Справа № 353/647/15-ц
Провадження № 2/353/5/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 року м.Тлумач

Тлумацький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Луковкіна У.Ю.

з участю: секретаря Мороз М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тлумачі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про спонукання до виконання умов мирової угоди шляхом стягнення заборгованості за мировою угодою, -

в с т а н о в и в:

ПАТ «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» звернулось до Тлумацького районного суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. До початку розгляду позову по суті, позивач змінив позовні вимоги, які неодноразово уточняв в подальшому, та просив спонукати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до виконання умов мирової угоди шляхом стягнення заборгованості за мировою угодою, затвердженою ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 13.01.2012 року у цивільній справі № 2-0916552/2011. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 13.01.2012 року було затверджено мирову угоду, укладену між АТ «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» та ОСОБА_2, ОСОБА_3 для врегулювання спору, який виник внаслідок невиконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором від 11.05.2007 р. станом на 19.07.2011 р. Відповідачі не виконали умови мирової угоди, тому ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про примусове виконання вищевказаної мирової угоди шляхом стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості на загальну суму 1713764,69 грн., в т.ч. 34485,78 доларів США (828124,19 грн.) строкова заборгованість по кредиту, 15004,18 доларів США (359867,75 грн.) прострочена заборгованість по кредиту, 850730,75 грн. пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам та комісії. При цьому, посилаючись на позицію щодо правової природи мирової угоди, викладену у листі ВСУ від 05.12.2011 р., Постанові ВСУ від 23.09.2015 р., позивач зазначав, що мирова угода є договором, укладеним сторонами в належній формі на підставі якої між ними виникли нові цивільно-правові зобовязання, тобто відбулась заміна первісного зобовязання новим зобовязанням між тими ж сторонами (новація). Оскільки на момент затвердження мирової угоди (13.01.2012 р.) ухвала суду не відносилась до рішень, що підлягають виконанню ДВС, тому позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості за мировою угодою. Відповідно просило суд стягнути з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінінси та кредит» заборгованість за мировою угодою, затвердженою 13.01.2012 року ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області,що становить в гривневому еквіваленті 1713764,69 грн. та судові витрати по справі.

Представник позивача ПАТ «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» в судове засідання не зявився, подав клопотання про розгляд справи без участі представника банку, проти винесення заочного рішення по справі не заперечував, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, причин неявки суду не повідомила, була належним чином повідомлена про час та місце слухання справи.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_4 в судове засідання 09.02.2016 р. не зявився, просив розгляд справи проводити без його участі та у разі, якщо суд дійде висновку про підставність позовних вимог, просив застосувати до правовідносин, які виникли між сторонами, строк позовної давності. В попередніх судових засіданнях проти задоволення позову заперечив з тих підстав, що дострокове стягнення заборгованості в повній сумі умовами мирової угоди не передбачено, вимог про дострокове стягнення всієї суми заборгованості банком на адресу відповідачів не направлялось, будь-які докази з цього приводу у матеріалах справи відсутні. Також мирова угода не містить зобовязань відповідачів по сплаті пені, яка була нарахована як за умовами кредитного договору, так і пені за невиконання зобовязань по мировій угоді.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом опублікування оголошення в газеті «Галичина», в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України.

Тому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 224 ЦПК України, з врахуванням того, що відповідачів судове засідання не зявились, про причини неявки не повідомили, від них не надійшло заяви про розгляд справи за їх відсутності, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можна провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ПАТ «ОСОБА_1 та Кредит» 01.12.2011 р. була укладена Мирова угода (а.с. 53-55 Том 2), яка затверджена ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 13.01.2012 року у цивільній справі № 2-0916552/2011 (а.с. 46-52 Том 2).

Відповідно до частин першої, четвертої, п'ятої статті 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

Укладаючи вищевказану мирову угоду, сторони розуміли, що вона є досягненою в ході судового розгляду і під контролем суду, заснована на взаємних поступках, являється цивільно-правовою угодою, яка визначає їх права та обовязки, є двостороннім волевиявленням сторін і спрямована на реальне настання правових наслідків обумовлених угодою. Враховуючи вказані обставини, можна прийти до висновку, що мирова угода вважається зобовязанням у цивільно-правовому розумінні та на неї поширюються вимоги ст.ст. 610-612 та 625 ЦК України.

Мирова угода за своєю правовою природою у відповідності з нормами Цивільного кодексу України є правочином, що згідно ст.629 ЦК України підлягає обовязковому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Мирова угода за своєю правовою природою є договором, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах, погоджених сторонами. Мирова угода не приводить до вирішення спору по суті, вона ґрунтується на взаємовигідних для обох сторін умовах і повинна виконуватися добровільно. У протилежному разі мирова угода, затверджена (визнана) судом, може бути підставою для примусового виконання.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобовязання не допускається.

Як передбачено ч. 2 ст. 604 ЦК України, зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Отже, після підписання сторонами мирової угоди та затвердження її судом, припинились первісні зобовязання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо повернення кредитної заборгованості за кредитним договором № 91/07-МК від 11травня 2007 року, а виникли нові зобовязання щодо сплати грошових коштів за мировою угодою.

Аналогічна позиція викладена у Постановах ВСУ від 10.11.2009 р. по справі № 11-5-09 (6/50-08/33/83-08)) та від 30.03.2010 року.

Пунктом 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції від 21 квітня 1999 року передбачалося, що мирові угоди, затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Однак Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який набрав чинності 1 січня 2004 року, положення пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» виключено.

Отже, на момент постановлення ухвали суду про визнання мирової угоди (13.01. 2012 року) зазначена мирова угода не відносилася до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

За змістом пункту 2 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на момент затвердження мирової угоди) виконанню державною виконавчою службою підлягають ухвали, постанови судів у цивільних справах у випадках, передбачених законом. Вимоги до виконавчого документа закріплено у статті 18 цього Закону. Однією з підстав відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження є невідповідність виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» (пункт 6 частини першої статті 26 цього Закону).

Ухвала суду про визнання мирової угоди є виконавчим документом і підлягає виконанню державною виконавчою службою лише в разі, якщо ця ухвала відповідає вимогам, передбаченим статтею 18 вказаного Закону.

Системний аналіз зазначених норм показав, що в разі невиконання однією зі сторін зобов'язань за умовами мирової угоди, інша сторона угоди може звернутися до державної виконавчої служби для примусового виконання ухвали суду про затвердження мирової угоди, якщо ця ухвала відповідає вимогам статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», але інша сторона угоди також не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні такого позову.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах ВСУ від 23.09.2015 р. та від 11.11.2015 р. по справі 6-342цс15.

Судом встановлено, що ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 13.01.2012 року у цивільній справі № 2-0916552/2011 в порядку ст. 175 ЦПК України було затверджено мирову угоду, укладену між АТ «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Згідно умов мирової угоди (п.1) сторони підтвердили, що станом на 19.07.2011 р. заборгованість Відповідачів перед Позивачем за кредитним договором № 91/07-МК від 11 травня 2007 року складає: 27694,79 доларів США (220757,94 грн.) по сплаті кредиту, 5722,77 доларів США (45616,77 грн.) - по сплаті нарахованих відсотків, 12372,40 доларів США (98621,64 грн.) - по сплаті пені. Відповідачі зобовязувались погасити заборгованість по сплаті кредитних коштів, процентів та пені відповідно до графіку, який викладений в мировій угоді (п. 2 мирової угоди), в період з 01.12.2011 р. по 10.05.2022 р. шляхом щомісячної сплати по 536,90 доларів США (з грудня 2011 р. по січень 2016 р.), по 442,0 доларів США (з лютого 2016 р. по квітень 2022 р.) та 261,98 доларів США (до 10.05.2022 р.).

Оскільки відповідачі не виконали умови мирової угоди, позивач звернувся до Тлумацького районного суду Івано-Франківської області з позовом про спонукання до виконання умов мирової угоди шляхом стягнення грошових коштів з відповідачів, так як ухвала Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 13.01.2012 року у цивільній справі № 2-0916552/2011 не містить усіх даних, зазначених у Законі України «Про виконавче провадження», а тому не має статусу виконавчого документа.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмов від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, також з дій осіб, що за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках встановленими актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. В даному випадку таким рішенням є ухвала з затвердженням мирової угоди між сторонами.

Стаття 625 ЦК України зазначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Згідно зі ст.ст. 175, 205 ЦПК України у разі визнання мирової угоди суд ухвалою закриває провадження у справі і тотожні вимоги не підлягають новому судовому розгляду, у звязку із чим справа з такими вимогами не підлягає розгляду. Однак, мирова угода є своєрідною згодою сторін на зміну договору (ст. 651 ЦК України) у частині його виконання зобовязань і способу захисту цивільних прав та інтересів у них. У аналізі Верховного Суду України про застосування судами ст. 16 ЦК України зазначено, що мирова угода є своєрідною згодою сторін на зміну договору (ст. 651 ЦК) у частині його виконання зобовязань і способу захисту цивільних прав та інтересів у них. Відповідно такі справи повинні слухатись в загальному порядку, оскільки це є один з способів захисту права, передбачений п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК.

На даний час, не зважаючи на досягненні домовленості за мировою угодою, відповідачами порушені зобовязання по сплаті заборгованості та не сплачено грошові кошти в порядку та строки передбачені мировою угодою.

Проте вимоги позивача про стягнення з відповідачів в солідарному порядку всієї суми за мировою угодою є передчасними, оскільки п. 2 мирової угоди було передбачено щомісячне внесення платежів у період з 01.12.2011 року по 10.05.2022 року.

На момент звернення до суду позивача з заявою про зміну підстави та предмету позову 23.11.2015 р. відповідачі мали сплатити на рахунок позивача грошові кошти за мировою угодою згідно графіку платежів за період з 01.12.2011 року по 23.11.2015 року в сумі 25771,20 доларів США, проте свої зобовязання виконали лише частково, сплативши на рахунок позивача грошові кошти в сумі 10767,02 доларів США. Отже, заборгованість відповідачів за мировою угодою станом на 23.11.2015 р. складає 15004,18 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 23.11.2015 р. становить 359867,75 грн. Згідно розрахунку заборгованості за мировою угодою, поданого позивачем та не спростованого відповідачами, заборгованість відповідачів за мировою угодою в сумі 15004,18 доларів США виникла у період з 01.09.2013 р. по 23.11.2015 р. (а.с. 181-183 Том 2).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, станом день звернення до суду строк виконання зобовязань відповідачів за мировою угодою по сплаті шомісячних платежів за період з 24.11.2015 р. по 10.05.2022 р. ще не настав, дострокове стягнення заборгованості в повній сумі умовами мирової угоди не передбачено, позивачем вимог про дострокове стягнення всієї суми заборгованості на адресу відповідачів не направлялось, будь-які докази з цього приводу у матеріалах справи відсутні, а тому стягнення грошових коштів за вказаний період є передчасним.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (штраф, пеня).

Проте, позовна вимога про стягнення з відповідачів в солідарному порядку пені в сумі 850730,75 грн. не підлягає задоволенню, оскільки п. 2 мирової угоди передбачено, що визначені графіком щомісячний платіж включає в себе частину заборгованості відповідачів по сплаті кредитних коштів, процентів та пені. При цьому будь-якими іншими пунктами Мирової угоди не передбачено зобовязань відповідачів по пені, в т.ч. по сплаті пені нарахованої як за умовами кредитного договору на момент укладення мирової угоди, так і по сплаті пені за невиконання зобовязань по мировій угоді.

Посилання позивача на п. 5 Мирової угоди, як на правову підставу для нарахування та стягнення пені, яким передбачено, що після повного виконання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 умов мирової угоди по сплаті заборгованості за кредитним договором від 11.05.2007 р. в сумі, що вказана у графіку, банк розгляне можливість списання пені у розмірі 80%, не заслуговує на увагу, оскільки п. 2 Мирової угоди передбачено, що сума пені, яка була нарахована банком на момент укладення мирової угоди, включена до щомісячних платежів. Крім того, після підписання мирової угоди та затвердження її судом, всі зобовязання за кредитним договором припинились та трансформувались у нове зобовязання (мирова угода), яке не містить умов про пеню. Також відповідачем не надано розрахунку нарахованої пені в сумі 850730,75 грн. за видами нарахувань (пеня за тілом кредитом, пеня за відсотками, пеня за комісією), не зазначено правову підставу її нарахування та не підтверджено її розмір.

Суд не вважає правовою підставою для нарахування та стягнення пені зазначення в п. 1 мирової угоди інформації про наявність на момент укладення мирової угоди нарахованої пені в сумі 12372,40 доларів США та зазначає, що навіть у тому разі, коли б сторони передбачили у мировій угоді можливість її стягнення, вона не могла би бути стягнута, оскільки строк позовної давності, передбачений для стягнення пені (1 рік) на момент подачі справи до суду уже закінчився, а від представника відповідачки було подано заяву про застосування строку позовної давності, в якій він посилається на правові позиції у справі Верховного Суду України №6-116 цс 13 та ст.261 ЦК України щодо цього питання.

Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим у відповідності до норм ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ч.3 ст.10 та ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Аналізуючи зібрані докази, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З врахуванням наведеного, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме: з відповідачки ОСОБА_2- 383,67 грн. (часткові витрати позивача по сплаті судового збору), з відповідача ОСОБА_3 - 563,67 грн.(часткові витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 383,67 грн. та судові витрати по оплаті за публікацію в газеті оголошення про розгляд справи в сумі 180,0 грн.).

На підставі ст.ст. 11, 15, 16, 509, 525, 526, 530, 604, 610, 611, 626, 629, 651 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», та керуючись ст. 3, 4, 10, 60, 88, 175, 205, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (Івано-Франківська обл.,м. Тлумач, вул. О.Довженка, 4/12) та ОСОБА_3 (Івано-Франківська обл., Тлумацький район, с. Олеша) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» (юридична адреса: вул. Артема, 60, м. Київ, 04050, , р/р 290990313, МФО 300131) заборгованість за Мировою угодою, затвердженою Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 13.01.2012 р. у цивільній справі № 2-0916552/2011, за період з 01.09.2013 р. по 23.11.2015 р. у сумі 15004,18 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ становить 359867,75 грн. (триста п'ятдесят девять тисяч вісімсот шістдесят сім гривень 75 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 (Івано-Франківська обл.,м. Тлумач, вул. О.Довженка,4/12) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» (юридична адреса: вул. Артема, 60, м. Київ, 04050, , р/р 290990313, МФО 300131) судові витрати в сумі 383,67 грн. (триста вісімдесят три гривні 67 копійок).

Стягнути з ОСОБА_3 (Івано-Франківська обл., Тлумацький район, с. Олеша) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» (юридична адреса: вул. Артема, 60, м. Київ, 04050, , р/р 290990313, МФО 300131) судові витрати в сумі 563,67 грн. (пятсот шістдесят три гривні 67 копійок).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному апеляційному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Тлумацький районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуюча У.Ю.Луковкіна

Головуючий У.Ю. Луковкіна