Ухвала

іменем україни

23 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Попович О.В., Савченко В.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа - відділ Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області, про поділ майна подружжя, визнання права власності, вселення та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та стягнення компенсації, за касаційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про поділ майна подружжя, визнання права власності, вселення та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю.

Зазначав, що з 2001 року до 2012 року перебував із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, за час якого ними було придбано жилий будинок АДРЕСА_1, що розташований на земельній ділянці площею 0,1040 га, до якого згодом було добудовано новий двоповерховий будинок.

Посилаючись на те, що ввести в експлуатацію та зареєструвати новий будинок, а також добровільно вирішити питання поділу вищевказаного майна неможливо, ОСОБА_1 уточнивши позовні вимоги, остаточно просив визнати жилий будинок з приналежними до нього прибудовою, будівлями та спорудами й земельну ділянку спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ним право власності на Ѕ частину вказаного майна, вселити його до спірного будинку та зобов'язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у користуванні вказаною нерухомістю.

У грудні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом про поділ майна подружжя та стягнення компенсації.

Позовні вимоги мотивувала тим, що за час шлюбу з ОСОБА_1 ними було придбано автомобіль марки «Mitsubishi L200», 2007 року випуску, який є спільною сумісною власністю подружжя, який просила залишити ОСОБА_1, а на її користь стягнути грошову компенсацію Ѕ частини вартості автомобіля.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2013 року в задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічну позовну заяву задоволено.

Здійснено поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та виділено у власність ОСОБА_1 автомобіль марки «Mitsubishi L200», 2007 року випуску.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 60 986 грн 50 коп. - грошової вартості її частки у праві спільної сумісної власності.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2015 року зазначене рішення в частині відмови в задоволенні первісного позову скасовано й ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано жилий будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями, загальною площею 80,5 кв. м, жилою площею 55,6 кв. м, який був предметом договору купівлі-продажу від 02 липня 2002 року - спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину жилого будинку АДРЕСА_1 з надвірними будівлями, загальною площею 80,5 кв. м, жилою площею 55,6 кв. м, який був предметом договору купівлі-продажу від 02 липня 2002 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину жилого будинку АДРЕСА_1 з надвірними будівлями, загальною площею 80,5 кв. м, жилою площею 55,6 кв. м, який був предметом договору купівлі-продажу від 02 липня 2002 року.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасовано.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Скасовуючи частково рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що спірний жилий будинок, є спільною сумісною власністю сторін, оскільки придбаний у період шлюбу, а саме в 2002 році й згідно висновку експерта існує в натурі та не зазнав жодних суттєвих змін, а відтак частки сторін у вказаному майні є рівними.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 19 квітня 2001 року до 10 квітня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Згідно договору купівлі-продажу від 02 липня 2002 року ОСОБА_2 придбала дерев'яний жилий будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями, загальною площею 80,5 кв. м, жилою площею 55,6 кв. м, з надвірними спорудами (літня кухня, літня кухня-прибудова, погрібник, погріб під погрібником, оглядова яма, вбиральня, огорожа, доріжка).

На підставі рішення Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 17 вересня 2002 року ОСОБА_2 видано державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,1040 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, на якій розташований вказаний будинок.

Рішенням виконавчого комітету Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30 вересня 2005 року № 119/12 ОСОБА_2 надано дозвіл на виконання до житлового будинку добудови розміром 10,00x10,50 м та добудови розміром 4,20x4,20 м з надбудовою другого поверху, в результаті чого житлова площа по будинку буде складати 101,9 кв. м, загальна - 238,9 кв. м, а також дозвіл на проведення капітального ремонту даного житлового будинку з внутрішнім переплануванням при умові зміцнення несучої здатності будинку (підсилення фундаменту).

Відповідно до технічного паспорта на спірний житловий будинок від 17 липня 2012 року загальна площа житлового будинку становить 229,9 кв. м, житлова - 106,4 кв. м, кількість житлових кімнат - 7.

Згідно з декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої ІДАБК у Київській області 06 серпня 2012 року за № КС6, реконструкцію індивідуального житлового будинку здійснено на замовлення ОСОБА_2, а будівельний паспорт №242/2012 видано відділом містобудування та архітектури Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області 15 травня 2012 року. Дата початку будівництва - червень 2012 року, дата закінчення будівництва - липень 2012 року. Об'єкт є закінченим будівництвом та готовим до експлуатації.

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, визначає СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст. 71 СК Українимайно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення для справи.

Разом з тим, ст. 57 СК Українивизначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

За правилами ст. 60 СК Українимайно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК Українивважається правильно застосованою.

Крім того, відповідно до ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» новозбудовані об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Виходячи зі змісту ч. ч. 1 та 2 ст. 331 ЦК України, ч. 1 ст. 182 ЦК України та п. 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, право власності на новостворене нерухоме майно виникає в особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає.

Відповідач ОСОБА_2 заперечувала факт того, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки жилий будинок було придбано переважно за її особисті кошти, надані батьками, крім того вже після розірвання шлюбу з позивачем такий будинок було реконструйовано й переплановано за її особисті кошти, а земельна ділянка отримана нею у власність в порядку приватизації, що в силу вимог п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України також виключає спільну сумісну власність.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 крім іншого, заперечувала висновок експерта, зазначаючи про те, що він в силу чисельних порушень вимог закону не може бути допустимим доказом.

Проте вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, на порушення вимог ст.ст. 213, 214, 304, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів ОСОБА_2 належним чином не перевірив; не встановив та не зазначив у рішенні вартість спірного майна, джерело коштів, за які його було придбано та підстави набуття; не з'ясував які саме реконструкції та перепланування спірного будинку були здійсненні, й яким чином позивач приймав у цьому участь. При цьому здійснюючи поділ майна та визнаючи за сторонами право власності за кожним на Ѕ частину жилого будинку, що був предметом договору купівлі-продажу від 02 липня 2002 року, взагалі не з'ясував питання наявності саме такого будинку, з господарськими будівлями і спорудами, на теперішній час.

Крім того, покладаючи в основу рішення висновок експерта від 23 липня 2015 року апеляційний суд, з урахуванням заперечень відповідача, не перевірив, чи відповідає даний висновок експерта вимогам Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року № 53/5 (чинних на час проведення експертизи); чи викликався у судове засідання та чи попереджався експерт, що проводив дослідження про відповідальність, передбачену ст. ст. 384 і 385 КК України, за дачу завідомо неправдивого висновку або відмову дати висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків та не врахував, що невиконання цих вимог робить неможливим використання цього висновку як висновку експерта у даній справі.

Також суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що висновок експертизи є одним із доказів і не має пріоритету перед іншими видами доказів та має оцінюватись судом у сукупності з іншими доказами відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України, згідно з якою суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України, не з'ясував усіх дійсних обставин справи, що мають визначальне значення для правильного її вирішення та дійшов передчасного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 й визнання спірної нерухомості спільним сумісним майном подружжя. При цьому, здійснивши поділ спірного жилого будинку, апеляційний суд взагалі не вирішив питання щодо господарських споруд та земельної ділянки, на якій він розташований, вимоги про поділ яких також були заявлені позивачем.

У порушення вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України, судом апеляційної інстанції при новому розгляді не було враховано висновки й мотиви, з яких скасовано попереднє рішення, які є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення в частині вирішення первісного позову й направлення справи в цій частині на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Рішення суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог не оскаржується, а відтак не є предметом касаційного розгляду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2015 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа - відділ Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області, про поділ майна подружжя, визнання права власності, вселення та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю скасувати.

Справу в зазначеній частині передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

О.В. Попович

В.О.Савченко

О.В.Ступак