УХВАЛА
іменем україни
23 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом кредитної спілки «Полтава і полтавці» до ОСОБА_1 , управління Державної міграційної служби в Полтавській області про стягнення суми заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до кредитної спілки «Полтава і полтавці» про визнання кредитного договору частково недійсним та зобов`язання вчинити дії за касаційною скаргою кредитної спілки «Полтава і полтавці» на рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 червня

2015 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 5 жовтня

2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року кредитна спілка «Полтава і полтавці» (далі КС «Полтава і полтавці») звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що

4 квітня 2013 року між спілкою та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачу надано кредит в сумі 25 тис. грн строком на 24 місяці до 4 квітня 2015 року. Позичальник взяв на себе зобов`язання сплатити кредит згідно графіку погашення кредиту з процентною ставкою за користування кредитом 0,16% щоденно на залишок основної суми кредиту. На забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором цього ж дня між КС «Полтава і полтавці» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 30,4 кв. м, житловою площею 17,2 кв. м.
Позивач зазначав, що ОСОБА_1 порушив умови кредитного договору і у зв`язку з чим в нього виникла заборгованість, яка станом на 17 квітня 2014 року складає 51 520 грн.
КС «Полтава і полтавці» просила, з урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 4 квітня 2013 року в сумі 84 240 грн.
У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, посилаючись на ті ж самі обставини, викладені в позовній заяві

КС «Полтава і полтавці». Крім того, зазначав, що з 25 квітня 2013 року він перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 у Збройних Силах України та частково в сумі 14 тис. грн виконав свої зобов`язання за кредитним договором. Зазначав, що з умови п. 9.1. кредитного договору, який закріплює відповідальність позичальника за порушення строків сплати основної суми кредиту та процентів, є такими, що не відповідають законодавству про захист прав споживачів.
ОСОБА_1 просив, з урахуванням уточнених вимог, визнати, що

п. 9.1 кредитного договору від 4 квітня 2013 року є несправедливим та недійсним з моменту укладення кредитного договору; зобов`язати КС «Полтава і полтавці» перерахувати, починаючи з моменту укладення кредитного договору, заборгованість за відсотками відповідно до процентної ставки, встановленої

п. 1.1 договору (0,16 %) та графіку розрахунків за договором; зобов`язати

КС «Полтава і полтавці» скасувати суму відсотків за вказаним кредитним договором, нараховану ОСОБА_1 , починаючи з 25 квітня 2013 року.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 17 червня 2015 року у задоволенні позову КС «Полтава і полтавці» відмовлено.
Зустрічну позову заяву ОСОБА_1 задоволено. Визнано, що

п. 9.1 кредитного договору, укладеного 4 квітня 2013 року між КС «Полтава і полтавці» та ОСОБА_1 , є несправедливим.
Визнано п. 9.1 вказаного кредитного договору недійсним з моменту укладення договору.
Зобов`язано КС «Полтава і полтавці» перерахувати, починаючи з моменту укладення кредитного договору, заборгованість за відсотками відповідно до процентної ставки, встановленої п. 1.1 договору (0,16 %) та графіку розрахунків за кредитним договором від 4 квітня 2013 року.
Зобов`язано КС «Полтава і полтавці» скасувати суму відсотків за зазначеним кредитним договором, нараховану ОСОБА_1 , починаючи з 25 квітня 2013 року з дня перебування ОСОБА_1 на військовій службі.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 5 жовтня 2015 року, з урахуванням ухвали апеляційного суду Полтавської області від 12 жовтня

2015 року про виправлення описки, рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позову КС «Полтава і полтавці» скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь КС «Полтава і полтавці» заборгованість за кредитом в сумі 15 327 грн 23 коп. та вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення районного суду в частині задоволенні позову ОСОБА_1 про зобов`язання КС «Полтава і полтавці» скасувати нараховану суму відсотків за користування кредитом змінено, вказано, що відсотки не нараховуються з 6 червня 2014 року до закінчення особливого періоду або звільнення ОСОБА_1 з військової служби. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі КС «Полтава і полтавці», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову за безпідставністю та задовольняючи на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із того, що при укладені договору умови договору були встановлені вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні первісного позову та задовольняючи ці вимоги й змінюючи рішення районного суду в частині нарахованої суми відсотків за користування кредитом та залишаючи в решті рішення районного суду без змін, апеляційний суд виходив із того, що не підлягають нарахуванню відсотки з 6 червня 2014 року, до закінчення особливого періоду або звільнення ОСОБА_1 з військової служби. При цьому погодився з висновками районного суду в частині визнання п. 9.1 кредитного договору несправедливим.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 4 квітня 2013 року між КС «Полтава і полтавці» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 25 тис. грн строком на 24 місяці до 4 квітня 2015 року, а останній взяв на себе зобов`язання сплатити кредит згідно графіку погашення кредиту з процентною ставкою за користування кредитом 0,16% щоденно на залишок основної суми кредиту. На забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором цього ж дня між КС «Полтава і полтавці» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру

АДРЕСА_1 , загальною площею 30,4 кв. м, житловою площею 17,2 кв. м.

ОСОБА_1 неналежним чином виконував умови кредитного договору і за розрахунком банку станом на 17 квітня 2014 року заборгованість за кредитним договором складає 51 520 грн.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.
За положеннями ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1341 цс 15 від 2 грудня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, КС «Полтава і полтавці» посилалася на те, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; він надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані ОСОБА_1 , міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Вважав, що відсутні правові підстави для визнання недійсним

п. 9.1 договору споживчого кредиту. Також зазначала, що судом не було з`ясовано початок та кінець особливого періоду коли штрафні санкції не нараховуються, та не враховано довідку військової частини НОМЕР_1 від 11 травня 2013 року про перебування ОСОБА_1 на військовій службі у цій частині, яка розташована у м. Києві, тобто не у зоні АТО, і на їх думку останній ніякого відношення не має до особливого періоду та мобілізації, тому, на їх думку, не може поширюватись дія особливого періоду на ОСОБА_1 .
У порушення вимог ст. ст. 214, 316 ЦПК України апеляційний суд не врахував зазначеного, належним чином не перевірив доводів позивача та заперечень відповідача, не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, не навів у рішенні мотивів відхилення доводів позивача. Отже, висновки апеляційного суду є передчасними, ґрунтуються на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу кредитної спілки «Полтава і полтавці» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 5 жовтня 2015 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик