Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/1543/16 Головуючий у 1 інстанції: Нещеретна Л.М.
Є.У.№ 337/5960/15-ц Суддя-доповідач: Крилова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5, треті особи: Відділ по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, Управління державної міграційної служби України в Запорізької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що на підставі договору дарування від 22 травня 2014 року вона стала єдиною власницею АДРЕСА_1. У вказаній квартирі колишнім власником - ОСОБА_6 була здійснена реєстрація відповідача ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 народила доньку ОСОБА_5 та без її згоди, як власниці, зареєструвала доньку у АДРЕСА_1. Вважає, що право користування квартирою за відповідачем та її малолітньою дитиною було автоматично втрачено із припиненням права власності за ОСОБА_6 Відповідач ОСОБА_4 не є членом її сім'ї, в добровільному порядку категорично відмовилася зніматися з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд, визнати відповідача ОСОБА_4 та її малолітню дитину ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 у відповідності до ст.ст. 383, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 156 ЖК України.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням районного суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що спірна квартира згідно договору дарування від 22.05.2014 року, належить на праві приватної власності позивачу. Його право власності на квартиру належним чином зареєстровано, що підтверджується копією витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно від 22.05.2014 року.

Разом з тим, за довідкою ЖБК"Електрод-2" від 16.10.2015 року у спірній квартирі зареєстрована відповідач ( сестра позивачка) з малолітньою дочкою.

При цьому відповідач набула право користування квартирою задовго до переходу права власності на позивачку та була зареєстрована у зазначеній квартирі з 1995 року.

Відповідно до ст. 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

За ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Позивачкою заявлено позов, у якому вона просить визнати відповідача та її малолітню дитину такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом, у випадку відсутності без поважних причин більш ніж одного року.

Разом з тим, судом першої інстанції не було встановлено, що відповідач з дитиною не проживає понад 1 рік у спірній квартирі.

Навпаки, суд встановив, та це не оспорюється сторонами, що позивач та відповідач вселились у спірну квартиру будучі неповнолітніми, а власником квартири на той час був їх батько. Тобто всі вони поселилися в квартиру як члени сім'ї.

Судом встановлено, що відповідач у спірній квартирі постійно мешкала до вересня 2014 року, сплачувала комунальні послуги, після чого переїхала до орендованої чоловіком квартири у зв'язку зі сварками між позивачкою та відповідачкою, що з урахуванням вагітності відповідачки робило неможливим подальше проживання у цій квартирі.

Тож за таких обставин посилання позивача на те, що відповідач та її малолітня дитина, відповідно до ст. 405 ЦК України, більш ніж один рік без поважних причин не користується житловим приміщенням суд першої інстанції правомірно вважав недоведеним.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідачі втратили право користування житлом у зв'язку із втратою права власності попереднього власника, членами родини якого вони були, суд вважає необґрунтованими.

Суд першої інстанції обґрунтував неприйнятність застосування до спірних правовідносин правової позиції, викладеної ВСУ під час розгляду справи №6-158цс14, тому що у справі №6-158цс14 позивачами заявлялись вимоги не про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а про виселення, право користування житловим приміщенням у позивачів виникло одночасно з правом власності - отриманням будинку у спадок. У даній справі сторони мали спільне право користування житловим приміщенням, оскільки вони обидві були зареєстровані та проживали в цій квартирі з неповнолітнього віку. На момент отримання квартири у дар, позивачу було достовірно відомо про проживання у квартирі відповідача та відсутність наміру на зміну основного місця проживання. Будь-якої домовленості про звільнення житлового приміщення після отримання позивачем квартири у дар між сторонами не було, та у договорі дарування про це не зазначалося.

Посилання позивача на те, що з переходом права власності відповідачі автоматично втрачають право користування жилим приміщенням не ґрунтуються на жодній правовій нормі.

Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, частин 1,2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. Такі обмеження можуть мати місце за умови наявності в інших осіб законних прав щодо такого майна, зокрема права користування (сервітуту).

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції та підстав для скасування оскаржуваного судового рішення не вбачає.

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: