У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Кадєтової О.В.,Мостової Г.І.,
Карпенко С.О.,Наумчука М.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський» до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 26 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський» (далі - КП «ЖКС «Вузівський»)звернулось до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7про солідарне стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачами споживались послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, проте оплата за надані послуги не здійснювалась в строк, встановлений діючим законодавством. Позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_6 заборгованість за надані і спожиті комунальні послуги за період з 01 вересня 2008 року до 31 грудня 2013 року включно у сумі 6 702,18 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2015 року позов КП «ЖКС «Вузівський» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь КП «ЖКС «Вузівський» грошові кошти у розмірі 1 026,86 грн в рахунок відшкодування заборгованості по житлово-комунальним послугам. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 26 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь КП «ЖКС «Вузівський» 6 702 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що відповідачам надавались житлово-комунальні послуги, проте оплату належним чином вони не проводили, внаслідок чого за ними утворилась заборгованість зі сплати за такі послуги.

Проте повністю погодитись з такими висновками апеляційного суду не можна.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по 1/2 частині кожному, відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 червня 2007 року (а.с. 51).

Відповідно до розрахунку позивача заборгованість відповідачів за надані послуги за період з 01 вересня 2008 року до 31 грудня 2013 року склала 6 702,18 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2013 року (а.с. 17) скасовано судовий наказ від 18 березня 2013 року, який виданий Київським районним судом м. Одеси за заявою КП «ЖКС «Вузівський» про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості по оплаті за комунальні послуги у розмірі 2 938,69 грн, 117,70 грн в рахунок відшкодування судового збору.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875-IV від 24 червня 2004 року) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим, ст. 4 Закону № 1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - постанова № 529).

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону №1875-IV від 24 червня 2004 року, постанови № 529 вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року.

Разом з тим виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання споживачем права виробника, (виконавця) послуг на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Проте, сама по собі відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для відмови в позові про стягнення заборгованості за фактично надані послуги.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 560 «Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» затверджено типовий перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Відповідно до положень ст. 162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно з п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями власники приватизованого житла в багатоквартирних будинках (до них належать і власники квартир у кооперативних будинках та викуплених квартир) є співвласниками всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і повинні сплачувати свою частку витрат у загальних витратах на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Послуги з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій зобов'язані сплачувати як квартиронаймачі, так і власники викуплених та приватизованих квартир.

Відповідно до вимог ст. 360 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд в порушення ст.ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України, не з'ясував належним чином усіх фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення, не надав відповідної оцінки наданим сторонами доказам в їх сукупності та дійшов передчасного висновку про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів.

Ухвалюючи рішення про солідарне стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, апеляційний суд не звернув належної уваги на те, що позовні вимоги заявлені до відповідача ОСОБА_6, після залучення до участі у справі відповідача ОСОБА_7 позовні вимоги до останнього окремо не заявлялись, уточнень та доповнень до позовних вимог позивач до суду не надавав.

Взявши до уваги розрахунки заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території, а також за житлово-комунальні послуги, надані КП «ЖКС «Вузівський», апеляційний суд не з'ясував належним чином за який саме період виникла зазначена заборгованість, і хто має нести вказані витрати, оскільки з наданих розрахунків вбачається, що на дату їх складання вже існувала заборгованість.

Відхиляючи доводи відповідачів щодо застосування наслідків пропуску строків позовної давності, апеляційний суд зауважив, що такий строк переривається зверненням позивача про видачу судового наказу, а також сплатою відповідачами житлово-комунальних послуг у 2008 році, 2009 році, 2010 році, залишивши поза увагою заяви відповідачів про застосування судом таких строків (а.с. 52, 68). Крім того, судом не враховано, що позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу лише до ОСОБА_8, в той час як співвласником спірної квартири є і відповідач ОСОБА_7, а даних щодо звернення до нього з такими вимогами матеріали справи не містять. Разом з цим, апеляційний суд помилково зауважив, що сплата відповідачами комунальних послуг є визнанням суми боргу, а отже свідчить про переривання строку позовної давності. Слід зазначити, що сплата чергових платежів за надані житлово-комунальні послуги не свідчить про визнанням відповідачами боргу.

Вирішуючи питання про солідарне стягнення заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території та житлово-комунальні послуги, апеляційний суд залишив поза увагою, що солідарне стягнення такої заборгованості у даних правовідносинах законом не передбачено.

Зазначаючи про те, що відповідачами не надано доказів про невиконання або неналежне виконання КП «ЖКС «Вузівський» своїх обов'язків з утримання житла та наданню житлово-комунальних послуг, апеляційний суд залишив поза увагою, що позивачем в обгрунтування позовних вимог не надано доказів надання таких послуг, а також доказів того, що вони були отримані всіма споживачами.

Водночас, апеляційний суд стягуючи заборгованість з відповідачів за житлово-комунальні послуги не перевірив правильність такого нарахування з огляду на рішення господарського суду Одеської області від 12 червня 2013 року (а.с. 73-79), ухваленого у справі № 16/133-10-3912 за позовом Антимонопольного комітету України до виконавчого комітету Одеської міської ради про зобов'язання скасувати рішення.

За вказаних обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України, суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Не може залишатись в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки в порушення вимог ст. 212-215 ЦПК України, суд першої інстанції в порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, зокрема, залучивши до участі у справі в якості відповідача ОСОБА_7, не з'ясував чи заявлено позивачем будь-які вимоги до даного відповідача та чи є цей відповідач належним, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судові рішення судів першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2015 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 26 серпня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук