Справа № 360/2426/14-ц Головуючий у І інстанції Міланіч А. М.
Провадження № 22-ц/780/1199/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 10.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Антоненко В.І., Поліщука М.А.,

за участю секретаря : Вербової І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на рішення Бородянського районного суду Київської області від 9 грудня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и л а:

В жовтні 2014 року ПАТ КБ «Приват Банк» звернулися до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 5 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № К2Н0RX03800588, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 2 129,59 грн. зі сплатою 24 % річних з кінцевим строком повернення до 5 листопада 2007 року включно. Оскільки позичальник свої зобовязання за цим договором належним чином не виконував, у нього станом на 6 жовтня 2014 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 26 608,62 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача на його користь.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 9 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що висновок суду першої інстанції про пропуск строку позовної давності є помилковим з огляду на те, що у 2014-2105 роках мало місце переривання строку позовної давності шляхом списання банком коштів із картки відповідача у рахунок погашення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 5 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № К2Н0RX03800588, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 2 129,59 грн. зі сплатою 24 % річних з кінцевим строком повернення до 5 листопада 2007 року включно.

У заяві на видачу кредиту позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) складає між ним та банком кредитний договір.

Проте у звязку з невиконанням взятих на себе зобовязань станом на 6 жовтня 2014 року ОСОБА_2 має заборгованість в загальному розмірі 26 608,62 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 1 858,01 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 9 998,27 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 28,754 грн., пені за несвоєчасність виконання зобовязання за договором 12 980,32 грн., штрафу (фіксованої частини) - 500 грн. та штрафу (процентна складова) 1 243, 27 грн., що має своє відображення у наданому розрахунку заборгованості.

Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач порушив питання про відмову в задоволенні позову у звязку з тим, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу строку позовної давності

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що банк звернувся до суду із позовом з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач, оскільки останнє погашення заборгованості було здійснено позичальником 29 жовтня 2007 року.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повинен відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу виконувати взяті на себе зобовязання належним чином (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 258 цього Кодексу для окремих видів вимог законом може встановлюватись спеціальна позовна давніть: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Відповідно до п. 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю у пять років.

Таким чином, сторони у письмовій формі домовились про збільшення строку позовної давності відносно стягнення заборгованості за кредитом до пяти років, що не заборонено ст. 259 ЦК України.

Відповідно до умов договору, погашення заборгованості, в тому числі за кредитом, відсотками, винагороди, комісії та інших витрат згідно з Умовами, повинно здійснюватися щомісячними платежами в сумі 230,47 грн. в період з 1 по 3 число кожного місяця.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності повязується не скільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, за вказаним кредитним договором, який визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.

Як встановлено з наданого розрахунку заборгованості та виписки по кредитному рахунку ОСОБА_2, останній припинив сплачувати обовязкові платежі за кредитом починаючи з 29 жовтня 2007 року, що слугувало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, право на яке було реалізовано позивачем лише у жовтні 2014 року.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позивачу достовірно було відомо про порушення його прав починаючи з вищевказаної дати, тому, звернувшись до суду за захистом своїх прав у жовтні 2014 року, банк втратив право вимоги до відповідача в силу вимог ст. 257 ЦК України, про що також було заявлено відповідачем у відповідній заяві.

Разом з тим колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для застосування положень ст. 264 ЦК України з огляду на наступне.

Так, згідно п. 3.2.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) позичальник доручає банку списувати кошти з усіх поточних рахунків у валюті кредиту та у валюті, відмінної від валюти кредиту при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за заявою та цими умовами при настанні строків встановленого законодавством порядку. Списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку.

Відповідно до ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом або договором між банком і клієнтом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно даних виписки по кредитному рахунку ОСОБА_2, банк почав здійснювати автоматичне списання коштів із картки позичальника у рахунок погашення заборгованості починаючи з 26 вересня 2014 року.

Виходячи з логічного та системного аналізу вищезазначених норм права та обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що автоматичне списання коштів із картки позичальника у рахунок погашення заборгованості, не може бути визнано обставиною, що свідчить про визнання відповідачем свого боргу, оскільки договірне списання (2014-2015 роки) відбулося поза межами пятирічного строку позовної давності, погодженої банком та позичальником.

Тобто, дії ПАТ КБ «Приват Банк», які вчинені після спливу обумовленого сторонами строку позовної давності, не можуть свідчити про їх правомірність та про добровільне погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором, а як насідок застосування до спірних правовідносин положень ст. 264 ЦК України.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Отже, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм цивільного закону є власними тлумаченнями позивачем спірних правовідносин, докази та обставини, на які він посилається були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» відхилити.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 9 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В.Ігнатченко

судді: В.І.Антоненко

ОСОБА_3