Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Рожина Ю.М.,

суддів - Оніпко О.В., Буцяка З.І.,

секретаря судового засідання Воха В.С.,

за участю

позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,

представника відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 03 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Великоомелянської сільської ради Рівненського району про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на право власності на землю, визнання недійсним договору дарування.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, що з'явились у судове засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 03 квітня 2015 року позов задоволено повністю.

Визнано недійсним рішення Великоомелянівської сільської ради Рівненського району №243 від 21 березня 1997 року „Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування" в частині передачі ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства згідно додатку №1 до вказаного рішення „Список громадян, яким передано у приватну власність земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд с. Омеляна".

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданий 02 жовтня 1997 року на ім'я ОСОБА_5.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений Рівненською районною державною нотаріальною конторою 29 січня 1998 року і зареєстрований в реєстрі за №2-122.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданий 26 лютого 1998 року на ім'я ОСОБА_3.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_3 вважає рішення суду прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування з огляду на те, що земельна ділянка площею 0,60 га її батькові ОСОБА_6 рішенням Великоомелянівської сільської ради Рівненського району у власність не передавалась. Тому право спадкування на земельну ділянку у позивача після смерті батька не виникло. Рішенням Великоомелянівської сільської ради Рівненського району №243 від 21 березня 1997 року „Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування" передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,60 га для її матері ОСОБА_5, а 02 жовтня 1997 року на її ім'я видано державний акт.

Доводить, що місцевим судом не було застосовано строк позовної давності, який сплинув у лютому 2001 року. Звернувшись до суду з позовними вимогами у лютому 2014 року позивач не надав будь-яких доказів того, що саме в жовтні 2011 року він дізнався про порушення своїх прав, а тому позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин.

За викладених обставин просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

В запереченні на апеляційну скаргу позивач вказує на необґрунтованість апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням апеляційного суду Рівненської області від 10 червня 2015 року рішення Рівненського районного суду від 03 квітня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0.60 га, укладеного 29 січня 1998 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та Державного акту про право власності на вищевказану земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 26 лютого 1998 року скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог з тих підстав, що захист прав позивача підлягає шляхом витребування майна, за нормою ст.338 ЦК України, так як позивач не був стороною договору дарування. В решті оскаржуване рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року рішення апеляційного суду Рівненської області від 10 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду Рівненської області.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За матеріалами справи позивач та відповідачка є співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в АДРЕСА_2. Будинок належить сторонам на праві спільної часткової власності. Позивачу належить 1/3 частина будинковолодіння, яку він успадкував після смерті батька ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 березня 1998 року. Відповідачці належить 2/3 частини будинковолодіння (1/3 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 березня 1998 року та 1/3 частина - на підставі договору дарування від 28 липня 1998 року). Цей факт стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, копія якого долучена до матеріалів справи, та листом КП "РОБТІ" №28311 від 16 березня 2010 року.

Рішенням Великоомелянської сільської ради народних депутатів Рівненського району Рівненської області №179 від 15 березня 1994 року "Про передачу земельних ділянок у приватну власність" ОСОБА_6 згідно додатку №1 було передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,60 га, про що свідчить архівний витяг №549/04-01 від 20 грудня 2013 року виданий архівним відділом Рівненської РДА.

Батько сторін ОСОБА_6 не отримав Державного акту на цю земельну ділянку і не зареєстрував своє право власності на неї.

Із архівного витягу №95/04-01 від 09 квітня 2013 року вбачається, що згідно рішення Великоомелянської сільської ради народних депутатів Рівненського району Рівненської області №243 від 21 березня 1997 року "Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування" ОСОБА_5 відповідно до Додатку 1 передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,60 га. На підставі вказаного рішення ОСОБА_5 отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 02 жовтня 1997 року.

29 січня 1998 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування вищевказаної земельної ділянки, який був нотаріально посвідчений Рівненською районною державною нотаріальною конторою і зареєстрований в реєстрі за №2-122. На підставі вказаного договору дарування ОСОБА_3 отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданий 26 лютого 1998 року.

Отже, позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 є співвласниками житлового будинку в АДРЕСА_2, але власником спірної земельної ділянки, на якій розташований спільний житловий будинок є ОСОБА_3

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка була незаконно передана у власність матері сторін - ОСОБА_5 (яка була жива на час прийняття такого рішення), оскільки до позивача у порядку спадкування перейшло право власності не тільки на 1/3 частину указаного житлового будинку, а й на земельну ділянку, на якій він находиться. При цьому суд послався на те, що ОСОБА_5 не мала права відчужувати її протягом шести років після її виділення, тому зазначене рішення сільської ради й виданий на його підставі державний акт на спірну земельну ділянку на ім'я ОСОБА_5 та спірні правочини щодо відчуження цього майна є недійсними.

Виходячи з висновків суду першої інстанції, які стали підставою для задоволення позову колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до приписів ст.ст.78,79 ЗК України (в редакції 2001 року) право власності на землю, яке визначається як володіння, користування та розпорядження земельними ділянками, набувається та реалізується у відповідності до Конституції України, цього кодексу, а також інших законів, що регламентує дані правовідносини.

Згідно ч.2 ст.6, ст.ст.22,23 ЗК України ( в редакції 1990 року) та ст.81 ЗК України (в редакції 2002 року) визначалось набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акту про право власності на землю.

За нормами ст.120 ЗК України, визначено, що при переході права власності на будівлю чи споруду, розташовану на земельній ділянці, переходить право власності на земельну ділянку, на якій розташовані ці будівлі та споруди.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт, тобто правовий режим земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість і правого регулювання нормами земельного законодавства і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість (ч.4 ст.120 ЗК України).

При застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Дані норми матеріального права дають підставу зробити висновок, що у спадкоємців, при переходів прав та обов'язків у порядку спадкування від однієї фізичної особи до іншої фізичної особи у зв'язку із прийняттям спадщини виникає право власності на спірну земельну ділянку.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-2 цс 15 від 19 березня 2015 року, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином позивач ОСОБА_1 мав право на частку земельної ділянки на якій розташована частина успадкованого ним житлового будинку.

Відповідачка у доводах апеляційної скарги посилалась на ту обставину, що позивач з березня 1998 року, з часу відкриття спадщини, проживав у будинку батька, а отже знав про відсутність своїх прав на земельну ділянку площею 0,60 га, яка не була включена до спадкової маси. При цьому зазначає, що відповідно до довідок сільської ради земельна ділянка була закріплена за нею і якщо позивач вважав своє право порушеним, то не з вини відповідача. Вказує, що доводи позивача про те, що про порушене право на земельну ділянку він дізнався у 2011 році, є необґрунтованими, та вважає, що останній пропустив трьохрічний строк позовної давності без поважних причин. Під час розгляду справи у місцевому суду подала заяву про застосування строку позовної давності ( а.с.39). Вважає, що суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин строки позовної давності звернення позивача до суду.

Колегія суддів вважає ці доводи обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Питання позовної давності на час успадкування частини будинку позивачем регулювалось ст.ст.71,76,80 ЦК України ( в редакції 1963 року) якими встановлений загальний строк для судового захисту прав особи у три роки, яке передбачало обов'язкове застосування судом позовної давності, незалежно від поданої заяви стороною спору, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови у позові.

Позовна давність за ст.256 ЦК України, визначає строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, у межах трирічного строку (ст.257 ЦК України), перебіг якого за ст.76 ЦК України (в редакції 1963 року) та ст.261 ЦК України, визначається днем коли особа довідалась або повинна була могла) довідатися про порушення свого права.

Відповідно до ч.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинним кодексом, тобто до 1 січня 2004 року. у протилежному випадку до правовідносин застосовуються норми ЦК України (1963 року).

У разі виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні моменти (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення).

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-152 цс 14 від 29 жовтня 2014 року, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Під час апеляційного розгляду позивач не спростував ту обставину, що проживаючи у будинку з 1998 року не сплачував податок за землю, у відповідності до податкового та земельного законодавства, на якій розташованого частина успадкованого будинку.

Колегія суддів дійшла висновку, що позивачу було відомо або він повинен був достовірно знати, що з часу прийняття спадкового майна, яким є частина житлового будинку, до нього не перейшло право власності на частину земельної ділянки на якій розташований успадкований будинок, який визначається строком з 5 березня 1998 року (свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину будинку а.с.9), а тому він мав право звернутися до суду за захистом свого порушеного права протягом трьох років з часу успадкування частини будинку.

Подача заяви про застосування строку звернення до суду є підставою у відмові в позові, а за нормами ст.ст.71,76,80 ЦК України ( в редакції 1963 року) застосування є обов'язковим навіть при відсутності такої заяви.

Покликання позивача про не обізнаність порушення свого права на частину земельної ділянки, з посиланням про виникнення такого права в 2011 році не є обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу, виходячи з обставин справи та перевірених під час апеляційного розгляду.

Місцевий суд на дані обставини увагу не звернув та дійшов помилкового висновку про залишення без задоволення доводів позивачки щодо застосування строку давності звернення позивача до суду у спірних правовідносинах.

Посилання позивача у запереченні на апеляційну скаргу щодо порушення спадкодавцем ОСОБА_5 шестирічного строку при відчуженні спірної земельної ділянки (ст.17 ЗК України в редакції 1990 року) не заслуговують на увагу, виходячи з вимог Декрету Кабінету Міністрів України №15-92 від 26 грудня 1992 року, що на час прийняття мало силу закону, яким зупинено дію частини ч.2 ст.17 і ст.23 ЗК України щодо власників земельних ділянок та доводів апеляційної скарги відповідачки, обставин справи встановлених судом щодо пропуску строку звернення із позовом до суду.

За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а тому наявні підстави для застосування положень ст.307 ЦПК України щодо скасування рішення суду першої інстанції, яке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст.71,76,80 ЦК України (в редакції 1963 року), керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 03 квітня 2015 року скасувати.

ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_3, Великоомелянської сільської ради Рівненського району про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на право власності на землю, визнання недійсним договору дарування відмовити за пропуском строку позовної давності.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий Ю.М.Рожин

Судді О.В.Оніпко

З.І.Буцяк