Справа № 344/2571/15-ц
Провадження № 22-ц/779/729/2016
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Соколовського В.М.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, орган, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб - Івано-Франківська місцева прокуратура, про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, орган, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб - Івано-Франківська місцева прокуратура, про позбавлення батьківських прав.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на вказане рішення ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, судом вирішено спір у її відсутності, незважаючи на подану заяву про неможливість участі через відсутність одного із представників з поважної причини. Постановляючи оскаржуване рішення суд не врахував положення ст. 164 СК України, яка регулює ці правовідносини, та інтересів дитини. Натомість необґрунтовано вважав, що підставою для звернення її до суду є лише факт перебування відповідача на обліку в Івано-Франківському обласному наркологічному диспансері з приводу наркотичної залежності. Разом з тим щодо інших підстав для позбавлення батьківських прав, передбачених законом, та відповідно задоволення позову, на підтвердження яких нею було подано достатньо доказів, судом не зроблено жодного висновку. Ці обставини взагалі не були повно та всебічно досліджені судом, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

В основу рішення судом покладено довідку обласного клінічного диспансеру №01-7/12 від 03.02.2015 року, згідно якої ОСОБА_3 перебуває під постійним клінічним наглядом на програмі замісної підтримувальної терапії, у лікуванні має місце позитивна динаміка тощо. Водночас цією довідкою підтверджується, що він є хронічним наркоманом, з приводу чого перебуває на обліку з 2000 року. Фактично відповідач хворіє наркоманією ще з 1995 року, однак приховував цей факт. Допитані в судовому засіданні в якості свідків медичні працівники та соціальний працівник підтвердили, що ОСОБА_3 є хронічним наркоманом, вживає наркотичні засоби під постійним наглядом лікарів в рамках замісної терапії, які змушений буде вживати до кінця життя.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що відповідач є ВІЛ-інфікованим, має розлади психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів, хворіє вірусним гепатитом В, вірусним гепатитом С, ніде не працює. Що в свою чергу є загрозливим для малолітньої дитини, її здоров'я та життя.

З огляду на це судом не враховано правового висновку Верховного Суду України у подібних правовідносинах, що зобов'язує суд при вирішенні таких спорів брати до уваги факт того, що важливіше для дитини і в інтересах її самої є безпечне щоденне проживання без ризику для її життя і здоров'я.

Не дано судом також належної оцінки тій обставині, що відповідач неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, а в даний час у правоохоронних органах м. Коломиї та м. Івано-Франківська відкриті декілька кримінальних проваджень (на стадії досудового розслідування) відносно нього. Зокрема, по факту свідомого зараження ним ВІЛ-інфекцією покійної дружини, підробки довідки №01-7/12 від 03.02.2015 року (в рамках якого також відкрито кримінальне провадження щодо головного лікаря диспансеру ОСОБА_4, який видав вказану довідку), привласнення державної допомоги на дитину по втраті годувальника, а також по факту спроби викрадення дитини.

Також враховуючи при вирішенні справи висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав судом не прийнято до уваги її доводів щодо незаконності такого. Вказаний висновок ґрунтується на рекомендаціях комісії з питань захисту прав дитини виконкому Івано-Франківської міської ради, затверджених на засіданні 27 травня 2015 року за головування ОСОБА_5 (хоча головою такої комісії є ОСОБА_6, а заступником - ОСОБА_7, які не приймали участі в засіданні). Відтак, комісія є неправомочною та не могла брати участь в прийнятті рішення з приводу цього питання.

Апелянт також вказує, що оцінюючи неодноразові психодіагностичні дослідження дитини суд разом з тим не врахував думку, бажання, теперішній стан і переживання, що авторитетом для неї є бабуся (позивач ) та тітка (сестра матері). Між ними існує тісний емоційний зв'язок, батько ж є малозначущою людиною, до якої у дитини наявні негативні емоції, дитина уникає зустрічі з ним.

Посилаючись на невідповідність рішення суду нормам матеріального права, порушення вимог процесуального права, зокрема неповне з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи внаслідок порушення правил оцінка всіх доказів, просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

В засіданні апеляційного суду апелянт та її представники доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник Івано-Франківської місцевої прокуратури - органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_3 та його представник доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, в судове засідання не з'явився будучи належним чином повідомленим, що не перешкоджає розглядові справи в його відсутності.

Постановляючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_8, а також з того, що відповідач хоче піклуватися про фізичний і духовний розвиток дитини, займатися її навчанням, підготовкою до самостійного життя, вживає для цього усіх можливих заходів, при цьому факт перебування його на обліку з приводу наркотичної залежності не може бути перешкодою у вихованні та утриманні дитини батьком. Крім того, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують своїх батьківських обов'язків.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалене у справі судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону, а тому колегія суддів погоджується з ним з огляду на таке.

Згідно частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами тощо. До позбавлення батьківських прав може призвести сам факт хронічного алкоголізму або наркоманії. Однак, ця обставина існує, як правило, сукупно з іншими підставами для позбавлення батьківських прав.

Саме на ці підстави позбавлення відповідача батьківських прав посилалася позивач в своїй позовній заяві.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

За змістом положень ст. 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні від 07 грудня 2006 року, прийнятому у справі «Хант проти України» зазначив, що сам факт заперечення батька проти позбавлення його батьківських прав вже може свідчити про його інтерес до дитини.

Крім того, Європейський суд з прав людини в рішенні від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві».

При цьому визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 Конвенції.

Європейським судом зазначалося, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_3 та ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася донька ОСОБА_8 (а.с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_9 померла (а.с. 8).

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_2 посилалась на те, що за час проживання з нею внучки відповідач не надавав моральної, фінансової чи іншої підтримки для дитини, не спілкувався з нею, не здійснював жодних дій, які б вказували про його намір брати участь у вихованні, розвитку, навчанні дитини, чи підтверджували прояви батьківського піклування. Крім того, з 2000 року ОСОБА_3 перебуває на обліку з приводу наркотичної залежності та неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності. А тому спілкування батька з дитиною негативно впливає на її самоусвідомлення та духовний стан.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п.п. 15-17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

При цьому ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Окрім того, хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками.

Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевірити та обґрунтувати в рішенні кожну з них.

Разом з тим, не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків за незалежних від неї причин.

Тому, виходячи із змісту вищезазначених вимог закону, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, хоча мають реальну можливість для цього.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

За змістом ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Однак, позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів щодо ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини та не виявлення щодо неї батьківського піклування.

Так, судом встановлено, що за спільною згодою подружжя у кінці травня 2014 року на літній період ОСОБА_9 з дочкою переїхала до бабусі ОСОБА_2 Після смерті матері між сторонами виник конфлікт з приводу виховання малолітньої ОСОБА_3, дитина продовжує проживати у своєї бабусі, позивача у справі.

Із листа сектору кримінальної міліції у справах дітей УМВС України в Івано-Франківській області від 02.10.2014 року №38/550 вбачається, що ОСОБА_3 19 вересня 2014 року звертався до правоохоронних органів щодо неправомірних дій ОСОБА_2, яка порушує його права на виховання доньки. За результатами розгляду звернення роз'яснено вимоги сімейного кодексу щодо переважного права батька на виховання дитини (а.с.58).

Також з приводу неправомірних дій ОСОБА_2 щодо визначення місця проживання дочки відповідач звертався до служби у справах дітей Коломийської РДА (а.с.61).

Крім того, 10 жовтня 2014 року ОСОБА_3 подано в Коломийський міськрайонний суд позов до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей Івано-Франківської міської ради про відібрання та повернення дитини. Відповідно до ст. 123 ЦПК України ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_3, третя особа на стороні позивача: Служба у справах дітей Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини.

Водночас, з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_3 20 лютого 2015 року.

З'ясовано, що ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 7 травня 2015 року провадження в даній справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі про позбавлення батьківських прав.

Також як підтверджується матеріалами справи з метою вирішення питання щодо зустрічей із дитиною та виконання батьківських обов'язків відповідач неодноразово звертався до ОСОБА_2, в тому числі і в супроводі журналістів телеканалів ТРК «Україна» та «ІСТV». Відповідно ця проблема стала темою обговорення у телевізійній програмі «ІНФОРМАЦІЯ_4» телеканалу «СТБ», що знімалася 07.12.2014 року та вийшла в ефір ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

З приводу захисту права на спілкування з донькою ОСОБА_8 ОСОБА_3 звертався до Уповноваженого Президента України з прав дітей.

В засіданні апеляційного суду з'ясовано, що відповідач відвідує доньку, як правило в навчальному закладі, де і спілкується з нею, піклується про неї, забезпечуючи продуктами харчування та необхідним одягом тощо. Має намір і бажання здійснювати свої батьківські обов'язки в повному об'ємі, підтвердженням чого є неодноразові його звернення в правоохоронні органи та засоби масової інформації.

З врахуванням вищенаведеного суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів, відповідно судом не встановлено, ухилення від виховання дитини внаслідок свідомої та винної поведінки батька ОСОБА_3, свідомого нехтування ним своїми обов'язками щодо батьківського піклування доньки.

Натомість, нездійснення ним своїх обов'язків стосовно доньки ОСОБА_8 в повній мірі має місце з об'єктивних причин, що підтверджується вищенаведеними обставинами.

Не встановлено судом аналогічно і підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, передбачених п.4 ст. 164 СК України.

Більше того, позивачем не надано жодного медичного висновку, який би підтверджував, що відповідач є хронічним наркоманом.

Водночас, як вбачається зі змісту листа Івано-Франківського обласного наркологічного диспансеру від 03.02.2015 року №01-7/112 ОСОБА_3 з 11.04.2011 року перебуває під постійним клінічним наглядом на програмі замісної підтримувальної терапії. В період перебування його під клінічним наглядом фактів вживання «вуличних» наркотичних засобів не було. Має місце позитивна динаміка у лікуванні від наркотичної залежності, а саме: спостерігається спокійна, адекватна поведінка, відбувається поступове зменшення дози наркотичного препарату, на даний час отримує мінімальну добову дозу препарату, яка в подальшому буде відмінена та припинено замісну підтримувальну терапію (а.с.65).

Ці обставини підтвердила також у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 (завідувач диспансерним відділенням Івано-Франківського ОНД), зазначивши про відсутність перешкод зважаючи на стан здоров'я ОСОБА_3 у вихованні та утриманні дитини.

Що стосується інших доводів апелянта відносно стану здоров'я відповідача, притягнення його до кримінальної відповідальності та наявність кримінальних проваджень щодо нього, то такі не можуть бути прийняті до уваги.

Законодавство України не містить жодних правових норм, відповідно до яких особа може бути позбавлена батьківських прав у випадку захворювання її на певні хвороби чи у випадку її засудження за вчинення кримінального правопорушення, не передбаченого п.6 ч.1 ст. 164 СК України (засудження за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини).

В той же час, як видно з даних реєстру №314-30122014/26210, виданого Управлінням інформаційно-аналітичного забезпечення УМВС України в Івано-Франківській області, станом на 30.12.2014 року ОСОБА_3 на підставі ст. 88-90 КК України є особою, яка до кримінальної відповідальності не притягувалась, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Як передбачено пунктами 4,5,6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» від 24.09.2008, № 866 органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей.

Згідно з п.1 Типового положення про комісію з питань захисту прав дитини комісія з питань захисту прав дитини виконавчого комітету міської ради є консультативно-дорадчим органом виконавчого комітету міської ради, створеним для надання допомоги органу опіки і піклування. Рішення комісії приймається відкритим голосуванням простою більшістю голосів членів комісії, присутніх на засіданні (п. 11).

Як вбачається зі змісту висновку щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно малолітньої доньки ОСОБА_3 від 15.07.2009 року виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно малолітньої доньки (а.с.132-135).

Вказаний висновок органу опіки та піклування щодо розв'язання спору надано на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батька, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, результатів психодіагностики дитини, пояснень головного лікаря Івано-Франківського обласн6ого наркологічного диспансеру ОСОБА_4, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Посилання апелянта щодо незаконності вказаного висновку є голослівними та не заслуговує на увагу.

З врахуванням вищенаведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_8 та відмову з цих мотивів у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апелянта щодо не врахування органом опіки при розгляді даного питання та відповідно місцевим судом стану здоров'я відповідача, а також психодіагностичних досліджень дитини є неспроможними. Вказані обставини не є підставами для позбавлення батьківських прав та можуть враховуватися при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини.

Аналогічно надуманими є і твердження апелянта щодо порушення судом норм процесуального права.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, порушення судом норм процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Як передбачено ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Згідно положень ст. 169 ЦПК України суд зобов'язаний відкласти розгляд справи в межах строків, встановлених ст. 157 цього Кодексу, у разі першої неявки без поважних причин належним чином повідомленого позивача в судове засідання.

Неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи.

Вирішуючи питання про відкладення розгляду справи, суд враховує складність справи, попередню участь представника у справі, стадію розгляду, готовність сторони до самостійного захисту своїх інтересів, добросовісність дій представника, який не з'явився, доведеність поважності причини неявки, думку інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається із матеріалів справи представництво інтересів ОСОБА_2 у місцевому суді здійснювали представник ОСОБА_11 (а.с.47) та адвокат Зібаровська Н.О. (а.с.107). У зв'язку із неявкою позивача та її представників, розгляд справи неодноразово відкладався, в тому числі і за клопотанням представників позивача (а.с.126, 127, 128, 142, 148).

Частиною 3 ст. 27 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Враховуючи строки розгляду справи, те, що сторони та їх представники надали пояснення у справі, в їх присутності було допитано свідків, місцевий суд прийшов до обґрунтованого переконання про відсутність підстав для відкладення справи та можливість розгляду її у відсутності позивача та представників.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Фактично всі доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів. Будь-яких інших доказів, які б вказували на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права апелянтом не надано, як і доказів, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

В.М. Соколовський