Провадження № 22-ц/780/1376/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 28.03.2016
УХВАЛА

Іменем України

28 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Березовенко Р.В., Приходька К.П.,

за участю секретаря - Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління» публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» про визнання недійсними кредитного договору та договору застави,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 10 квітня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Банк «ОСОБА_3 та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит»,та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 03-954/08-А, за умовами якого позичальник отримала в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, платності кредитні ресурси в сумі 16 371 доларів США зі сплатою 13,7% річних, з кінцевим строком повернення до 09 квітня 2015 року. Того ж дня у забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» та ОСОБА_2 було укладено договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4

У порушення норм Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та умов договору відповідач зобовязання за вказаним кредитним договором належним чином не виконала, у звязку з чим станом на 25 травня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 520 819 грн. 62 коп., що складається з: простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 178 656 грн. 62 коп., заборгованості по прострочених нарахованих відсотках у розмірі 16 591 грн. 38 коп., пені у розмірі 325 571 грн. 35 коп., яку позивач просив стягнути на свою користь.

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» про визнання недійсними кредитного договору та договору застави, посилаючись на те, що при наданні кредиту в іноземній валюті позивачем порушено норми Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Вважає, що позивач ввів її в оману щодо наявних у нього повноважень на укладення кредитного договору, оскільки позивач не має індивідуальної ліцензії на надання кредитів та на використання іноземної валюти як засобу платежу. Також зазначала, що при укладенні кредитного договору позивачем порушено положення Закону України «Про захист прав споживачів», так як не повідомлено її про сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, про умови кредитування. Умови кредитного договору є несправедливими щодо надання кредиту та його погашення у доларах США, оскільки всі ризики знецінення національної валюти України позивач перекладає виключно на відповідача. Вказувала, що договір застави також є недійсним, оскільки при визнані недійсним кредитного договору перестануть існувати зобовязання, які забезпечені заставою.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просила визнати недійсним кредитний договір № 03-954/08-А від 10 квітня 2008 року та визнати недійсним договір застави транспортного засобу від 10 квітня 2008 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2015 року позов ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 292 872 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 178 656 грн. 62 коп., заборгованості по відсотках у розмірі 16 591 грн. 38 коп., пені у розмірі 97 624 грн. Також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» судовий збір у розмірі 3 654 грн.

У задоволенні решти позовних вимог ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» відмовити, а її зустрічні позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ПАТ «ОСОБА_3 та Кредит», суд першої інстанції виходив із того, що відповідач у порушення положень кредитного договору взяті на себе зобовязання за кредитним договором, у встановлені строки не виконала, а тому суд дійшов висновку про наявність законних підстав для стягнення з неї заборгованості. При цьому, враховуючи майновий стан відповідача, ступінь виконання нею зобов'язання за кредитним договором, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання, суд дійшов висновку про зменшення розміру пені відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсними кредитного договору та договору застави, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в термін, передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобовязання.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

По справі встановлено, що 10 квітня 2008 року ОСОБА_2 звернулася до відкритого акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_3 та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит»із заявою, в якій просила банк надати їй кредит для придбання автомобіля у сумі 16 371 доларів США на строк до 84 місяців під заставу автомобіля «Chevrolet Aveo», 2008 року випуску (а.с. 23,24).

10 квітня 2008 року між ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит»та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 03-954/08-А (для придбання автомобіля «Chevrolet Aveo», 2008 року випуску), за умовами якого позичальник отримала в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, платності кредитні ресурси в сумі 16 371 доларів США зі сплатою по процентній ставці у розмірі 13,7 % річних, з кінцевим строком повернення до 09 квітня 2015 року (а.с. 95-100, 114-116).

Відповідно до пункту 4.1 кредитного договору, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту.

Також встановлено, що у забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» та ОСОБА_2 був укладений договір застави транспортного засобу від 10 квітня 2008 року, за умовами якого позичальник передала в заставу банку легковий автомобіль марки «Chevrolet Aveo», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.25).

Відповідно до пунктів 3.2, 3.3 кредитного договору позичальник зобовязалася повернути кредитні ресурси та сплачувати проценти за користування ним на умовах, визначених цим кредитним договором.

Станом на 25 травня 2015 року позичальник взяті на себе зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала і має прострочену заборгованість за кредитом.

Відповідно до положень пункту 3.5 кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати нарахованих процентів по них, неустойки у разі, якщо позичальник несвоєчасно або не у повному обсязі здійснював зарахування грошових коштів на погашення заборгованості за кредитом та/або процентами і комісійною винагородою. У випадку вимоги банку про дострокове повернення кредитних ресурсів та сплату процентів позичальник зобовязався зробити повне погашення заборгованості за цим договором, тобто повернути отримані Кредитні ресурси та сплатити проценти протягом 10 банківських днів з моменту одержання вимоги банку.

У період з 27 квітня 2009 року по 16 серпня 2010 року позивачем було направлено пять повідомлень та письмову вимогу на адресу відповідача про усунення порушень кредитного договору (а.с.26-31).

Однак, відповідач заборгованість за кредитом добровільно не погасила і згідно з розрахунком її заборгованість за кредитним договором станом на 25 травня 2015 року становить 520 819 грн. 62 коп., яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 8 574,05 доларів США, що еквівалентно 178 656 грн. 62 коп., заборгованості по прострочених нарахованих відсотках у розмірі 796, 25 доларів США, що еквівалентно 16 591 грн. 38 коп. та пені у розмірі 325 571 грн. 35 коп. (а.с.5-19).

Отже, установивши, що ОСОБА_2 зобовязання за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 25 травня 2015 року утворилась заборгованість у вказаному вище розмірі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з неї на користь банку заборгованості за кредитним договором.

При цьому колегія суддів погоджується з висновками суду про зменшення розміру пені відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України.

Частиною 3 ст.551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У пункті 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам розяснено, що істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, суд першої інстанції правильно виходив із того, що нарахована позивачем пеня у розмірі 325 571 грн. 35 коп. значно перевищує розмір боргу за тілом кредиту, що становить 178 656 грн. 62 грн. та розмір боргу за нарахованими відсотками, що становить 16 591 грн. 38 коп. Також судом вірно враховано, що відповідач має малолітню доньку Ангеліну, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 26 жовтня 2015 року відповідач звільнена з роботи за власним бажанням у звязку з доглядом за дитиною до досягнення 14-річного віку. Відповідач не ухилялася від виконання зобовязань за кредитним договором та за період з 2008 року по жовтень 2014 року сплатила на погашення основної суми боргу 7 796,95 доларів США, а на погашення відсотків - 11 752,45 доларів США.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду про зменшення розміру пені з 325 571 грн. 35 коп. до половини розміру заборгованості за тілом кредиту та відсотками, що становить 97 624 грн., грунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував матеріальне становище відповідача, є необґрунтованими з наведених вище підстав.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсними кредитного договору та договору застави, з таких підстав.

Зі змісту зустрічного позову ОСОБА_2 вбачається, що вона просила визнати кредитний договір та договір застави з тих підстав, що при наданні кредиту в іноземній валюті позивачем порушено норми Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Вважає, що позивач ввів в оману відповідача щодо наявних у нього повноважень на укладення кредитного договору, оскільки позивач не має індивідуальної ліцензії на надання кредитів та на використання іноземної валюти як засобу платежу. Також зазначала, що при укладенні кредитного договору позивачем порушено положення Закону України «Про захист прав споживачів», так як не повідомлено її про сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, про умови кредитування. Умови кредитного договору є несправедливими щодо надання кредиту та його погашення у доларах США, оскільки всі ризики знецінення національної валюти України позивач перекладає виключно на відповідача. Вказувала, що договір застави також є недійсним, оскільки при визнані недійсним кредитного договору перестануть існувати зобовязання, які забезпечені заставою.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки здійснюють, зокрема, кредитні операції з грошовими коштами в національній та іноземній валюті чи їх еквіваленті та операції з валютними цінностями.

Статтею 192 ЦК України передбачено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Порядок використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

16 жовтня 2011 року було внесено зміни в ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Однак, на час укладення спірного кредитного договору, тобто 10 квітня 2008 року, Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

У пункті 10 (абз.1,2) постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам розяснено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Судом установлено, що ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» видано Національним банком України банківську ліцензію за № 28 та дозвіл № 28-2 на право здійснення банківських операцій, визначених ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», що стверджується копіями цих документів (а.с.148-151).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказаний вище кредит в іноземній валюті надано відповідачу правомірно, а посилання представника відповідача на порушення норм законодавства при наданні кредиту в іноземній валюті, є безпідставними.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що при укладенні кредитного договору не було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, згідно з положеннями ч.5 ст.11 та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Правовий аналіз указаних норм свідчить про те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що він відповідає положенням ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, а саме, містить особу та місцезнаходження кредитодавця, мету, форму його забезпечення, предмет договору, плату за користування, строк погашення, порядок проведення розрахунку щодо повернення коштів, здійснення оплати за проценти, порядок нарахування процентів, право дострокового погашення та дата видачі кредиту.

Судом вірно зазначено, що доводи ОСОБА_2 про неповідомлення її як споживача про наявні форми кредитування, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки ця інформація була доведена їй до підписання кредитного договору, про що свідчить підпис відповідача на інформації про умови кредитування (а.с.134-135), в Додатку № 1 до кредитного договору, який також підписано відповідачем зазначено інформацію про витрати позичальника при обслуговуванні кредиту.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ознайомившись з умовами кредитного договору та вважаючи їх прийнятними для себе, відповідач підписала договір, чим висловила своє волевиявлення.

До того ж, як вірно зазначено судом, позичальнику ніщо не перешкоджало отримати кредит у національній валюті. Доказів протилежного представник відповідача не надала.

Установивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_2 не доведено того, що кредитний договір містить несправедливі та дискримінаційні умови, які порушують принцип добросовісності, позбавляють відповідача значного обсягу прав, одночасно встановлюючи жорсткі обов'язки та відповідальність для відповідача, а також, що банком було видано валютний кредит в порушення норм діючого законодавства та за відсутності необхідної ліцензії.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним у відповідності до ст.215 ЦК України, є правильними.

Оскільки судом відмолено у задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним, то відсутні підстави для задоволення зустрічних вимог про визнання недійсним договору застави, який є похідним від кредитного договору.

Таким чином оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими та висновків суду не спростовують.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Ураховуючи наведене та положення ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді