Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 336/7102/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О.В.
Провадження №22ц/778/504/16 Суддя-доповідач: Спас О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Полякова О.З.,

Бабак А.М.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Авто Просто» про визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності.

В обґрунтування позову зазначила, що 01.08.2015 р. між нею та ТОВ «Авто Просто» був укладений договір № 716215 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі. Предметом договору було надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об'єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «Авто Так». За умовами договору, відповідач мав би забезпечити отримання позивачем автомобіля, а останній сплатити всі передбачені договором періодичні платежі та винагороди за надані послуги. Відповідно до додатку № 1, який є невід'ємною частиною договору, учасник мав би отримати автомобіль марки «Chevrolet» моделі «Captiva» при умові сплати: винагороди за послуги, пов'язані з включенням договору до системи Авто Так та формування групи - 3% + ПДВ, що становить 24 494, 40 грн.; періодичного платежу - 0, 8 333 %; щомісячної винагороди - 0, 415 % + ПДВ; винагороди за послуги, пов'язані з передачею автомобіля учаснику - 3% + ПДВ. Позивач вказує, що станом на день подачі позову вона сплачувала всі передбачені договором платежі, загальна сума яких становить 84 739, 34 грн. 15.09.2015 р. вона отримала відповідь від свого менеджера - представника «Авто Просто» на свою заяву про розірвання договору, в якій зазначалося про нечіткість волевиявлення у зверненні (тобто, згоди на розірвання договору не було отримано), вона тільки повідомила про результати останнього розподілу товару, фінансову активність учасників, які здобули право на отримання автомобіля, та побажання прийняття «оптимального та зваженого рішення щодо подальшої участі у системі». Після відповіді менеджера, позивач подзвонила у відділ по роботі з клієнтами, щоб дізнатись, коли та за яких умов вона зможе отримати автомобіль, на що їй відповіли, що для гарантованого отримання права на автомобіль їй необхідно ще додатково сплатити близько 100 000 грн. Таке явне (подвійне) завищення вартості автомобіля в порівнянні з його ринковою ціною, змусило її замислитись над добросовісністю товариства, в яке вона вклала свої кошти та стало поштовхом для аналізу укладеного договору на його відповідність законодавству України. В результаті аналізу було встановлено, що є підстави для визнання договору про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі недійсним і як наслідок - застосування реституції. На правовідносини, що виникли між нею та відповідачем, поширюється цивільне законодавство як загальне та законодавство у сфері надання фінансових послуг, зокрема Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, затверджені розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 09.10.2012 р. № 1676, як спеціальне. Відповідно до п.1.4 ліцензійних умов, вони встановлюють вимоги, обов'язкові для виконання заявником/ліцензіатом як на момент отримання ліцензії, так і протягом усього строку її дії. Здійснивши порівняльний аналіз договору, укладеного між нею та відповідачем, з ліцензійними умовами, виявлено низку невідповідностей. Так, у договорі відсутня поточна ціна автомобіля, дійсна на день укладення договору, кількість періодичних платежів, максимальний строк отримання товару учасником, що суперечить п.6.7 ліцензійних умов, відповідно до якого договір про адміністрування має обов'язково містити вищенаведені положення. Відповідно до п.6.2 ліцензійних умов, ліцензіат під час провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах може пропонувати учасникам групи провести страхування життя (на випадок смерті, нещасного випадку та/або хвороби), а учасникам групи, що отримали товар, - страхування товару, при цьому право вибору страховика залишається за учасником групи. Проте, в договорі право учасника на страхування прописується як обов'язок. Так, відповідно до ст.4 договору учасник зобов'язується укласти договір страхування КАСКО отриманого автомобіля, який передбачатиме виплату страхового відшкодування на користь Авто Просто у межах суми, розмір якої не перевищуватиме розміру загальної заборгованості учасника за договором про адміністрування та договір обов'язкового страхування цивільної відповідальності власника автомобіля, отриманого за системою «Авто Так». Більше того, у договорі міститься ціла стаття щодо обов'язковості страхування автомобіля. Згідно з п.6.19 ліцензійних умов, кількість групи, що входять до неї, визначається ліцензіатом таким чином, щоб загальна сума щомісячних платежів, здійснених учасниками групи, була достатньою для придбання щонайменше однієї одиниці товару. А згідно з п.4.2 договору передбачена можливість відповідача у разі відсутності коштів на придбання жодного автомобіля нікому не надавати права на отримання автомобіля в групі, в кошти залишити у фонді групи для використання в наступному розподілі товару. Ще однією невідповідністю договору ліцензійним умовам є наявність відступного при розірванні договору за бажанням учасника. Так, відповідно до п.6.22 ліцензійних умов при достроковому розірванні договору про адміністрування з учасником групи, який не отримав товар ліцензіат повинен повернути учаснику групи суму періодичних платежів, здійснених учасником групи, у строки, в порядку та на умовах, визначених договором та ліцензійними умовами. А згідно зі ст.12.1.1 договору сума періодичних платежів, що підлягає поверненню, розраховується відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місці повернення зазначених внесків, за вирахуванням відступного за відмову від договору у розмірі 2 періодичних платежів, розрахованих відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної на дату повернення. Також відповідачем порушено п.6.17 ліцензійних умов, відповідно до якого внесення учасниками групи періодичних платежів та сплата ними винагороди ліцензіату починається після отримання від ліцензіата письмового повідомлення про дату створення групи. Таке повідомлення позивач не отримала, а оплата винагороди за послуги, пов'язані з включенням договору до системи Авто Так та формування групи була здійснена позивачем ще 01.08.2015 р. - в день укладення договору. Крім того, їй в день укладення договору (01.08.2015 р.) було вручено лист-повідомлення про підвищення розміру щомісячного внеску, при тому, що у договорі чи додатках до договору не міститься інформація про поточну ціну автомобіля на день укладення договору. Позивач просила суд визнати договір про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі від 01.08.2015 р. № 716215, укладений між нею та ТОВ «Авто Просто» недійсним; зобов'язати ТОВ «Авто Просто» повернути їй кошти у розмірі 84 739, 34 грн., які вона сплатила на виконання договору про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі від 01.08.2015 р. №716215.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає про невідповідність договору Ліцензійним умовам, що не взяв до уваги суд першої інстанції.

ТОВ «Авто Просто» надані заперечення, в яких спростовуються доводи апеляційної скарги. Товариство просить про відхилення апеляційної скарги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_6, представників відповідача Нагорного А.Є., Сметанюка І.М., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини.

01.08.2015 р. ОСОБА_3 та ТОВ "Авто Просто" укладений договір № 716215 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі.

Предметом договору є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об'єднаних періодичних платежів учасників групи через систему "Авто Так".

Відповідно до додатку № 1, який є невід"ємною частиною договору, учасник мав отримати автомобіль марки "Chevrolet" моделі "Captiva" при умові сплати: винагороди за послуги, пов'язані з включенням договору до системи «Авто Так» та формування групи - 3% + ПДВ, що становить 24494,40 грн.; періодичного платежу 0,8333%; щомісячної винагороди 0,415% + ПДВ; винагороди за послуги, пов'язані з передачею автомобіля учаснику - 3% + ПДВ.

На виконання умов угоди позивач сплатила за період з 01.08.2015 р. по 30.09.2015 р. (а.с.12, 13) з урахуванням вступного внеску платежі на суму 84739,34 грн.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду відповідає нормам матеріального права.

Суд першої інстанції правильно вказав, що у відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За ст.ст.11 ч.1,2 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд першої інстанції вірно застосував такі норми матеріального права.

Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" під поняттям "фінансова послуга" розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-ІV "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг" (введено в дію з 9 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" та доповнено п. 111, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Суд першої інстанції правильно вказав, що не мають підтвердження доводи позивача про те, що оспорювана угода порушує його права, оскільки містить недобросовісні умови, у зв'язку із чим ця угода згідно Закону України "Про захист прав споживачів" є недійсною із застосуванням наслідків її недійсності.

Відповідно ч.ч. 1 та 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано доказів, на підтвердження того, що умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві.

З апеляційної скарги вбачається, що усі доводи полягають у думці позивача щодо невідповідності умов укладеного нею з відповідачем договору Ліцензійним умовам, затвердженим розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 09.10.2012р. №1676.

За кожним з цих доводів колегія суддів дійшла таких висновків.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності Ліцензійним умовам п.6.7 укладеного сторонами договору не мають свого підтвердження.

Позивач зазначає, що у договорі не визначена поточна ціна автомобіля, максимальний строк отримання товару.

Проте, згідно додатку №1 до договору поточна ціна автомобіля дійсна на день укладення договору становить 680400,00грн. (а.с.79).

Максимальний строк набуття права на отримання автомобіля погоджений сторонами у п.5.3 вказаного договору, в якому зазначено: максимальний строк набуття права на отримання автомобіля відповідає строку існування групи, до якої включено учасника групи.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 неправомірно зобов'язана до страхування товару, оскільки укладений сторонами договір є договором приєднання і споживач вимушена його укласти на зазначених у ньому умовах не можуть спростувати висновки рішення суду, який правильно виходив з положень ст.ст. 6, 627 ЦК України щодо свободи договору.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 при укладенні вказаного договору під впливом примусу не знаходилася, вирішила укласти договір на свій розсуд.

При цьому у договорі обумовлено, що учасник отримав усі коректно викладені пояснення від представників АВТО ПРОСТО, проінформований про всі можливі витрати у зв'язку із укладенням договору, уважно прочитав та зрозумів договір та додатки до нього, своїм підписом засвідчує факт ознайомлення та згоду з умовами договору, підтверджує свої права та обов'язки за договором, умови договору йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе, фінансова послуга, що надається за цим договором обрана ним самостійно, свідомо, без нав'язування з боку товариства (а.с.10).

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності п.4.2 договору п.6.19 Ліцензійних умов не мають свого підтвердження.

Згідно п.6.19 Ліцензійних умов кількість учасників групи, що входять до неї, визначається ліцензіатом таким чином, щоб загальна сума щомісячних періодичних платежів, здійснених учасниками групи, була достатньою для придбання щонайменше однієї одиниці товару.

Пункт 4.2. договору передбачає випадок зменшення коштів фонду групи при поверненні платежів учасникам, договори з якими розірвано, що може призвести до недостатності коштів на придбання автомобіля та залишення коштів у фонді групи для використання у наступному розподілі товару.

Тому цей пункт договору не суперечить п.6.19 Ліцензійних умов, який визначає загальну умову наявності суми щомісячних періодичних платежів, здійснених учасниками групи, яка має бути достатньою для придбання щонайменше однієї одиниці товару, та не враховує передбачену п.4.2. договору ситуацію вибуття учасників групи та механізм залишення коштів у фонді групи.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності договору п.6.22 Ліцензійних умов щодо наявності відступного при розірванні договору не знайшли підтвердження.

Згідно п.6.22 Ліцензійних умов при достроковому розірванні договору про адміністрування з учасником групи, який не отримав товар (крім односторонньої відмови учасника групи від договору про адміністрування або заміни учасника групи, який вибув, новим учасником групи), ліцензіат повинен повернути учаснику групи суму періодичних платежів, здійснених учасником групи, у строки, порядку та на умовах, визначених договором та цими Ліцензійними умовами. Максимальний строк повернення зазначеної суми не може перевищувати двох років з дати отримання ліцензіатом заяви учасника групи про дострокове розірвання договору, а у разі, коли дата закриття групи настає раніше ніж через два роки з дати отримання ліцензіатом заяви учасника групи про дострокове розірвання договору, - не пізніше двох місяців з дати закриття групи. У разі заміни учасника групи, який вибув, новим учасником групи ліцензіат зобов'язаний повернути учаснику групи, який вибув, суму всіх внесених ним періодичних платежів до включення в групу нового учасника.

Відповідно, п.12.1.1 договору передбачено у разі розірвання договору підрахування суми періодичних платежів, що підлягає поверненню, відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місяць сплати таким учасником останнього щомісячного періодичного платежу разом із щомісячною винагородою, за вирахуванням відступного за відмову від договору у розмірі двох періодичних платежів.

Вказана умова договору відповідає п.6.22 Ліцензійних умов, де встановлено, що ліцензіат повинен повернути учаснику групи суму періодичних платежів, здійснених учасником групи, у строки, порядку та на умовах, визначених договором та цими Ліцензійними умовами.

Доводи апеляційної скарги, щодо порушення відповідачем п.6.17 Ліцензійних умов не можуть спростувати висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Згідно п.6.17. Ліцензійних умов внесення учасниками групи періодичних платежів та сплата ними винагороди ліцензіату починається після отримання від ліцензіата письмового повідомлення про дату створення групи.

Дії позивача, яка сплатила винагороду за послуги, пов'язані з включенням договору до системи Авто Так до письмового повідомлення про дату створення групи, не дають підстав для висновку про недійсність договору, оскільки стосуються питань виконання умов укладеного сторонами договору, а не наявності таких умов договору, які за законом тягнуть його недійсність.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановлення нового рішення по справі.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: