Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоГвоздика П.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

Мартинюка В.І., СитнікО.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про зобов'язання вчинити дії та стягнення коштів за договором банківського вкладу, за касаційними скаргами представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 29 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про зобов'язання вчинити дії та стягнення коштів за договором банківського вкладу.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 вказував про те, що за договором банківського вкладу від 06 червня 2014 року ним було внесено вклад на рахунок відповідача у розмірі 150 тис. грн на строк до 03 грудня 2014 року з виплатою 26 % річних на суму вкладу.

Посилаючись на те, ПАТ «Дельта Банк» йому кошти у встановлений строк не повернуто, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідача у зв'язку із неналежним виконанням зобов'язання за договором банківського вкладу 3 % річних за період з 04 грудня 2014 року по 22 червня 2015 року в розмірі 2 478 грн та інфляційні втрати в розмірі 57 600 грн.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 29 вересня 2015 року, у позові відмовлено.

У касаційних скаргах представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у позові, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що запровадження тимчасової адміністрації у банку є підставою для звільнення від виконання ним умов договору.

Проте погодитися з таким висновком судів не можна.

З матеріалів справи, що 06 червня 2014 року між сторонами укладено договір банківського вкладу, згідно із умовами якого позивач передав ПАТ «Дельта Банк» грошові кошти у сумі 150 тис. грн на строком до 03 грудня 2014 року на умовах 26 % річних.

ОСОБА_4 неодноразово звертався до відповідача з приводу повернення належних йому коштів, однак ПАТ «Дельта Банк» грошей за договором банківського вкладу не повернув.

При цьому, постановою Національного банку України від 02 березня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних та запроваджено тимчасову адміністрацію.

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

За змістом ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

Таким випадком, зокрема, є й визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» наслідки запровадження тимчасової адміністрації в банку.

Водночас главою 50 ЦК України встановлені підстави припинення зобов'язання, зокрема: виконанням, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, поєднанням боржника і кредитора в одній особі, неможливістю його виконання, смертю фізичної особи та ліквідацією юридичної особи, а такожна інших підставах, встановлених договором або законом.

Тобто під час тимчасової адміністрації їх положення дозволяють банку не здійснювати моментального задоволення вимог вкладників і інших кредиторів банку, що вказує на відсутність у особи можливості негайно та протягом деякого часу скористатися належними їй коштами, однак не може підтверджувати втрату права на них взагалі.

Таким чином, маючи факти порушення права вкладника на безперешкодне розпорядження грошима і причетності до такого порушення банку, який своєчасно не видав йому залишок коштів на рахунку, тобто випадок прострочення виконання грошового зобов'язання з боку боржника, суди дійшли помилкового висновку про неможливість застосування до нього негативних наслідків, встановлених ч. 2 ст. 625 ЦК України та стягнення на користь позивача встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Отже, в місцевого суду не було правових підстав для висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача грошових коштів за відсутності такого закону, який би передбачав наслідком запровадження тимчасової адміністрації безпосереднє та в повному обсязі звільнення банку від виконання своїх зобов'язань у договірних відносинах із вкладниками.

Апеляційний суд, перевіряючи рішення місцевого суду, на вказані порушення закону також уваги не звернув та передчасно залишив рішення суду першої інстанції без змін.

З огляду на викладене ухвалені у справі судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими, тому вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 29 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко
І.М. Завгородня
В.І. Мартинюк
О.М. Ситнік