Семенівський районний суд Полтавської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №547/99/16-ц

Провадження №2/547/104/16

17 березня 2016 року смт. Семенівка

Семенівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Халявки В.І.,

при секретарі Козулі Н.П.,

з участю:

відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Семенівка Полтавської області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до районного суду з цим позовом та зазначало, що 26 квітня 2008 року між ним та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № PLXRRC14860177, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 3430 грн.53 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Він, відповідач, не виконав умов кредитного договору та станом на 4 січня 2016 року допустив заборгованість у розмірі 17 785 грн. 09 коп., яка складається із 17 785,09 грн. пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором. Від вказаної суми, на думку позивача, слід відняти суму у 4 720,56 грн., присуджену з відповідача рішенням суду від 29 листопада 2013 року та до одержаної різниці додати суми штрафів, а саме 500 грн. штрафу фіксована частина та 653,23 грн. штрафу процентна складова. Всього позивач прохав стягти на його користь заборгованість у розмірі 14 217 грн. 76 коп.

Представник позивача в судове засідання не зявився, звернувся до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи без його участі та про підтримання позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнав та пояснив, що він дійсно неналежним чином виконував кредитний договір від 26 квітня 2008 року та на жовтень 2013 року допустив заборгованість у розмірі 21 754 грн. 19 коп. Рішенням суду від 29 листопада 2013 року позовні вимоги банку було задоволено частково та стягнуто з нього на користь банку заборгованість у розмірі 4 720 грн. 56 коп., яку він погасив остаточно у липні 2014 року. Після погашення заборгованості та закриття виконавчого провадження до нього ніхто не предявляв ніяких претензій. Він допускає, що від жовтня 2013 року, тобто від дати, на яку була порахована заборгованість, до повного погашення ним заборгованості за судовим рішенням можливе нарахування пені за прострочення сплати боргу. ОСОБА_1 звернувся до суду з усним клопотанням про застосування позовної давності в один рік до вимог про стягнення неустойки (пені). При цьому пояснив, що він майже не читав кредитного договору та спеціально не домовлявся з банком про збільшення строку позовної давності, в тому числі і щодо вимог про стягнення пені. Просив відмовити банкові у задоволенні його позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення відповідача, вивчивши позовні вимоги та дослідивши докази, вважає, що в позові слід відмовити через сплив позовної давності.

Судом встановлено, що 26 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є позивач ПАТ КБ « Приватбанк», та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № PLXRRC14860177, згідно з яким останньому надано кредит у розмірі 3 430 грн. 53 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» та Тарифами і є кредитним договором між ним та банком. Відповідно до умов договору погашення заборгованості повинне було здійснюватись таким чином: щомісячно в період сплати позичальник повинен був надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат.

Відповідно до пункту 5.1 Умов надання споживчого кредиту при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань, передбачених заявою та пунктами 3.2.2 та 3.2.3 Умов банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, але не менше однієї гривні за кожен день прострочки платежу.

Встановлено, що відповідач неналежним чином виконував свої обовязки за договором та станом на 17 жовтня 2013 року допустив заборгованість у розмірі 21 754грн.19 коп.

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2013 року позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором були задоволені частково та стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість у розмірі 4 720 грн. 56 коп. Позов було задоволено частково у звязку із зменшенням судом розміру пені з 18 259 грн.29 коп. до 1225 грн. 66 коп.( а.с. 3-4).

Факт укладання кредитного договору між позивачем та відповідачем підтверджується заявою останнього про надання кредиту від 26 квітня 2008 року, в якій він зазначив, що ознайомився з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» та Тарифами (а.с.7).

Встановлено також, що в період з лютого 2014 року по липень 2014 року ОСОБА_1 погасив суму заборгованості, стягнуту з нього за судовим рішення від 29 листопада 2013 року. Вказані обставини підтверджуються наданими відповідачем постановами державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, про закінчення виконавчого провадження, банківськими квитанціями про сплату боргу (а.с.28-33).

Із наданого банком розрахунку заборгованості за кредитом (а.с.5-6) та змісту позовних вимог вбачається, що сума позову (заборгованість) складається лише з пені за порушення строків розрахунку, яка після розгляду справи судом за першим позовом нарахована в квітні, травні та серпні 2014 року у розмірах, відповідно, 9 606,67 грн., 196,63 грн. та 352,07 грн. (рядок 12). Із цього ж розрахунку (рядок 13) вбачається, що останній раз заборгованість з пені була погашена 15 вересня 2014 року у сумі 2 550 грн.

Час нарахування пені після останнього судового рішення та час останнього погашення заборгованості за пенею дають суду підстави вважати, що позов про стягнення заборгованості у виді пені предявлено позивачем поза строками позовної давності, що за наявності заяви відповідача про її застосування є підставою для відмови в позові.

При цьому суд виходить з такого.

Відповідно до ст..ст. 526,530,610 ЦК України зобовязання повинне виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до приписів ст. 256 ЦК України позовна давність це строк , у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 2 ст. 258 ЦК України для вимог про стягнення неустойки (штрафу,пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку ( ч.1 ст.264 ЦК України).

Відповідно до приписів ч.1ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно з ч.1та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Судом встановлено, що позичальником ОСОБА_1 26 квітня 2008 року підписано лише заяву про надання йому кредиту , в якій ним висловлено згоду, що дана заява разом із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Рострочка» та Тарифами банку складає між ним та банком кредитний договір (а.с.7).

Разом з тим Умови надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» , в пункті 5.5 яких йдеться про позовну давність у 5 років, в тому числі для стягнення неустойки (пені, штрафів), відповідачем при укладанні договору не підписувалися, що дає суду підстави вважати про відсутність домовленості сторін про збільшення строку позовної давності для стягнення пені у розумінні ч.1ст. 259 ЦК України. Суд також зауважує, що в даному пункті Умов не йдеться про збільшення позовної давності, а йдеться про її встановлення. Суд вважає, що при укладанні договору (угоди) про збільшення позовної давності позичальник повинен усвідомлювати і бути поінформованим про встановлені законом строки позовної давності та усвідомлювати, що йдеться про застосування більш тривалого строку і настання більш несприятливих наслідків для нього у разі невиконання зобовязань за договором.

Судом не встановлено, а позивачем не доведено, що саме такі умови договору розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Суд приймає пояснення відповідача про те, що він та банк не домовлялися про збільшення позовної давності.

Суд вважає, що п.5.5 Умов надання споживчого кредиту не може вважатися складовою частиною кредитного договору між сторонами, тому у даному спорі підлягає застосуванню встановлений законом річний термін позовної давності.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи №6-16цс15 (постанова від 11 березня 2015 року).

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що останній раз пеня нараховувалася 8 серпня 2014 року, а часткове погашення пені здійснено 15 вересня 2014 року, отже позов про стягнення пені мав би бути предявлений в межах річного строку, тобто до 15 вересня 2015 року.

Встановлено із реєстру поштових відправлень (а.с. 18), що банк подав позов до суду лише 21 січня 2016 року, тобто поза межами річного строку позовної давності, що є підставою для залишення позову без задоволення.

При цьому суд виходить з приписів частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України про те, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, та що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Керуючись ст. ст. 10,11,60, 212-214 ЦПК України, ст. 256, 257, 258,259, 261, 267 ЦК України,

Р І Ш И В:

У позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 26 квітня 2008 року відмовити через сплив позовної давності.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області протягом 10 днів шляхом подання апеляційної скарги через районний суд.

Головуючий В.І. Халявка

Повний текст рішення виготовлено 22 березня 2016 року.