АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Астахова О.О.
№ 22-ц/796/1261/2016 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Соколової В.В., Гаращенка Д.Р.

при секретарях: Меженко А.А., Мовчан О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «КИЇВ», третя особа: публічне акціонерне товариство акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» про стягнення коштів, у зв'язку з несвоєчасним поверненням банківського вкладу,-

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2015 року позивач звернувсь до суду з позовом до відповідача в якому просив: стягнути з відповідача загальну суму процентів річних за фактичну кількість днів користування внесками, суму втрат від знецінення грошей (передбачених положеннями ст.625 ЦК України) в сумі 3% річних та індексу інфляції за двома договорами № 151385 банківського строкового вкладу від 18.12.2013 року та № 142676 банківського строкового вкладу від 20.09.2013 року у розмірі 51 175 грн.

В мотивування вимог посилався на те, що в день закінчення строку дії договорів депозиту та банківського вкладу, він звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів, направив на адресу останнього заяви про повернення цих коштів, проте банк відмовив у видачі коштів, у зв`язку з їх відсутністю. Лише 08.07.2015 року грошові кошти було повернуто, а тому у відповідності до вимог ст.625 ЦК України відповідач зобов'язаний виплатити йому 3 % річних, інфляційні втрати та загальну суму відсотків річних за фактичну кількість днів користування внесками.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09.10.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Посилається на те, вклади було повернуто 08.07.2015 року, а тому банк зобов'язаний сплатити йому проценти визначені за умовами договору № 142676 від 20.09.2013 року в розмірі 17,5% та договору № 151385 від 18.12.2013 року в розмірі 18,50%, які нараховані на банківський вклад від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк по день фактичного їх повернення вкладникові, а також 3 % річних та суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник третьої особи ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» Канюк Я.Ю. заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду залишити без змін.

Відповідач в судове засідання не з'явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та необґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ АКБ «КИЇВ» було укладено договір банківського строкового вкладу «Пенсійний» № 142676 від 20.09.2013 року за умовами якого відповідач приймає від позивача внесок у сумі 50 000 грн. та зобов'язується повернути позивачу суму вкладу зі сплатою 17,5 % річних в строк до 25.09.2014 року.

Крім того, між сторонами було укладено ще один договір банківського строкового вкладу «Пенсійний» № 151385 від 18.12.2013 року за умовами якого ПАТ АКБ «КИЇВ» прийняв грошовий вклад від ОСОБА_1 на суму 45 000 грн. із зобов'язанням повернення вкладу до 23.12.2014 року зі сплатою 18,50% річних

Факт внеску ОСОБА_1 коштів на рахунок ПАТ АКБ «КИЇВ» підтверджується: квитанцією № 14846920 від 20.09.2013 року на суму 50 000 грн. та платіжним дорученням № 15803236 від 18.12.2013 року на суму 45 000 грн.

Згідно з п.5.1 договорів банківського строкового вкладу № 151385 від 18.12.2013 року та № 142676 від 20.09.2013 року, сума нарахованих процентів зараховується на поточний картковий рахунок, відкритий ПАТ АКБ «КИЇВ» числа кожного календарного місяця та після закінчення строку, на який був залучений депозит, в день повернення депозиту.

Згідно з ч.5 ст.40 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зобов'язання неплатоспроможного банку передаються приймаючому банку за їх балансовою вартістю (з можливістю виплати премії з боку покупця) на підставі договору про переведення боргу за реєстром договорів з відповідними кредиторами (вкладниками). Договір про переведення боргу укладається без необхідності отримання згоди кредиторів (вкладників). При цьому внесення змін до договорів з кредиторами (вкладниками) не вимагається. Приймаючий банк набуває усіх прав та обов'язків боржника перед відповідними кредиторами (вкладниками) неплатоспроможного банку.

Відповідно Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 61 Про деякі питання участі держави у виведенні з ринку ПАТ АКБ «КИЇВ» 19.06.2015 року було здійснено передачу активів та зобов'язань ПАТ АКБ «КИЇВ» на користь АБ «УКРГАЗБАНК».

За даними п. 1.1.2 договору про передачу приймаючому банку активів і зобов'язань неплатоспроможного банку від 19.06.2015 року укладеного між неплатоспроможним ПАТ АКБ «КИЇВ» та АБ «УКРГАЗБАНК», ПАТ АКБ «КИЇВ» передає а АБ «УКРГАЗБАНК» приймає зобов'язання неплатоспроможного банку перелік яких визначено у реєстрі договорів із вкладниками - фізичними особами (додаток 14 до цього договору).

Таким чином, з 19.06.2015 року АБ «УКРГАЗБАНК» набув права і обов'язки ПАТ АКБ «КИЇВ» за договорами банківського строкового вкладу № 151385 від 18.12.2013 року та № 142676 від 20.09.2013 року укладеними між позивачем і відповідачем.

Виплата ОСОБА_1 сум вкладів і відсотків по вказаним договорам була здійснена 08.07.2015 року АБ «УКРГАЗБАНК» у розмірі 99 123,73 грн., що підтверджується матеріалами справи (а.с. 28) та не заперечується позивачем і третьою особою.

Згідно з ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно ст.629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частиною 5 ст.1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.

Умовами договорів банківського вкладу № 142676 від 20.09.2013 року та № 151385 від 18.12.2013 року передбачено, що банк закриває вкладний рахунок після закінчення строку дії договору та (або) повернення коштів вкладнику.

Згідно з 5.1 договорів банк повертає суму депозиту та виплачує нараховані проценти шляхом зарахування коштів на поточний рахунок вкладника у цьому ж банку в день настання дати повернення вкладу.

Пунктом 4.1 вказаних договорів передбачено, що нарахування процентів по депозиту починається з наступного дня після надходження на депозитний рахунок від вкладника депозиту і закінчується в день, який передує дню повернення депозиту.

Договорами не передбачено їх автоматичної пролонгації (без додаткового погодження між сторонами) та зміни умов в односторонньому порядку.

Отже, аналіз правових норм та умов договорів дає підстави для висновку про те, що відповідно до ст.598 ЦК України зобов'язання банку в розмірі та на умовах, визначених договорами банківських вкладів (депозитів), припинилися у строк, установлений цими договорами.

Однак закінчення строку дії договорів в разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

При цьому згідно із ч.2 ст.1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Договори банківських вкладів не містять визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов'язань за договорами після закінчення терміну його дії.

А тому колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, оскільки договорами банківських вкладів не визначено розмір ставки процентів за користування депозитом у разі закінчення терміну їх дії та неналежного виконання грошового зобов'язання за ними.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року в справі №6-1891цс15.

Постановою Правління Національного банку України від 24.02.2015 № 128 прийнято рішення про віднесення ПАТ АКБ «КИЇВ» до категорії неплатоспроможних, на підставі якої виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24.02.2015 № 39 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ АКБ «КИЇВ» згідно з яким з 25.02.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 25.02.2015 року по 24.05.2015 року включно.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №122 від 25.06.2015 року розпочато ліквідацію ПАТ АКБ «КИЇВ» до плану врегулювання з 25.06.2015 року. Призначено Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ АКБ «КИЇВ» Кічука О.І. строком на один рік з 25.06.2015 року по 24.06.2016 року включно.

Частиною 4 ст.110 ЦК України встановлено, що особливості ліквідації банків встановлюються законом про банки і банківську діяльність.

Відповідно до ст.57 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклади фізичних осіб у Державному ощадному банку України гарантуються державою, а на вклади фізичних осіб у комерційних банках поширюється дія Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», який, зокрема, визначає порядок відшкодування вкладів вкладникам банків-учасників (тимчасових учасників) Фонду.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з п.16 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

У п.6 ст.2 цього Закону визначено, що ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до ч. 2 ст.46 вищезазначеного Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Пунктом 1 ч.5 ст.36 вищевказаного Закону визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Таким чином, у процесі ліквідаційної процедури банку визначається заборгованість кожному кредитору банку та встановлюється черговість погашення вимог кредиторів, що унеможливлює індивідуальне задоволення вимог окремого кредитора позачергово.

Отже, під час ліквідації банку не допускається задоволення вимог кредиторів банку окремо від ліквідаційної процедури у зв'язку з невідповідністю цих процедур порядку погашення вимог кредиторів, встановленого Законом «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції підставно відмовив в задоволення позовних вимог.

Згідно з ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексом.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді