Справа № 226/46/16-ц
Cправа № 2/226/137/2016
і м е н е м У к р а ї н и
9 лютого 2016 року м.Димитров
Димитровський мiський суд Донецької областi у складi:
головуючого суддi Коваленко Т.О.,
за участі секретарів Мітюхіної О.В., Трифонової І.О.,
учасники судового процесу:
позивач ОСОБА_2 (відсутній),
представник позивача ОСОБА_3,
відповідач ОСОБА_4,
треті особи ОСОБА_5.(відсутня), ОСОБА_6
(відсутня), представник органу опіки та
піклування виконкому Димитровської
міської ради Скрипник Г.С., представник
Димитовського міського сектору ГУ Державної
міграційної служби відсутній,
розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в місті Димитров Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що квартира, що розташована за адресою АДРЕСА_1, належить позивачу та його матері (ОСОБА_5), на праві спільної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 15 квітня 1997 року, та технічним паспортом на квартиру. Крім позивача та його матері у квартирі зареєстрована відповідач ОСОБА_4, та її донька від першого шлюбу , малолітня ОСОБА_8, 2007 року народження, а також доньки позивача від попереднього шлюбу, ОСОБА_6 1997 року народження, та неповнолітня ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3. Відповідач була зареєстрована у належній позивачу квартирі 17 квітня 2012 року, як член сім'ї. 31 серпня 2013 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано. Відповідач та її малолітня дитина житловою площею у вищевказаній квартирі не користуються з моменту їхньої реєстрації у квартирі і на теперішній час вони мешкають у діда відповідача за адресою АДРЕСА_2. Просить суд, постановити рішення, яким захистити його право власності і визнати відповідача ОСОБА_4, та її малолітню дитину ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням у квартирі, що розташована за адресою АДРЕСА_1, та зняти їх з реєстрації у квартирі, яка розташована за адресою АДРЕСА_1.
Позивач, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6, представник третьої особи Димитровського міського сектору ГУ Державної міграційної служби у Донецькій області до судового засідання не з*явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали суду заяви з проханням розглянути справу за їх відсутності. Позивач наполягає на задоволенні позову, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6 позов підтримали.
Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав у повному обсязі, обґрунтовуючи свою позицію обставинами, викладеними у позовній заяві, просив суд задовольнити позов та визнати відповідача та її малолітню дитину такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Відповідач ОСОБА_4 позов не визнала і суду пояснила, що з позивачем у справі вона знайома з 2001 року. Без реєстрації однією сім*єю з позивачем вони проживали з 2009 року до 2010 року, після чого 9 жовтня 2010 року офіційно уклали шлюб. За місцем нинішньої реєстрації вони з позивачем проживали протягом часу, коли не були у шлюбі і приблизно півроку після реєстрації шлюбу, після чого вони з позивачем переїхали проживати у будинок бабусі позивача за адресою: АДРЕСА_1 і там проживали разом до грудня 2013 року, після чого через сварку з позивачем вона поїхала до своїх батьків у місто Донецьк. Навесні 2014 року з позивачем вони помирились і надалі продовжували зустрічатися на вихідних. У будні дні вона та її донька проживали в місті Донецьку, вона працювала, їздила у відрядження, а на вихідні приїжджала до міста Димитров і у ці дні з позивачем проживала у АДРЕСА_1. З нею на вихідні приїжджала і дочка. З позивачем вони дійсно у 2013 році у відділі реєстрації актів цивільного стану розлучились, оскільки позивач сказав, що так треба, а вона йому довіряла, але вони продовжували до грудня 2013 року проживати однією сім*єю. У грудні 2014 року через активізацію бойових дій вона з дочкою переїхала до свого дідуся ОСОБА_10, який проживає за адресою: АДРЕСА_2. На початку 2015 року вона уклала шлюб з ОСОБА_11, але позивач побив його і той десь зник. Взимку 2015 року з позивачем вони помирились, знову зустрічались, влітку 2015 року проживали разом в будинку по вулиці Сєвєрной в місті Красноармійську. Через те, що позивач зловживав спиртними напоями та бив її, а також через те, що їй незручно було возити дочку до школи у місто Димитров з міста Красноармійська, з 1 вересня 2015 року вона знову переїхала до дідуся, а з позивачем вони продовжили зустрічатися. Вона відмовила позивачу продовжувати жити разом, тому і виник цей позов. Вона заперечує, щоб її визнавали такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки ця адреса зазначена у центрі зайнятості та в УСЗН, де вона отримує допомоги, її дідусь не зареєструє у належному йому житлі і вона опиниться фактично на вулиці. Їй нема де зареєструватися надалі.
Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Димитровської міської ради в частині визнання втратившою право на житло малолітньою дитиною позов не підтримали, вирішення питання в частині визнання втратившою право користування житловим приміщенням відповідача залишили на розсуд суду.
Суд вважає, що в справі є достатньо матеріалів про права i взаємовідносини сторін, тому немає необхідності вислуховувати особисті пояснення осіб, які не з'явилися до суду.
Дослідивши надані докази по справі, суд вважає встановленими у судовому засіданні наступні обставини.
Квартира АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 3/79-2771, виданого 15 квітня 1997 року Державною холдинговою компанією «Селидіввугілля» Міністерства вугільної промисловості (а.с. 3-5). За цією адресою зареєстрованими значаться: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4. Відповідач ОСОБА_4 та її дочка ОСОБА_8 зареєстрованими значаться з 17 квітня 2012 року (а.с. 8).
Згідно з актом ПЖФ «Домінант-Сервіс» від 13 січня 2016 року ОСОБА_4, 1983 року народження та ОСОБА_8, 2007 року народження, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, але не проживають з 17 квітня 2012 року по теперішній час, що підтвердили сусіди ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 (а.с. 6).
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано 31 серпня 2013 року на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу, актовий запис №46 (а.с. 7).
Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, що мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним (нею) для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом.
Згідно з частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
При з'ясуванні відсутності відповідача ОСОБА_4 у квартирі, належній позивачу, понад встановлені законодавством строки, судом не виявлені поважні причини за яких відповідач не користувалась спірною квартирою з часу її реєстрації в цій квартирі, даних про укладення угод між позивачем та відповідачем щодо порядку користування зазначеною квартирою, суду не надано і у судовому засіданні не встановлено. Те, що відповідачу зручно бути зареєстрованою за цією адресою, не є підставою збереження за нею права проживання спірною квартирою. Більш того, суд вважає, що відповідач не набула права на проживання у квартирі за місцем реєстрації, оскільки після здійснення такої реєстрації в квартиру не вселилась, а сам факт реєстрації у будь-якому житловому приміщенні не надає особі права на збереження за нею права на проживання, передбаченого статтею 405 Цивільного кодексу України, тому суд вважає можливим визнати відповідача такою, що втратила право на користування квартирою номер АДРЕСА_1.
Щодо вимог про визнання втратившою право користування вищезазначеним житлом малолітньою ОСОБА_8, суд вважає необхідним зазначити.
За умовами статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Ці ж повноваження визначені і статтею 177 Сімейного кодексу України, на яку послався представник третьої особи в судовому засіданні, але які стосуються правочинів щодо належного дитині житла. У даному випадку малолітня дитина ОСОБА_8, яка за відсутності батька має проживати разом із своєю матір*ю, не набула права проживання у спірній квартирі, тому як і відповідача ОСОБА_4 її має бути визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В той же час суд вважає, що позовні вимоги щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням само по собі є підставою для зняття фізичної особи з реєстрації місця проживання. Крім того, державна міграційна служба не є відповідачем по справі.
Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст. 150 ЖК України, ст.ст. 386, 405 Цивільного кодексу України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ЗУ «Про охорону дитинства», ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_12 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_13, такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду вступає в законну силу після закінчення терміну подачі апеляційної скарги, яка може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.О. Коваленко