АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2016 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Білич І.М.

ПоливачЛ.Д.

при секретарі Литвиненку Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної і стягнення моральної шкоди, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування збитків та моральної шкоди, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року, -

у с т а н о в и в:

У березні 2013 року ОСОБА_2звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної і стягнення моральної шкоди.

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування збитків та моральної шкоди та ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 та в задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_3, ОСОБА_4 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати в частині відмови в задоволенні її позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов, в іншій частині рішення залишити без змін.

Позивач, зокрема, посилається на ті обставини, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог та порушив вимоги статтей 1166, 1167 ЦК України, якими передбачені підстави стягнення матеріальної та моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати в частині відмови в задоволенні його зустрічного позову

_____________________________________________________

Справа № 755/5469/13-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/4445/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов, в іншій частині рішення залишити без змін.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4, зокрема, посилається на ті обставини, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог. Зокрема, зазначає, що судом не взято до уваги, що квитанція про сплату за житло може бути водночас і доказом укладення договору про найм житла на підставі ст. 218 ЦК України. Також зазначив, що суд відмовив у відшкодуванні витрат на комунальні послуги, застосувавши норму ст. 360 ЦК України, хоча до даних правовідносин, на його думку, слід було застосувати положення стеттей 1166, 1190 ЦК України.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та представник - ОСОБА_9 апеляційну скаргу ОСОБА_2 підтримали та просила її задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_4 просили відхилити.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив відхилити.

Інші особи, що беруть участь у справі та їх представники належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у відсутність сторін, що не з'явилися, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів не знаходить підстав для їх задоволення виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 є власниками в рівних долях 43/100 частин квартири АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на житло від 22 жовтня 2008 року.

Інша частина вказаної квартири - 57/100 належала на праві власності ОСОБА_10 та її сім'ї на підставі свідоцтва про право власності від 30 червня 1999 року. В подальшому власником даної частини квартири став ОСОБА_11 відповідно до договору купівлі-продажу від 28 липня 2006 року. Згідно договору дарування від 5 липня 2012 року власником вказаної частини квартири стала ОСОБА_3, і відповідно до договору дарування від 24 жовтня 2012 року власником став ОСОБА_4

З позовів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та долучених до справи судових рішень слідує, що в спірній квартирі постійно існують конфліктні ситуації. Сторони є (були) співвласниками спірної квартири. ОСОБА_2, яка є постійним мешканцем даної квартири з 1995 року, не знаходить спільну мову з іншими співвласниками квартири.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 та зустрічних позовів ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд виходив з підстав недоведеності та безпідставності заявлених позовних вимог.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Частиною 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до положень статей 1166 та 1167 ЦК України для покладення відповідальності на заподіювача майнової та моральної шкоди, зокрема в результаті бездіяльності заподіювача, необхідна сукупність таких обов'язкових умов: наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди.

Згідно з ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов'язань.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України у постанові від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» при розгляді таких справ, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі або майну громадянина відшкодовується у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Судом вірно визначено, що сторони по справі ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 є (були) співвласниками спірної квартири АДРЕСА_1 (43/100 частин квартири та 57/100 частини квартири відповідно), між останніми існує конфлікт, пов'язаний з користуванням цим житлом.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

При цьому суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених позовних вимог позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, оскільки останніми не доведено, що дії кожного співвласника по відношенню до інших співвласників були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначених осіб.

Також є обґрунтований висновок суду про безпідставність вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, оскільки кожна сторона конфлікту з користування спірною квартирою, завдає один одному душевних страждань, внаслідок того, що не можуть домовитися про порядок володіння та користування майном.

Доводи ОСОБА_2 з приводу того, що нею суду були надані письмові докази щодо нанесення їй відповідачами матеріальної шкоди, зокрема, договір № 21 від 2000 року, акт прийому-передачі виконаних робіт від 9 серпня 2000 року, договір № 1-565/12 про надання послуг на металоконструкції від 3 жовтня 2012 року, акт виконаних робіт від 5 жовтня 2012 року, товарний чек № 173 від 9 грудня 2012 року та видаткова накладна № СПД-010039 від 13 грудня 2012 року (том І, а. с. 33, 35, 36-37, 38, 39), свідчать лише про участь ОСОБА_2 як співвласника квартири у витратах на утримання та збереження власного майна.

Доводи ОСОБА_4 з приводу того, що судом не враховано висновки № 1-28/08 судово-психологічної експертизи від 28 серпня 2014 року (том ІІ, а. с. 40-48), не беруться колегією суду до уваги, оскільки вказані висновки свідчать лише про факт спричинення ОСОБА_4 моральних страждань внаслідок конфлікту щодо порядку володіння та користування квартирою.

Інші доводи, наведені в апеляційніх скаргах, не відносяться до підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування або зміни оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: І.М. Білич

Л.Д.Поливач