затверджений її головою). Такий акт комісії не надавався, а тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Позивач звертає увагу на роз*яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", згідно яких, відповідно до ст. ст. 90, 95, 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки повертаються їх власникам або землекористувачам із передачею останнім незібраного врожаю без відшкодування затрат за час незаконного користування ними. Між тим, на цей час, предметом позову не є питання про повернення земельної ділянки.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 18 грудня 2015 залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -