Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.03.2016 Справа №607/12411/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

за участю секретаря Буцик О.П.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та витребування майна, а також за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за виконану роботу та надані послуги, інфляційних нарахувань та трьох процентів річних за час прострочення виконання зобовязання , -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, у якому просить визнати недійсним, укладений між сторонами договір б/н від 27.02.2014 р. на ремонт автомобіля НОМЕР_1, та витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 даний транспортний засіб.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що 27 лютого 2014 року він звернувся до приватного підприємця ОСОБА_2 із пропозицією провести діагностику автомобіля НОМЕР_2. Відповідач прийняв дану пропозицію і повідомив, що проведе діагностику. Проект договору був розроблений відповідачем із зазначеною датою його укладення 18 грудня 2013 р. На зауваження позивача щодо дати договору та його назви, відповідач повідомив, що це суттєвого значення не має, оскільки діагностика автомобіля вважається його ремонтом, вартість договору (робіт, послуг) не має підстав зазначати в договорі, оскільки її визначить відповідач після підписання договору. Під час підписання договору позивач зазначив фактичну дату його укладення 27.02.2014 року. 28 лютого 2014 року після укладення договору, позивач зрозумів, що помилився щодо його істотних умов, оскільки відповідач повідомив йому, що буде ремонтувати автомобіль не зазначаючи виду такого ремонту. В звязку з цим, відповідно до п. 4.3 договору, позивач повідомив відповідача про не доцільність ремонту автомобіля НОМЕР_1, оскільки послуги відповідача по ремонту автомобіля виявилися не прийнятними йому та про їх вартість сторони в момент підписання договору не домовлялись. ОСОБА_4 вирішив достроково розірвати підписаний ним договір та повернути автомобіль, з приводу чого, неодноразово (28.02.2014 р., 04.03.2014 р., 07.03.2014 р., 18.03.2014 р.), із письмовими листами звертався до відповідача. Також зазначив, що відповідач безпідставно, з моменту укладення спірного договору утримує його автомобіль у себе, порушуючи його право власності на нього, як наслідок він уже тривалий час позбавлений можливості ним користуватись.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_4, у якому просять стягнути з останнього вартість проведеного ремонту його автомобіля в сумі 2 030 грн., 17 800 грн. оплати за збереження автомобіля, а також суму інфляційних нарахувань у розмірі 1390,55 гривень та трьох процентів річних за час прострочення виконання зобовязання у розмірі 625,65 гривень.

В обґрунтування заявлених вимог, посилається на те, що ОСОБА_4 звернувся до нього з проханням провести ремонт належного йому автомобіля НОМЕР_1, зокрема замінити двигун та надав два інших двигуни. Для перевірки їх справності, в присутності ОСОБА_4, з його згоди, ОСОБА_2 були проведені необхідні роботи з метою визначення технічного стану цих двигунів. Вартість таких робіт разом із демонтажними роботами склала 2 030 грн. В результаті було встановлено, що надані ОСОБА_4 двигуни в незадовільному технічному стані. Для проведення належного ОСОБА_4 ремонту автомобіля НОМЕР_1, було укладено письмовий договір. 28 лютого 2014 р. ОСОБА_4 зажадав дострокового розірвання підписаного договору і повернення належного йому автомобіля, на що він погодився за умови оплати вартості вже проведених ним робіт в сумі 2 030 грн. Оскільки, ОСОБА_4 відмовився провести таку оплату, ОСОБА_2 скористався правом притримання автомобіля, який був переданий йому для проведення ремонту. Із проханням оплатити вартість виконаних робіт і наданих послуг та забрати автомобіль з території СТО ОСОБА_2 неодноразово звертався до ОСОБА_4, як безпосередньо під час його візитів на СТО з односторонньою вимогою повернути автомобіль без проведення оплати, так і письмово, зокрема листами від 04.03.2014 р., 17.03.2014 р., 02.06.2014 р., 17.07.2014 р..

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_4 підтримав повністю, з мотивів, викладених у позовній заяві, та просить суд їх задовольнити. Також просить суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_4 26 796,00 грн. затрачених ним на оплату правової допомоги. Зустрічних позовних вимог не визнав та проти їх задоволення заперечив.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позову ОСОБА_4 не визнали, проти його задоволення заперечили, свої позовні вимоги підтримали повністю та просять суд їх задовольнити.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив.

Як вбачається із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХХ №977008, ОСОБА_4 є власником транспортного засобу марки «BMW 520І», 1997 року випуску, шасі №WBADD11020BN18252, д.н.з. НОМЕР_3.

Між приватним підприємцем ОСОБА_2 (Виконавець) та ОСОБА_4 (Замовник) був укладений письмовий договір на ремонт автомобіля, який було підписано останнім 27 лютого 2014 року, предмету якого визначено, що Замовник доручає, а Виконавець проводить необхідний ремонт автомобіля НОМЕР_4.

Згідно п.2.1 Договору, вартість і обсяг ремонтних робіт визначає виконавець.

Замовник оплачує вартість виконаних робіт, вартість запчастин та інших послуг, наданих Виконавцем (п. 2.2 Договору).

Остаточний розрахунок здійснюється по завершенні ремонтних робіт до моменту виїзду автомобіля з території СТО (п.2.3 Договору).

При невиконанні зобовязань або порушенні умов цього Договору однією із сторін інша сторона має право в односторонньому порядку розірвати Договір з висуненням вимог про відшкодування завданих збитків (п.4.2.Договору).

Пунктом 4.3 Договору передбачено, що у випадку встановлення недоцільності або неможливості виконання зобовязань за Договором, зацікавлена сторона вносить пропозицію про дострокове розірвання Договору, яка має бути розглянута у дводенний термін.

Як вбачається із наданих представником позивача копій листів від 28.02.2014 року, 04.03.2014 року, 18.03.2014 року, ОСОБА_4 звертався до відповідача із письмовими вимогами про дострокове розірвання спірного договору та повернення автомобіля.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 підтвердили суду неодноразові звернення ОСОБА_4 до ОСОБА_2 із вимогою повернути належний йому автомобіль без проведення будь-якого ремонту, та відмову останнього від повернення зазначеного транспортного засобу.

В силу вимог ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу вимог ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, тобто зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Відповідно до вимог ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Частиною 1 статті 230 ЦК України, передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Суд вважає, що ОСОБА_4 не доведено обставин, які б підтверджували його помилку щодо істотних умов спірного договору. При цьому суд зазначає, що позивач уклав договір на ремонт автомобіля, а не з метою проведення його діагностики, як зазначив у судовому засіданні його представник, сторони у спірному правочині дійшли згоди щодо всіх істотних його умов, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_4 у ньому. Крім цього, суд зазначає, що умовами договору передбачена вартість виконаних робіт, порядок здійснення оплати, гарантійні зобов»язання та його термін дії. Тому, суд вважає, що підстави, які зазначив ОСОБА_4 для визнання спірного правочину недійсним, відсутні.

Відповідно до ст. 317, ч.1 ст.321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов»язана повернути потерпілому це майно.

Судом із пояснень представника позивача та показань свідків, з»ясовано, що ОСОБА_2 продовжує, без належних правових підстав, утримувати у себе транспортний засіб марки «BMW 520І», д.н.з. НОМЕР_3, який є власністю ОСОБА_4, а тому, суд вважає, що слід зобовязати ОСОБА_2 повернути його позивачу. При цьому суд відкидає та не бере до уваги посилання ОСОБА_2, як на підставу утримання даного автомобіля, що передбачена ч.1 ст.594 ЦК України, відповідно до якої, кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобоа»язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов»язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов»язання, оскільки ОСОБА_2 не виконав умови договору та не відремонтував наданий йому автомобіль, що було визнано у судовому засіданні ним самим та його представником, а також підтверджено поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків.

Згідно ч. 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до статті 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема, належать витрати на правову допомогу.

Згідно ч. 2 статті 84 ЦПК України, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Представництво інтересів та правову допомогу позивачу ОСОБА_4 у даній цивільній справі надавав адвокат ОСОБА_1 на підставі Договору про надання правової допомоги від 30.06.2015 року, відповідно до якого за надання правової допомоги ОСОБА_4 зобовязався сплатити адвокату гонорар в розмірі та в строки погоджені між ними.

Згідно акту виконаних робіт до договору про надання правової допомоги від 30.06.2015 р. вартість робіт (послуг) за надані послуги адвокатом ОСОБА_1 склала в розмірі 26 796,00 грн.. Зазначену суму коштів на підставі укладеного договору про надання правової допомоги ОСОБА_4 внесено ОСОБА_1, що підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордеру №11/19 від 19 листопада 2015 року.

При визначенні витрат на правову допомогу, які слід стягнути із ОСОБА_2, суд зазначає, що відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином, врахувавши зазначені норми закону, суд визначає такі витрати, які підлягають стягнення із відповідача у розмірі 2000 грн., виходячи із засад розумності та справедливості, а також із розрахунку 487, 20 грн. 40 відсотків мінімальної заробітної плати, часу затраченого представником позивача на участь у судових засіданнях та підготовку позовної заяви. При цьому суд зазначає, що представник позивача затратив часу у судових засіданнях загалом 03 год. 15 хв., що підтверджено журналами судових засідань, також затратив час на написання позовної заяви, який складає 1 год., що сумарно буде складати 4 год. 15 хв., а не 55 годин, як зазначено у акті виконаних робіт ОСОБА_1 Тобто, суд вважає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу буде складати 487,2 х 4 год. 15 хв. = 2021,88 гривень.

Таким чином, суд вважає, що вимоги ОСОБА_4 про стягнення витрат на правову допомогу підлягають до часткового задоволення, на суму 2 000 грн.

Також суд вважає, що зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за виконану роботу та надані послуги, а також інфляційних нарахувань, трьох процентів річних, не підлягає до задоволення виходячи, із наступних підстав.

Згідно із ч.1 ст.837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов»язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов»язується прийняти та оплатити виконану роботу. В силу вимог п.1 ч.1 ст.847 ЦК України, підрядник зобов»язаний своєчасно попередити замовника: про недоброякісність або непридатність матеріалу, одержаного від замовника.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України,суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України,кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що ОСОБА_2 не було виконано вимоги спірного договору про ремонт автомобіля, а зазначений транспортний засіб не відремонтовано, на даний час він перебуває у розібраному виді, що не заперечувалось ним та його представником у судовому засіданні та було визнано представником ОСОБА_4 Також ОСОБА_2 не доведено, що вказаний транспортний засіб не було відремонтовано із вини замовника, а останнім вживались заходи та повідомлялось замовнику про неможливість проведення такого ремонту через непридатність матеріалів, які надав замовник.

Також, будучи допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 підтвердили суду ту обставину, що належний ОСОБА_4 транспортний засіб перебуває у розібраному стані, без двигуна.

В силу вимог ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов»язаний негайно повідомити про це споживача.

Із наведених підстав суд вважає, що вимоги ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за виконану роботу та надані послуги, а також інфляційних нарахувань, трьох процентів річних, не підлягають до задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 317, 321, 387, 1212 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Законом України «Про захист прав споживачів», суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та витребування майна задовольнити частково.

Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 транспортний засіб марки «BMW 520І», шасі №WBADD11020BN18252, д.н.з. НОМЕР_3, який належить на праві власності ОСОБА_4, згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХХ 977008, виданого центром ДАІ 6101, та зобвязати ОСОБА_2 повернути зазначений транспортний засіб ОСОБА_4.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 у користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) грн.. 60 коп., а також 2 000 (дві тисячі) гривень витрат на правову допомогу.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за виконану роботу та надані послуги, інфляційних нарахувань та трьох процентів річних за час прострочення виконання зобовязання відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяОСОБА_10