АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/5001/15-ц 22-ц/774/551/К/16
Справа № 214/5001/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/551/К/16 Мхітарян С.С.
Категорія - 54 ( ІII ) Доповідач Митрофанова Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Бондар Я.М., Соколан Н.О.,

за участю секретаря: Петренко К.І.

за участі позивача ОСОБА_2;

представника ВП "Криворізькі магістральні електричні мережі" Державного підприємства "НЕК "Укренерго" - Сапунцова Вадима Дмитровича;

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 13 січня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ВП "Криворізькі магістральні електричні мережі" Державного підприємства "НЕК "Укренерго" про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання поважним пропущення строку звернення до суду, поновлення строку звернення до суду,-

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ВП «Криворізькі магістральні електричні мережі» Державного підприємства «НЕК «Укренерго» про визнання наказу незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу який обґрунтовував тим, що з 29.01.2001 до 08.12.2014 року він працював на КрМЕМ провідним інженером з функціями протиаварійної роботи та технічного нагляду. 05.12.2014 року його завели до директора підприємства та під впливом психічного та морального примусу, використовуючи при цьому погрози, директор змусив позивача написати заяву про звільнення за власним бажанням. Він є інвалідом ІІ групи. Незважаючи на те, що він в заяві не вказав поважність причин відпрацювання два тижні, його було звільнено в день підписання заяви. Позивач просив суд визнати незаконним наказ № 279-к від 05.12.2014 року про його звільнення, поновити його на роботі, стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 20000 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 13 січня 2016 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нове рішення про задоволення позовних вимог посилаючись на та, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ним пропущено строк позовної давності для звернення до суду, оскільки після звільнення позивач звертався з листами до прокуратури, СБУ, Міністерства палива та енергетики, УкрЕнернго з метою захисту його прав, крім того позивачем в суді першої інстанції заявлялось клопотання про поновлення строку звернення до суду.

Крім того позивач вважав, що прокуратура втрутиться в ситуацію яка склалась, та поновить його права, які були порушені директором відповідача, який примусив написати заяву про звільнення.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач працював провідним інженером на ВП «Криворізькі магістральні електричні мережі» Державного підприємства «НЕК «Укренерго» з 29.01.2001 до 08.12.2014 року. Згідно копії заяви від 05.12.2014, 08.12.2014 року від ОСОБА_4 (а.с.21), копії трудової книжки (а.с.4) та наказу №279- к від 05.12.2014 року (а.с.23) його було звільнено за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію.

Ухвалюючи рішення, як на підставу для відмови у задоволенні позову, суд посилався на те, що позивач пропустив строк позовної давності.

З таким висновком погодитись не можна з огляду на наступне.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватись лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо при розгляді справи встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Відповідно до ч.1 ст.233, ст.234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строку суд може поновити цей строк.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №6 судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Як убачається із позовних вимог позивач наполягає на задоволенні позовних вимог на підставі того, що 05.12.2014 року його завели до директора підприємства та під впливом психічного та морального примусу, використовуючи при цьому погрози, директор змусив позивача написати заяву про звільнення за власним бажанням.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, 05 грудня 2014 року написав заяву про звільнення за власним бажанням (а.с.21), а 08 грудня 2014 року написав заяву про звільнення його з 08.12.2014 року у зв'язку з виходом на пенсію за інвалідністю.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2, посилаючись на те, що заяву про звільнення з роботи він написав під тиском обставин з огляду на дії керівництва відповідача, та відносно того, що наказ про його звільнення не відповідає вимогам закону, належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин не надав.

Натомість, матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 05.12.2014 року подав заяву про звільнення його з роботи за власним бажанням, а обміркувавши причини припинення трудового договору, 08 грудня 2014 року подав заяву про звільнення з 08.12.2014 року у зв'язку з виходом на пенсію за інвалідністю. На підставі зазначеної заяви позивача 08.12.2014 року відповідачем було видано відповідний наказ із зазначенням причини звільнення - вихід на пенсію по інвалідності.

Доводи, наведені позивачем про те, що йому в обумовлений Законом строк не було видано на руки трудову книжку, спростовуються поясненнями представника відповідача в суді апеляційної інстанції, який зазначив, що той факт, що до теперішнього часу трудова книжка позивача знаходиться на підприємстві відповідача обумовлюється тим, що згідно умов колективного договору підприємство відповідача виплачує позивачу матеріальну допомогу згідно наданої ним заяви про звільнення по інвалідності.

Крім того, як убачається із копії книги обліку руху трудових книжок на підприємстві відповідача (а.с.29-31), ОСОБА_2 власноруч, у день його звільнення 08.12.2014 року, отримав на руки свою трудову книжку.

Вказані вище обставини позивач в суді апеляційної інстанції не заперечував.

Доводи позивача про те, що його звільнення є незаконним з тих підстав, що він після подання заяви про звільнення не відпрацював на підприємстві два тижні не можуть бути підставою для задоволення його позовних вимог.

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Слід зазначити, що за відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності такої домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення.

Як убачається із заяви позивача про звільнення від 08 грудня 2014 року, останній обумовив дату свого звільнення, тому відповідач, відповідно до ст. 38 КЗпП України, розірвав трудовий договір у строк, про який просив працівник.

Водночас працівникові дається право у двотижневий строк, з моменту написання заяви про звільнення, відкликати раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням. Це - безумовне право працівника. Проте таким правом позивач не скористався.

На підставі наведеного колегія суддів вважає за необхідне відмовити ОСОБА_2 у задоволенні його позовних вимог за недоведеністю.

Враховуючи те, що суд не взяв до уваги наведені обставини, мотиви відмови у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності підлягають зміні, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Керуючись ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 13 січня 2016 року змінити у частині обґрунтування мотивів відмови у задоволенні позову, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: