Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2016 р.

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області

в складі : головуючого судді Верніка В.М.;

при секретарі Рожик О.М.,

із участю : позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жмеринці справу за позовом адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про визнання правочину недійсним та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 15.01.2016 року звернувся до суду з цим позовом, вказавши, що 29.09.2015 року між відповідачем та позивачем було укладено договір фінансового лізингу №002914, за яким лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Відповідно до п.3.1 договору предметом лізингу є трактор МТЗ 892, вартість предмету лізингу на момент укладення договору складала 500000 грн., відсоток платежів 50%, авансовий платіж 250000 грн., щомісячний платіж - 20833,33 грн., комісія за організацію (10%) 50000 грн.; комісія за передачу (3%) 15000 грн. 29.09.2015 року ОСОБА_1 сплатив на рахунок ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" 50000 грн. 12.10.2015 року позивач направив на адресу даного товариства листа з вимогою розірвати договір фінансового лізингу №002914 від 29.09.2015 року та повернути йому сплачені кошти в сумі 50000 грн. гривень, що були сплачені на рахунок відповідача. Листом від 30.10.2015 року відповідач повідомив позивача про розгляд його заяви та про те, що за умовами договору сплачена ним комісія за організацію в сумі 50000 грн. не повертається. На підставі зазначеної вимоги, договір фінансового лізингу №002914 від 29.09.2015 року вважається розірваним з 16.10.2015 року. Позивач вважає укладений договір таким, що суперечить принципам добросовісності, а умови правочину вважає несправедливими та такими, що істотно порушують його права, оскільки під час укладання договору представник ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" надав йому хибну, недостовірну інформацію щодо умов договору та умов надання послуг відповідачем. Він не зрозумів, що сплачена ним сума 50000 грн. є не авансовим платежем, а комісією за організацію та оформлення договору. З наведених підстав, вважаючи несправедливими ряд умов оспорюваного договору щодо позивача, зокрема, пункт 3.5 договору, який суперечить визначеним ч.1 ст.808 ЦК України положенням щодо солідарної відповідальності продавця (постачальника) та лізингодавця за зобовязанням по продажу (поставці) предмета лізингу щодо його якості, комплектності, справності; пункти 5.4, 8.3, 8.8, 8.12 договору, згідно яких розмір лізингової плати може індексуватись та змінюватись у залежності від зміни законодавства, розміру податків та прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмету лізингу, але формули перерахунку не передбачено, натомість лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів; пункти 12.1-12.3, 12.8, 12.10-12.12 з огляду на які передбачена сплата штрафу лише лізингоодержувачем, тобто виконання зобовязань забезпечено суто відповідальністю останнього, проте, у нього відсутнє право на одержання будь-якої компенсації від лізингодавця у звязку із розірванням або невиконанням договору, що на думку позивача свідчить про визначену статтею 18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливість умов договору; посилаючись на невчинення нотаріального посвідчення даного правочину, спираючись на правову позицію щодо спірних питань, викладену у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року №6-2766цс15 просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 29.09.2015 року №002914, укладений між ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" та ОСОБА_1, а також стягнути з відповідача на користь позивача комісію за організацію в сумі 50000 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені вимоги з викладених в позовній заяві обгрунтувань. Дотатково зауважили про відсутність у відповідача ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг. Просили задоволити позов.

Представник відповідача, належно повідомлений про час та місце розгляду даної справи, в судове засідання не зявився, попередньо подавши до суду письмові заперечення позову, у яких просив відмовити у його задоволенні, а також заявив щодо розгляду справи у його відсутність. Невизнання позовних вимог у повному обсязі обгрунтував тим, що договір фінансового лізингу №002914, дійсність якого є предметом даного спору, вчинений у письмовій формі відповідно до вимог ч.1 ст.6 Закону України Про фінансовий лізинг, добровільно підписаний ОСОБА_1 на кожному аркуші правочину, яким передбачені усі істотні умови. Зауважив, що також 29.09.2015 року, в день підписання договору, позивач написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови правлчину та отримав свій примірник договору разом з додатками № 1, 2, 3, а також ОСОБА_1 29.09.2015 року підписав заяву (для фізичної особи) на отримання фінансового лізингу, у якій вказано про марку, модель, та вартість предмета лізингу, котрий він самостійно обрав, що вважає спростуванням тверджень позивача про введення його в оману відповідачем. Послався на обставини того, що на виконання умов договору, розуміючи зміст укладеного правочину, позивач здійснив сплату комісії за організацію та частину авансового платежу. Заперечив заявлену позивачем невідповідність вимогам закону умов п.3.5 оспорюваного договору, що є договором непрямого лізингу, доводами того, що згідно п.5.5, 5.7 даного правочину встановлено, що лізингоодержувач під час прийняття предмету лізингу протягом трьох днів зобовязаний його оглянути, та у разі наявності дефектів може відмовитися від підписання Акту приймання-передачі, а лізингодавець у такому випадку повинен замінити такий предмет лізингу обовязок чого вважає відповідальністю відповідача перед позивачем щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу. Зауважив, що ціна предмету лізингу може змінюватися в залежності від цінової політики продавця до моменту надходження грошової суми в розмірі авансового платежу від лізингоодержувача на рахунок лізингодавця та перерахування всієї суми вартості предмету лізингу на рахунок продавця; лізингодавець не бере участі в формуванні ціни предмету лізингу, ціна надається продавцем на момент перерахування коштів за товар, про що зазначено в договорі. Заперечив твердження позивача про надання лізингодавцю можливості не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем у разі невиконання ним зобовязань за договором, посиланням на положення п.12.12 договору, яким передбачена компенсація у розмірі 80% від суми авансового платежу, а також вказано, що у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу та в такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається, умову чого вважає справедливою та такою, що узгоджується з вимогами ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів. Вважає відсутніми підстави для визнання Договору фінансового лізингу недійсним, позаяк немає обовязкової сукупності ознак щодо кваліфікації умов договору несправедливими, а саме: умови договору порушують принцип добросовісності, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, умови договору завдають шкоди споживачеві. Вказав, що всупереч твердженям позивача положення п.4.4.2 договору передбачають право лізингоодержувача вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та цим договором випадках, що кореспондується з відповідними вимогами ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг", а також зауважив, що додаток №3 до договору (Специфікації) містить графу "Еквівалент", де, крім ціни в гривнях, вказана ціна в доларах США, яка розрахована на підставі поточного курсу НБУ на момент підписання договору, чим спростовує твердження позивача про відсутність еквіваленту вартості предмету лізингу в іноземній валюті. Також вважає безпідставними доводи позивача про те, що договір фінансового лізингу підлягає нотаріальному посвідченню, мотивуючи тим, що договір фінансового лізингу повинен відповідати вимогам статей параграфу 6 "Лізинг" глави 58 "Найм (оренда)", параграфу 1 "Загальні положення про найм (оренду)" глави 58 "Найм (оренда)" Цивільного кодексу України та Закону України "Про фінансовий лізинг", які не містять вимог про обовязкове нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу, зокрема, у ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг", окремою частиною якої визначено форму договору фінансового лізингу, вказано, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Також надав додаткові письмові пояснення щодо здійснення ТОВ Лізингова компанія ЕТАЛОН діяльності з надання послуг фінансового лізингу без ліцензії, посилаючись на обставини того, що відповідач не є кредитною установою, а тому отримання ліцензії на здійснення послуг фінансового лізингу не потребує, ТОВ Лізингова компанія ЕТАЛОН" взято на облік у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, як таке, що має право надавати послуги з фінансового лізингу, факт чого підтверджується доданою довідкою Нацкомфінпослуг про взяття на облік юридичної особи від 16.04.2015 року (а.с.62), а також зауважуючи про відповідне розяснення Нацкомфінпослуг (а.с.63). Просив у задоволенні позову відмовити у повному обзязі.

Заслухавши пояснення сторони позивача, вивчивши заперечення представника відповідача, дослідивши представлені в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 23.09.2015 року між сторонами в даній справі ТОВ Лізингова компанія ЕТАЛОН та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу №002914, згідно умов п.1.1 якого відповідач лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування предмет лізингу, визначений у п.3.1 договору, а позивач лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору, що окрім визнання даних обставин обома сторонами вбачається з копії оспорюваного правочину (а.с.6-13).

Згідно вимог ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідним предметом вказаного договору згідно п.3.1 є трактор МТЗ-892. Відповідно до додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу становить 500000 грн., авансовий платіж, після оплати якого передбачено відвантаження автомобіля, - 250000 грн., щомісячний платіж 20833,33 грн., комісія за організацію (10%) 50000 грн., комісія за передачу (3%) 15000 грн.

Згідно п.5.1 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, що становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу.

Пунктом 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається з: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням цього договору (комісія за організацію), яка розраховується у додатку №1 договору, б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, що визначений у додатку №1 договору; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, розмір якої визначений у додатку №1 договору.

Позивач ОСОБА_1 29.09.2015 року здійснив платіж в сумі 50000 грн. на розрахунковий рахунок отримувача відповідача ТОВ Лізингова компанія ЕТАЛОН, що підтверджується копією квитанції №0.0.441256958.1 від 29.09.2015 року (а.с.14); факт отримання даних коштів представником відповідача не заперечено.

Відповідно до п.3.5 оспорюваного договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо; за цими зобовязаннями відповідає продавець.

Згідно вимог ч.1 ст.808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) вказаного предмета.

З огляду на те, що вибір продавця предмета лізингу за оспорюваним договором здійснює відповідач, так як у договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звернутися позивач у випадку порушення якості, комплектності, справності та інших умов з продажу товару, то п.3.5 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності у частині порушення умов продажу предмета лізингу суперечить положенням ст.808 ЦК України.

Згідно п.6.4 оспорюваного договору лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу, щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним та фізичним особам або майну, що виникли прямо або опосередковано внаслідок володіння, експлуатації, транспортування або стану предмета лізингу. Однак, на підставі п.10.3 договору страхування предмета лізингу та ризиків здійснюється за рахунок лізингоодержувача, але на користь лізингодавця.

Пунктом 8.15 оспорюваного договору встановлено, що у разі зміни лізингових платежів сторони укладають додаткову угоду до основного договору і підписують акт коригування вартості предмета лізингу; при цьому передбачено, що у разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, після чого лізингоодержувач забовязаний повернути лізингодавцю предмет лізингу, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають.

Пунктами 12.1-12.12 оспорюваного договору встановлена відповідальність лише лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, жоден з цих пунктів не передбачає такої відповідальності лізингодавця перед лізингоодержувачем. Вказані пункти розділу 12 встановлюють жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобовязання, а й за розірвання договору за його ініціативою (п.12.11).

При вирішенні даного спору суд враховує правову позицію Верховного Суду України, що міститься у постанові від 16.12.2015 р. у справі № 6-2766цс15, позаяк згідно вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України; суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Правова позиція за замістом вказаної постанови Верховного Суду України містить наступні висновки.

Відповідно до ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено у ч.2 ст.18 цього Закону, згідно якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.

Аналізуючи вказану норму ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону "Про захист прав споживачів"); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Окрім того, згідно п.4 ч.1 ст.34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п.11-1 ч.1 ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг").

Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України.

Згідно вимог ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Із урахуванням викладеної правової позиції Верховного Суду України; враховуючи встановлену судом обставину, що передбачений оспорюваним договором обовязок позивача сплатити авансовий платіж в розмірі 50% вартості предмета лізингу, комісію за організацію і оформлення договору в розмірі 10% вартості предмета лізингу та комісію за передачу трактора в розмірі 3% від вартості предмета лізингу, а надто застережений договором подальший обовязок лізингоотримувача, окрім відшкодування решти вартості предмету лізингу, сплатити відсоткову ставку за користування останнім в розмірі 12,50% та комісію за супроводження договору в розмірі 5% становить ознаки фінансової послуги, повязаної із залученням фінансових активів від фізичних осіб, що потребує відповідної ліцензії, якої не має відповідач; виходячи з аналізу змісту умов оспорюваного договору, що дає підстави для висновку про те, що у договорі виключені або обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором і законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені у наведених положеннях Цивільного кодексу України та Закону України "Про фінансовий лізинг", положеннях, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу належної якості, одночасно всупереч вимогам чинного законодавства значно розширені права лізингодавця, що створює сукупність визначених ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" ознак кваліфікації умов договору несправедливими, що за альтернативним правом за вимогою споживача визначає підстави визнання договору недійсним у цілому суд дійшов висновку про підставність та аргументованість вимог позивача.

Оскільки згідно вимог ч.1 ст.213 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, та у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, суд визначає також в межах заявлених позовних вимог обовязок відповідача повернути позивачу сплачені останнім на виконання даного договору кошти в сумі 50000 грн., незалежно від погоджених сторонами його умов, що за недійсністю правочину не створюють обумовлених юридичних наслідків.

Додатково виявлена в судовому засіданні встановлена законом обставина нікчемності оспорюваного правочину фінансового лізингу з підстав недодержання форми нотаріального посвідчення даного договору, обовязок чого випливає згідно його укладання з фізичною особою за відповідною правовою природою змішаного договору, що містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, не вимагає згідно положень ч.2 ст.216 ЦК України визнання судом з цих підстав даного правочину недійсним, проте, зрештою не перешкоджає застосуванню правових наслідків його недійсності.

Про аналогічне вказано у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Заперечення представника відповідача не спростовують вказаних висновків, надто, наведеної правової позиції Верховного Суду України, а тому не приймаються судом за їх необгрунтованості та невідповідності встановленим обставинам спору.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про наявність підстав задоволення позовних вимог щодо визнання укладеного між сторонами оспорюваного договору фінансового лізингу від 23.09.2015 року №002914 недійсним, а також стосовно стягнення з відповідача на користь позивача 50000 грн. сплачених ним за цим договором грошових коштів.

Пропорційно задоволеним позовним вимогам стягненню з відповідача в дохід держави підлягає 1102,40 грн. судових витрат з розрахунку відповідних ставок судового збору вимог майнового та немайнового характеру, від сплати яких при подачі даного позову звільнений позивач (551,20 грн. + 551,20 грн.).

Враховуючи викладене, керуючись ст.3, 209, 212, 215, 216, 220, 227, 509, 628, 799, 806, 808 ЦК України, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.4, 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", керуючись ст. 5, 8, 10, 60, 61, 74, 88, 169, 174, 209, 210, 212-214, 307-1 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позов задоволити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу від 23.09.2015 року №002914, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" та ОСОБА_1.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" (м.Київ, вул. Кутузова, буд. 18/7, к. 613, ) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 50000 (п'ятдесят тисяч) гривень сплаченої ним комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, а також на користь держави (р/р 0006 в Банку ГУДКУ у Вінницькій області, МФО 802015, , рядок 1.2., 2.2.) 1102 (одну тисячу сто дві) гривні 40 копійок судового збору.

Рішення набуває законної сили після закінчення строків на його оскарження.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, а відсутньою в судовому засіданні особою, яка бере участь в справі, у той же строк з часу отримання копії рішення, Апеляційному суду Вінницької області через Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області.

Суддя Вернік В.М.