АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Ул'яновська О.В.
№22-ц/796/1632/2016 Доповідач - Борисова О.В.
справа №759/4418/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Невідомої Т.О., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до гаражно-будівельного кооперативу «Дружба» про скасування боргу, стягнення упущеної вигоди та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив скасувати його борг перед відповідачем по гаражному боксу НОМЕР_1 з 2012 року по 01.05.2015 року та борг за електроенергію згідно лічильника станом на 01.05.2015 року; стягнути з відповідача на його користь моральні збитки у розмірі 20000 грн. та упущену вигоду у розмірі 30000 грн.

В мотивування вимог посилалася на те, що з 2006 року головою правління ГБК «Дружба» став ОСОБА_2 і з того часу між ними склалися неприязні стосунки. З 2006 року відповідач перешкоджає позивачу користуватися гаражем НОМЕР_1 у вищезазначеному кооперативі, шляхом недопущення його як власника та безпідставно з 2012 року по цей час виставляє рахунки заборгованості за користування гаражем та використання електроенергії, знаючи що він взагалі ним не користується.

Крім того, діями відповідача позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях не тільки його, а і членів його сім'ї. Упущена вигода обґрунтована тим, що позивач мав на меті продати зазначений гаражний бокс в ті часи, коли у державі не було фінансової кризи, але з протиправних дій відповідача не зміг здійснити своє бажання.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.10.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить задовольнити його апеляційну скаргу, скасувати рішення суду на передати справу до цього ж суду на новий розгляд.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що у нього виник борг за користування гаражем з 2012 року по сьогоднішній день, у зв'язку з тим, що голова правління ОСОБА_2 з 2006 року почав перешкоджати в користуванні його власністю - гаражем НОМЕР_1. Через сильні душевні переживання у зв'язку з незаконними діями голови правління ОСОБА_2 , позивач потрапив до лікарні та став інвалідом 2 групи.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представники відповідача ГБК «Дружба» проти апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду у справі залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з відсутності обраного позивачем способу захисту своїх прав, а вимоги в частині стягнення з відповідача упущеної вигоди та моральної шкоди є недоведеними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що відповідно до статуту кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «ДРУЖБА», прийнятого зборами уповноважених 09.10.2003 року на підставі протоколу №9 та зареєстрований Святошинською районною адміністрацією м. Києва - кооператив створено як самостійну юридичну особу. (а.с. 51-56).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15.06.2010 року позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до гаражно-будівельного кооперативу «Дружба» про усунення перешкод у користуванні власністю задоволено (а.с. 7).

06.11.2013 року головним державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та встановлено, що рішення суду виконано фактично повно згідно виконавчого документа, відповідно до акта державного виконавця від 05.11.2013 року (а.с. 44).

Згідно акту державного виконавця від 05.11.2013 року позивач відмовився отримати видане відповідачем розпорядження №313 стосовно надання позивачу права вільного доступу з правом користування гаражним боксом без пред'явлення пропуску (а.с. 42, 43).

Згідно довідки №1/2508 від 25.08.2015 року відповідачем нарахована позивачу заборгованість по гаражному боксу НОМЕР_1, що знаходиться у користуванні позивача станом на день видачі довідки у розмірі 2685 грн. та пеня у розмірі 4398 грн., починаючи з 01.01.2012 року (а.с. 75).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 ставив перед судом питання про скасування його боргу перед відповідачем по гаражному боксу НОМЕР_1 з 2012 року по 01.05.2015 року та боргу за електроенергію згідно лічильника станом на 01.05.2015 року.

Колегія суддів зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, належить зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11. 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Законодавець у ч.1 ст.16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Разом з тим перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз.2 п.10 ч.2 ст.16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Позивачем не заявлялися позовні вимоги про перерахунок платежів, тому відповідно до ст.11 ЦПК України при вирішенні даного спору такі твердження не можуть бути враховані, а також не можуть бути підставою для скасування заборгованості.

Оскарження дій відповідача щодо нарахування плати за гаражний бокс НОМЕР_1 з 2012 року по 01.05.2015 року та боргу за електроенергію згідно лічильника станом на 01.05.2015 року, які є різновидом претензії, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав.

Усе, що зазначив позивач у позовній заяві, обґрунтовуючи свої вимоги про скасування боргу, може бути запереченням у разі пред'явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості, однак таких позовних вимог до нього ніхто не заявляв.

Отже, вимога про скасування боргу не передбачена чинним законодавством як спосіб захисту судом цивільних прав та інтересів особи, а тому вона не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.22 ЦК України до збитків належать втрати, яких зазнала особа у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Крім того, позивач не надав доказів щодо нарахування заборгованості, яку він просить скасувати та доказів того, що відповідач створює перешкоди у користуванні гаражем, після постанови ВДВС Святошинського РУЮ у м.Києві від 06.11.2013 року про закінчення виконавчого провадження по виконанню рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15.06.2010 року. А також позивачем не надано доказів на підтвердження спричинення йому збитків з боку відповідача.

Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Відповідно до пунктів 4, 5 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Юридичною підставою виникнення відповідальності за заподіяну шкоду є склад цивільного правопорушення, тобто протиправна винна поведінка заподіювача шкоди, який включає в себе наступні невід'ємні елементи: 1) безпосередньо наявність такої шкоди; 2) протиправність діяння її заподіювача; 3) наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправним діянням її заподіювача; 4) вині останнього в її заподіянні. Особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню шкоди якщо остання була заподіяна не з її вини.

Проте, позивач у розумінні ст.57 ЦПК України не надав суду доказів, що діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, або такі дії призвели до збитків у вигляді упущеної вигоди.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1- відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді