АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2255/16 Справа № 209/4378/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Замкова Я. В. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

15 березня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі - Сахарову Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізінгова компанія "ВАШ АВТО", про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 грудня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

18 вересня 2015 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій, посилаючись на грубе порушення з боку відповідача положень ЗУ «Про фінансовий лізінг» та ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки наявні несправедливі умови договору та використання нечесної підприємницької діяльності, що вводить в оману, просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 000837 від 09.09.2015 року укладений між ТОВ "ВАШ АВТО" та ОСОБА_2 та стягнути з ТОВ "ВАШ АВТО" на користь ОСОБА_2 сплачений адміністративний платіж у сумі 49180 грн. (а.с. 2-9).

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізінгова компанія "ВАШ АВТО", про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів - відмовлено (а.с.62-67).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 69-75).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 09.09.2015 року між позивачем та ТОВ "Лізінгова компанія "ВАШ АВТО" було укладено договір фінансового лізингу № 000837, предметом якого є транспортний засіб - автомобіль "Hyandai Santa Fe", вартістю 491800 грн., зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком №2 до договору. Всі сторінки договору були особисто підписані сторонами (а.с. 10-18).

Відповідно п. 1.3 вказаного договору, лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Згідно пункту 1.6 договору, предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення прав власності на лізингоодержувача згідно з умовами даного договору. А усі ризики по предмету лізингу переходять від лізингодавця лізингоодержувачу в момент передачі предмета лізингу по акту приймання-передачі.

Пунктами 1.7, 9.2 Договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 даного Договору. Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж продовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку № 1 до договору.

У випадку залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, та до передачі предмета лізингу лізингоодержувачу сторони зобов'язані підписати Додаток №3 до даного договору (графік сплати лізингових платежів або План відшкодування або Додаток № 3 до даного Договору). (п. 10.3 Договору)

Набуття у власність (викуп) предмета лізингу відбувається не раніше сплати Лізингоодержувачем всіх платежів, передбачених даним Договором, в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати лізингодавець у зв'язку з переходом права власності щодо предмета лізингу. (п. 11.3 Договору).

Як зазначено в п.п. 12.1, 12.2 даного Договору лізингоодержувач який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення... Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. В інших випадках не передбачених даним Договором Лізингоодержувач має право розірвати даний Договір виключно з підстав, які чітко передбачені чинним законодавством України на момент такого розірвання.

Згідно п. 17.4 договору, підписанням даного договору та додатків до нього лізингоодержувач заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника ТОВ "Лізінгова компанія "ВАШ АВТО", що стосуються змісту даного договору та додатків до нього, проінформований про всі можливі витрати і ризики у зв'язку із укладенням та виконанням даного договору.

Відповідно до п. 17.5 договору клієнт своїм підписом засвідчує факт ознайомлення та згоду з умовами договору, підтверджує свої права та обов'язки за договором, підтверджує здатність набувати прав та обов'язків за договором, умови договору йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе.

Позивач своїм підписом засвідчив, що послуга з фінансового лізингу, що надається за цим договором, обрана ним самостійно, свідомо, без нав'язування з боку відповідача або його представників. (п. 17.6 Договору).

09.09.2015 року в день укладення основного договору між сторонами також було укладено та підписано додатки до вищевказаного договору: додаток №1, додаток №2, які підписані сторонами - лізингодавцем та лізингоодержувачем, і які є невід'ємними частинами договору (а.с. 16-17).

09.09.2015 р. позивач сплатив ТОВ "Лізінгова компанія "ВАШ АВТО" - 49180 грн., із зазначенням призначення платежу - "Адміністративний платіж, згідно договору фінансового лізингу № 000837".

Згідно гарантійного листа ТОВ "Лізінгова компанія "ВАШ АВТО" від 09.09.2015 року (а.с. 18), відповідач зобов'язався поставити транспортний засіб марки "Hyandai Santa Fe" кросовер в комплектації 2,2 D AT Impress вартістю 491800 грн. 2013 року випуску протягом 7 робочих днів ОСОБА_2 - після виконання умов договору фінансового лізингу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив, з того, що матеріали справи не містять доказів, які б вказували на порушення відповідачем принципу добросовісності під час укладення договору фінансового лізингу, що договір є несправедливим, укладеним з застосуванням відповідачем нечесної підприємницької діяльності, і містить несправедливі чи недобросовісні умови. При укладанні спірного договору не було допущено порушень вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг», а відтак відсутні підстави передбачені ст. ст.. 215, 216 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо визнання недійсним договору фінансового лізингу, наслідком чого є повернення позивачу сплачених коштів.

Вказані висновки суду є обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Статтями 3, 6, 627 ЦК України передбачено свободу договору, а саме: вільність в укладенні договору, у виборі контрагента та визначенні його умов з врахуванням цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В спірних правовідносинах положення Закону України «Про захист прав споживачів» повинні застосовуватися у системному зв'язку з нормами ЦК України та Законом України «Про фінансовий лізинг», який є спеціальним.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п.8 постанови №9 від 06 листопада 2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Нормами ст.ст. 638, 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлене законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За цим договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст. 2 вказаного Закону відносини, що виникають за договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За приписами ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі, а його істотними умовами є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 11 цього ж Закону лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

За положеннями ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договори порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України): по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно ст.3 ЦК України учасники цивільно-правових угод наділені правом вільно встановлювати свої права та обов'язки.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір було укладено і підписано сторонами договору фінансового лізингу, останні визначили та погодили основні умови договору, права та обов'язки сторін, а також умови переходу права власності на об'єкт лізингу, відповідальність сторін, одностороннє розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, порядок повернення предмету лізингу.

Умови спірного договору не містять у сукупності вказаних ознак, тому підстав для визнання їх умов несправедливими немає.

Згідно змісту вищевказаного договору фінансового лізингу він містить розділи, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки, як позивача, так і відповідача. Позивачем не доведено, що умови укладеного договору всупереч принципу добросовісності мають наслідком істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін. Волевиявлення позивача в момент укладення договору було вільним і відповідало його внутрішній волі, що підтверджується його підписами на кожному аркуші договору, та додатків до нього, а отже сторонами було досягнуто всіх викладених в договорі умов.

Твердження про те, що позивач при укладенні договору був введений представником компанії в оману щодо характеру сплачених платежів та суми після сплати якої можливо отримати автомобіль, не заслуговують на увагу, оскільки не доводяться зібраними по справі доказами, враховуючи, що позивач був ознайомлений з умовами договору та додатків до нього, про що власноруч розписався. А твердження позивача, що йому в усній формі було повідомлено представниками відповідача, що автомобіль можливо отримати після сплати 10% його вартості, належними доказами та умовами договору не підтверджується.

Жодних доказів на підтвердження того що існували перешкоди для ознайомлення з текстом договору та додатків до нього, та для з'ясування змісту договору, позивач не надав.

Таким чином, посилання позивача на те, що договір укладений на умовах, які ним розцінені як несправедливі та порушують його права є безпідставним. Жодного примусу до укладення договору з боку лізингодавця не встановлено.

Посилання позивача на те, що він не мав можливості встановити призначення платежу при внесені грошових коштів та повірив представнику компанії спростовуються матеріалами справи, позаяк жодних обставин, які перешкоджали б з'ясувати призначення платежу та вказати його дійсне призначення в квитанції, позивач не зазначив.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Тому посилання позивача на те, що він не з'ясовував зміст договору не є переконливим та не є підставою для визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності.

Також колегія суддів вважає, що під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача про поширення інформації відповідачем, що вводить в оману, з посилання на положення Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції».

Позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б доводили факт укладення договору внаслідок здійснення відповідачам нечесної підприємницької практики.

Посилання позивача на те, що умова договору про сплату адміністративного платежу є незаконною, а її розмір неспівмірним і не є лізинговим платежем, спростовуються умовами договорів та ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг».

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначає, що нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

В матеріалах справи відсутні докази і позивач таких не надав, що під час укладення спірного договору відповідач вчиняв дії, які можливо кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинив дії або бездіяльність, що ввели позивача в оману або були агресивними.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав щодо задоволення позову з підстав зазначених в позовній заяві (невідповідність Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг») є обґрунтованим і з ним в повній мірі погоджується.

Посилання апелянта на те, що укладений договір суперечить вимогам Закону України "Про захист прав споживачів", та його умови є несправедливими; порушують принцип добросовісності, рівності прав та обов'язків сторін договору, є безпідставним, оскільки позивачем належними та допустимими доказами вказане не підтверджено та спростовується матеріалами справи. Крім того, сторони не були позбавлені можливості погодити додаткові умови договору, які на думку позивача могли б сприяти балансу прав та обов'язків сторін в договорі.

Не знайшли підтвердження в процесі розгляду справи і доводи апелянта про введення її відповідачем в оману при укладенні договору. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Доказів, які б засвідчували зазначені обставини, позивачем не надано, не було встановлено таких і судом.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: