АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22- ц/796/1511/
Головуючий у суді першої інстанції: Гаврилова О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року колегія суддів судової палати по розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі

головуючого: судді Білич І.М

суддів Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі Горбачовій І.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача Лебідь Л.М. розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Парламентський телеканал «РАДА» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Державного підприємства «Парламентський телеканал «РАДА» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов'язання здійснення оплати по листкам непрацездатності.

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року позивач ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом, та із урахуванням змінених позовних вимог, ставила питання про стягнення з Державного підприємства «Парламентський телеканал «РАДА» на її користь середній заробіток за весь час затримки виплати всіх належних сум (за весь час вимушеного прогулу, в тому числі за весь час затримки видачі трудової книжки), починаючи з 12.03.2014 року по день фактичного повного розрахунку з позивачем - дату ухвалення рішення у справі, із розрахунку, що станом на 04.09.2015 року така сума становить 66 998,89 гривень; зобов'язати відповідача здійснити оплату перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання по всіх виданих позивачу листках непрацездатності.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року позов ОСОБА_5 до Державного підприємства «Парламентський телеканал «РАДА» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов'язання здійснення оплати по листкам непрацездатності було задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Парламентський телеканал «РАДА» на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 71 248,40 гривень з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов'язкових платежів при її виплаті.

Зобов'язано Державне підприємство «Парламентський телеканал «РАДА» здійснити оплату перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання по листку непрацездатності серії АГА №923766, виданому 31.03.2014 року.

Стягнуто з Державного підприємства «Парламентський телеканал «РАДА» на користь ОСОБА_5 витрати на правову допомогу в сумі 4530,96 гривень.

У іншій частині позову було відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою того ж суду від 15 жовтня 2015 року, було виправлено описки в рішенні суду, зокрема викладено третій абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції «Зобов'язано Державне підприємство «Парламентський телеканал «РАДА» здійснити оплату перших чотирьох днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання по листку непрацездатності серії АГА №923766, виданому 31.03.2014 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, де ставив питання про його скасування та постановлення нового про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зазначаючи при цьому, що судом не було взято до уваги відсутність вини ДП «Парламентський телеканал «РАДА» у нез'явленні ОСОБА_5 до 28 квітня 2015 року на підприємстві. Про необхідність її явки на робоче місце, їй надсилалося письмове повідомлення. Однак, всі листи, які направлялися на адресу визначеною ОСОБА_5 поверталися на їх адресу без вручення.

Судом першої інстанції не було встановлено, чи дійсно чинилися перешкоди у проходженні ОСОБА_5 до підприємства та наявність чи відсутність винних дій підприємства у тому, що ОСОБА_5 не прийшла до ДП «Парламентський телеканал «Рада» і не написала листа та не зателефонувала, визначити чи наявна вина підприємства в неотриманні трудової книжки ОСОБА_5, нарахованих їй сум, які всіма працівниками отримувалися безпосередньо на підприємстві, а відтак чи являлося все в сукупності - вимушеним прогулом чи зловживанням з боку ОСОБА_5

А також те, що без будь-яких перешкод і складнощів ОСОБА_5 написала письмову заяву до ДП «Парламентський телеканал Рада» про забезпечення проходження до підприємства в квітні 2015 року (це був перший лист за весь період з моменту звільнення). Дана заява була розглянута та забезпечено безперешкодне проходження ОСОБА_5 на підприємство.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримала подану апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнала, заперечувала проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так судом при розгляді справи було встановлено, що 15.05.2013 року ОСОБА_5 було прийнято на роботу до ДП «Парламентський телеканал «РАДА» на посаду ведучої програм головної редакції телепрограм тимчасово, на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника, а 27.08.2013 року призначено на посаду відповідального випускового головної редакції телепрограм Дирекції на постійній основі, та з 01.02.2014 року переведено на посаду головного випускового головної редакції телепрограм з 01.02.2014 року.

У період з 12.03.2015 року по 18.07.2014 року позивачу видавалися довідки про тимчасове звільнення від роботи по догляду за дитиною та листки непрацездатності.

Розпорядженням директора ДП «Парламентський телеканал «РАДА» від 14.07.2014 року № 125-к ОСОБА_5 було звільнено з посади головного випускового головної редакції телепрограм з 11.03.2014 року за прогул - п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

28.04.2015 року ОСОБА_5 подала до ДП «Парламентський телеканал «РАДА» заяву, в якій просила звільнити її з займаної посади 21.07.2014 року за власним бажанням.

Розпорядженням директора ДП «Парламентський телеканал «РАДА» від 28.04.2015 року № 39-к було визнано нечинним розпорядження від 14.07.2014 року №125-к та звільнено ОСОБА_5 - головного випускового головної редакції телепрограм з займаної посади 21.07.2014 року за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України.

Цього ж дня позивачем було складено розписку про отримання трудової книжки та належних їй розрахункових коштів за невикористану відпустку за фактично відпрацьований час.

25.06.2015 року позивачу було виплачено 2338,66 гривень за двома листками непрацездатності: серії АГВ №047912 та серії АГІ №824515 та 1541,23 гривень недоотриманої заробітної плати за березень 2014 року, що підтверджується розрахунковими листками та визнано сторонами в судовому засіданні.

За наслідками розгляду справи, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в частині позовних вимог про зобов'язання відповідача здійснити оплату перших чотирьох днів тимчасової непрацездатності по всіх виданих позивачеві листках непрацездатності за листком непрацездатності серія АГА №923766 - з 01.04.2014 року по 04.04.2014 року, - тобто днів на які його видано обґрунтовано.

Враховуючи положення ст..ст. 47, 115, 116, 117 КЗпП України, суд вважав підлягають до задоволення і вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, з урахуванням положень ст. 116 КЗпП України, якою регламентується виплата належних працівникові сум в день звільнення працівника та враховуючи, що позивача було звільнено розпорядженням директора ДП «Парламентський телеканал «РАДА» від 28.04.2015 року № 39-к - з 21.07.2014 року, суд прийшов до висновку, що початок затримки по сплаті слід відраховувати саме з цієї дати. Крім того, у період з 12.03.2015 року по 18.07.2014 року позивачу видавалися довідки про тимчасове звільнення від роботи по догляду за дитиною та листки непрацездатності.

Також суд не вбачав передбачених законом підстав для стягнення середнього заробітку по дату ухвалення рішення, оскільки недоотримана позивачем заробітна плата за березень 2014 року була сплачена позивачеві 25.06.2014 року, отже саме ця дата є днем фактичного розрахунку.

За надану позивачу правову допомогу за договором, ОСОБА_5 було сплачено 4918 гривень. А відтак на думку суду першої інстанції, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума витрат на правову допомогу, підтверджених документально. З урахуванням того, що представником позивача надані послуги згідно договору про надання правової допомоги, оплата правової допомоги підтверджена квитанціями, виходячи з розрахунку: 1,5 годин - за складання позовної заяви; по 30 хвилин за складання двох уточнень до позовної заяви; загальної участі адвоката, в 7 судових засіданнях, суд прийшов до висновку, що загальна кількість часу по наданню правової допомоги, яка підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, становить 9 голин 18 хвилин, тому стягненню підлягала сума в розмірі 4530,96 гривень.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при вирішенні питання щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку не було взято до уваги те, що позивач звертаючись до суду з позовом ставила питання про:

- визнання розпорядження від 14.04.2014 року за № 125 - к про звільнення ОСОБА_5 з посади головного випускного головної редакції телепрограм Державного підприємства «Пармламентський телеканал «РАДА» з 11.03.2014 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України незаконним;

- поновлення ОСОБА_5 на посаді головного випускного головної редакції телепрограм Державного підприємства «Парламентський телеканал» РАДА»;

- стягнення з Державного підприємства «Парламентський телеканал» РАДА» на користь ОСОБА_5 середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 11 березня 2014 року;

- зобов'язати підприємство здійснити виплату на користь ОСОБА_5 оплату всіх виданих їй листків непрацездатності;

Під час розгляду справи сторони повідомили суд першої інстанції про те, що Розпорядженням директора ДП «Парламентський телеканал «РАДА» від 28.04.2015 року № 39-к було визнано нечинним розпорядження від 14.07.2014 року №125-к та звільнено ОСОБА_5 - головного випускового головної редакції телепрограм з займаної посади 21.07.2014 року за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України.

А відтак, у травні 2015 року позивач уточнила свої вимоги та просила суд :

- стягнути з з Державного підприємства «Парламентський телеканал» РАДА» на її користь невиплачену заробітну плату за відпрацьований період часу з -1 по 11 березня 2014 року.

- стягнути з з Державного підприємства «Парламентський телеканал» РАДА» на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку виплати всіх належних їй сум ( за весь час вимушеного прогулу ( в тому числі за весь час затримки видачі трудової книжки) починаючи з 14 липня 2014 року ( по день фактчиного розрахунку )

- зобов'язати підприємства «Парламентський телеканал» РАДА» здійснити оплату перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання по всім виданим їй листкам непрацездатності.

Обгрунтовуючи свої вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку( з дати звільнення за власним бажанням), а також затримку у видачі трудової книжки позивач виходила з того, що вона не могла вчасно надати відповідачу листки непрацездатності, оскільки її не пропускали до телеканалу, посвідчення в неї було вилучено охоронцем. Наявність посвідчення помічника депутата ( на яке вказував відповідач) не надає права входу до телеканалу. Також вона не отримувала повідомлення про можливість отримання трудової книжки.

У той же час, як вбачається із матеріалів справи позивач 28.04.2015 року подала заяву і просила звільнити її за власним бажанням, особисто зазначивши дату звільнення - 21 липня 2014 року.

Відповідач погодився на таке звільнення, тобто мала місце домовленість сторін про підстави звільнення та дату звільнення, що не суперечить вимогам законодавства.

Зазначене вказує на те, що позивач визнала той факт, що написавши заяву про звільнення за власним бажанням ( внаслідок домовленості сторін ) вона фактично змінила підстави позову. Самостійно зазначивши у заяві дату звільнення з якою погодився і відповідач. При цьому починаючи 21.07.2014 року по 28.04.2015 року позивач не працювала, заробітна плата їй не нараховувалася та не виплачувалася.

28.04.2015 року у день звернення до відповідача, останнім було видано розпорядження про її звільнення за власним бажанням. Тобто саме в день звернення у відповідача виникла можливість виконати свої обов'язки щодо процедури звільнення та повного розрахунку позивача.

Так як до цього часу вся кореспонденція, яка направлялася ним ( січень - липень 2014 року) на вказану позивачем адресу, як місце свого перебування, поверталася без вручення адресату, тобто позивачу.

Не було отримано нею і листа - повідомлення про звільнення за прогул та необхідності отримання трудової книжки ( т. 1 ас 89).

Також в ході судового розгляду позивачем, починаючи з березня 2014 року по січень 2015 року ( час звернення до суду з позовом ) не надано належних та допустимих доказів в розумінні положень ст.. ст. 58 -59 ЦПК України на підтвердження того, що вона була позбавлена можливості в будь-який інший спосіб ( листом, телеграмою, телефоном, тощо) повідомити відповідача про причини своєї неявки на робоче місце. А також, що їй було відмовлено у видачі перепустки на територію телеканалу починаючи з серпня 2014 року у відповідності до поданої заявки.

Покази свідків, які стали однією з підставою для задоволення позову,на думку колегії суддів, є лише їх припущеннями так як основані на поясненнях самого позивача.

Зазначене вище свідчить про відсутність винних дій відповідача в частині затримки проведення розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки позивачу до моменту її звернення, а саме 28.04.2015 року.

Як вбачається із матеріалів справи, у день звільнення позивача за власним бажанням, а саме 28.04.2015 року їй було видано трудову книжку та проведено виплату належних їй розрахункових коштів за невикористану відпустку за фактично відпрацьований час.

25.06.2015 року позивачу було виплачено 2338,66 гривень за двома листками непрацездатності: серії АГВ №047912 та серії АГІ №824515 та 1541,23 гривень недоотриманої заробітної плати за березень 2014 року.

Згідно до положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

З урахуванням вищевикладеного вбачається, що на день видачі наказу про звільнення позивача за власним бажанням відповідач з нею не провів повного розрахунку, а саме не виплатив заробітну плату за відпрацьований час ( з 01.03.2014 року по 11.03.2014 року), яка була нарахована на момент видачі наказу про звільнення за прогул та у зв'язку з неотриманням позивачем була депонована на рахунку відповідача у 2014 році.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що до задоволення підлягають вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку починаючи з дати звернення позивача з заявою про звільнення за власним бажанням по дату фактичного розрахунку, який було здійснено відповідачем 26.06.2015 року.

Так як, відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Також п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», вказує на те, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Посилання позивача на те, що фактичним днем розрахунку має бути день оплати підприємством перших п'яти днів по листках непрацездатності є необґрунтованими. Оскільки, згідно із частиною 1 статті 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 Закону України «Про оплату праці», входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина 3 статті 2 Закону України «Про оплату праці»).

Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (надалі Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється, якщо працівник не мав заробітку не з вини працівника, виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки про доходи ОСОБА_5 середньоденна заробітна плата за останні два відпрацьованих на підприємстві відповідача місяці, виходячи із загальної кількості робочих днів в цей період становить 301,90 гривень (т.1 а.с. 175)

Отже, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить: 301,90 гривень х 40 днів = 12 076 гривень.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Хоча подана апеляційна скарга і містить у собі вимогу про скасування рішення суду повністю, колегія суддів вважає, що вона підлягає лише частковому задоволенню, а саме щодо скасування рішення суду в частині задоволення вимог ОСОБА_5 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та постановлення в цій частині нового рішення. З урахуванням того, що апеляційна скарга не містить у собі будь-яких обґрунтувань щодо невідповідності висновків суду в частині вирішення заявлених вимог позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу та оплату листків непрацездатності.

Також з урахуванням положень ст.. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, так як позивач звільнена від його сплати при зверненні до суду з позовною заявою.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Парламентський телеканал «РАДА» задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року скасувати в частині задоволення вимог ОСОБА_5 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та судового збору, постановивши в цій частині нове рішення за яким:

Стягнути з Державного підприємства «Парламентський телеканал «РАДА» (01008 м. Київ вул. Грушевського, 5 код ЕДРПУО 21708430) на користь ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: 02098 АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 квітня 2015 року по 25 червня 2015 року в розмірі 12 076 (дванадцять тисяч сімдесят шість) гривень.

Стягнути з Державного підприємства «Парламентський телеканал «РАДА» (01008 м. Київ вул. Грушевського, 5 код ЕДРПУО 21708430) судовий збір на користь держави в розмірі 1218 гривень.

У іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення. Може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: