АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Головачова Я.В., Вербової І.М.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» до ОСОБА_1, приватного акціонерного товариства «Просто - страхування», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

за апеляційною скаргою товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго», поданою представником КурочкінимОлександром Олександровичем

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року у задоволенні позову ТзДВ «Страхова компанія «Індіго» до ОСОБА_1, ПАТ «Просто - страхування», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовлено.

Справа №759/15551/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/4185/2016
Головуючий у суді першої інстанції: М.О.Морозов
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Не погоджуючись із рішенням суду ТзДВ «Страхова компанія «Індіго» через свого представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суд першої інстанції, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. В обґрунтування посилається на те, що судом неправомірно взято до уваги дослідження фізичного зносу складових легкового автомобіля наданого ПАТ «Просто-страхування», оскільки на підтвердження кваліфікації свого працівника на здійснення розрахунку вартості відновлюваного ремонту не надано жодних доказів. Вважає, що зазначене дослідження складене з порушенням правил Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092; зареєстрована в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395), оскільки коефіцієнт фізичного зносу повинен проводити суб'єкт оціночної діяльності, який має відповідний сертифікат. Зазначає, що позивачем було надано Звіт про оцінку майна, який відповідає вимогам чинного законодавства про оцінку та оціночну діяльність та був проведений відповідним суб'єктом господарювання, який має відповідний сертифікат, та відповідно до якого коефіцієнт фізичного зносу дорівнює нулю. Вважає, що ТзДВ «Страхова компанія «Індіго» довело обставини про те, що саме ПАТ «Просто-страхування» повинно доплатити суму несплаченого страхового відшкодування.

Представники сторін, ОСОБА_1 в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення. Колегія суддів розцінила причини їх неявки в судове засідання як неповажні та у відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності і розглянула справу у відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги ТзДВ «СК «Індіго» є необґрунтованими, оскільки згідно з положенням ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПрАТ «Просто-страхування» виплатило позивачу страхове відшкодування з урахуванням зносу транспортного засобу, а тому правомірно зменшив суму з 17 348 грн. 43 коп. до 11 564 грн. 27 коп.

Проте, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитись не може, оскільки він суперечить закону виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи Постановою Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2010 року винною в порушенні ПДР, а відповідно і в у скоєнні ДТП, яка відбулася 27 жовтня 2010 року на вул. Велика Васильківська, 145/1 у м.Києві, визнано ОСОБА_1, яка керувала автомобілем «Nissan», державний номерний знак НОМЕР_1,внаслідок якої автомобіль «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_2, отримав механічні пошкодження.

На момент ДТП цивільно - правова відповідальність водія автомобіля Mitsubishi, державний номерний знак НОМЕР_2, була застрахована у ТзДВ «СК «Індіго» на пдставі укладеного з ВАТ «Український науково-дослідний інститут харчування» договору добровільного страхування наземного транспорту від 20 липня 2010 року.

Так, 28 березня 2012 року за заявою ВАТ «Український науково-дослідний інститут харчування» про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування в зв'язку з ДТП, поданою 28.10.2010року, страхувальнику було виплачено страхове відшкодування в розмірі 17 348 грн. 43 коп.

Виплативши страхове відшкодування, ТзДВ «СК «Індіго» звернулось з вимогою до ПрАТ «Просто-страхування» про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу, оскільки на момент ДТП відповідальність водія транспортного засобу «Nissan» була застрахована в ПрАТ «Просто-страхування».

16 травня 2012 року ПрАТ «Просто-страхування» виплатило ТзДВ «СК «Індіго» страхове відшкодування в порядку регресу в розмірі 11 564 грн. 27 коп. з урахуванням складеного 13.04.2012року дослідження фізичного зносу складових легкового автомобіля «Nissan», державний номерний знак НОМЕР_1, відповідно до якого вартість коефіцієнтуфізичного зносу становить 0,3762.

Проте, як вбачається, 23.02.2015року у судовому засіданні ТзДВ «СК «Індіго» уточнило позовні вимоги, згідно з якими просило стягнути недоплачену суму страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 5 784 грн. 16 коп. саме з ПрАТ «Просто-страхування», а не з відповідача ОСОБА_1 Таким чином, заявлені позовні вимоги до відповідача ОСОБА_1 позивач не підтримував, суд обгрунтовано не вбачав підстав для їх задоволення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 15 ЦПК України та роз'яснень, викладених пунктом 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз'яснено, що, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа). У порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст.17) або Господарським процесуальним кодексом України (ст. ст. 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів.

Згідно до вимог ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав.

Статтею 12 ГПК України встановлена підвідомчість господарським судам справ у спорах, що виникають при укладенні зміні, розірванні і виконані господарських договорів.

Вирішуючи спір в порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції зазначені положення процесуального закону не врахував, не звернув уваги на те, що позовні вимоги ТзДВ «Страхова компанія «Індіго» до іншої юридичної особи - ПАТ «Просто - страхування» не підлягали розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

За таких обставин оскаржуване рішення підлягає в цій частині скасуванню як таке, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, а провадження у справі в цій частині підлягає закриттю згідно з п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 205, 303, 304, п.п.1,4 ст.307, ч.1 ст.310, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго», подану представником КурочкінимОлександром Олександровичем, задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року в частині відмови товариству з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» в позові до приватного акціонерного товариства «Просто - страхування» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди скасувати.

Провадження у справі в частині позовних вимог товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» до приватного акціонерного товариства «Просто - страхування» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди закрити.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: