У х в а л а

1 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Сімоненко В.М.,

Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 липня 2015 року у справі за позовом Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Міністерство оборони України, про стягнення заборгованості за комунальні послуги та виселення,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14 серпня 2014 року у задоволенні позовних вимог Київського національного університету імені Тараса Шевченка (далі - КНУ імені Тараса Шевченка) відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 липня 2015 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14 серпня 2014 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги КНУ імені Тараса Шевченка задоволено: стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь університету 37 тис. 948 грн 6 коп. заборгованості з оплати комунальних послуг, а також 379 грн 48 коп. судового збору в рівних частках з кожного. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 липня 2015 року залишено без змін.

20 грудня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 липня 2015 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 509, 525, 526, 611, 626, 627, 628, 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 132 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), статті 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

На обґрунтування підстави перегляду вказаних судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня, 23 травня, 17 липня і 15 жовтня 2014 року, в яких, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано вказані норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Постановляючи ухвалу від 24 вересня 2015 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про те, що відповідачі відповідно до положень статей 132, 116 ЖК УРСР не підлягають виселенню з гуртожитку у зв'язку із закінченням строку дії договорів, що стали підставою для їх вселення, оскільки їх вселення не пов'язане з роботою або навчанням у КНУ імені Тараса Шевченка, а також не встановлено, що вони самоправно зайняли жиле приміщення, в якому проживають, руйнують чи псують його або порушують правила співжиття.

Такий же правовий висновок щодо застосування статті 132 ЖК УРСР міститься і в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня, 23 травня, 17 липня і 15 жовтня 2014 року, наданих заявником на обґрунтування своїх вимог.

Отже, порівняння наведених судових рішень та судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Крім того, постановляючи ухвалу від 24 вересня 2015 року, касаційний суд погодився з висновком апеляційного суду про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів відповідно до положень статей 629, 631, 901, 903 ЦК України заборгованості з оплати наданих комунальних послуг, оскільки відповідачі проживали в гуртожитку, користувалися житлово-комунальними послугами, які належним чином надавалися університетом, а тому зобов'язані провести оплату за проживання й надані їм послуги.

Верховний Суд України, усуваючи розбіжності в застосуванні зазначених заявником норм матеріального права (статей 509, 629, 631, 901, 903 ЦК України) у подібних правовідносинах, у постановах від 25 лютого і 1 липня 2015 року вже сформулював правову позицію, згідно з якою особи, які проживають у гуртожитку, користуються належним чином наданими житлово-комунальними послугами, відповідно до вимог статей 901, 903 цього Кодексу, зобов'язані оплачувати ці послуги.

Відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Висновок суду касаційної інстанції у справі, про перегляд якого подано заяву, щодо зобов'язання відповідачів оплатити спожиті послуги, відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 25 лютого і 1 липня 2015 року.

У поданій заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_4 не навів мотивів, які б давали право суду відступити від правової позиції, викладеної у зазначених постановах Верховного Суду України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Міністерство оборони України, про стягнення заборгованості за комунальні послуги та виселення за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 липня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко

А.Г. Ярема