У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2016 року м. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом, мотивуючи його тим, що перебуваючи з 17 серпня 1971 року по 01 грудня 1988 року в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 на її ім'я 25 лютого 1976 року було видано ордер на право зайняття трикімнатної квартири АДРЕСА_1 (на даний час - АДРЕСА_2).

Зазначив, що 21 травня 1991 року ОСОБА_5 було сплачено пайовий внесок за вказану квартиру в повному обсязі. В період шлюбу ними було спільно сплачено 90% пайового внеску. ІНФОРМАЦІЯ_1 року

вона померла, за життя нею було складено заповіт на сина - ОСОБА_2

Позивач посилаючись на те, що відповідач після смерті матері почав погрожувати йому виселенням з даної квартири, вважає вказане майно спільним майном подружжя, а тому має право на половину частки в праві власності на квартиру у відповідності до його частки у паєнагромадженні.

У зв'язку із викладеними обставинами позивач просив суд визнати квартиру спільною сумісною власністю подружжя, здійснити поділ майна та визнати за ним право власності на 45/100 частин квартири загальною площею

60,82 кв. м, а за відповідачем на 55/100 частин вказаної квартири.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 жовтня

2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 рокурішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 45/100 частин квартири АДРЕСА_2, загальною площею 60,82 кв. м. В решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі скаржник просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та змістом оскаржуваного судового рішення, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є некоректними, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та здійснити поділ майна, коли один з подружжя помер, неможливо.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач сплативши частку в пайовому внеску в період шлюбу

з ОСОБА_5 набув право власності на відповідну частку в спірній квартирі.

Згідно зі ст. 15 Закону України "Про власність" член ЖБК, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, з

1 липня 1990 року набуває право власності на цю квартиру і в праві розпоряджатись нею на свій розсуд.

Висновки суду апеляційної інстанції є обгрунтованими та ґрунтуються на законі, зокрема ст. 15 ЦК України, ст. 22 КпШС України, ст. 15 Закону України «Про власність».

Судом апеляційної інстанції вірно були враховані роз'яснення викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» та п. 11 б постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Разом з тим, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що позивач не входить до кола спадкоємців ОСОБА_5, а його права та інтереси не стосуються питання розподілу спадщини, яка належала спадкодавцю на час смерті.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд апеляційної інстанції, вірно визначився з характером спірних правовідносин, які виникли між сторонами, надав їм належну правову оцінку, правильно застосував норму права до спірних правовідносин та обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновки суду апеляційної інстанції. Оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права. Касаційна скарга фактично зводиться до переоцінки доказів по справі.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович