АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«04» лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2,
ОСОБА_3,
секретарОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від «05» січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергоінвестресурс», ОСОБА_7, приватного нотаріуса ОСОБА_8 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна,

В С Т А Н О В И Л А:

В вересні 2015 позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, зазначаючи, що раніше перебував з ОСОБА_6 у шлюбі, в період якого ними було набуте певне майно, у тому числі приміщення кафе, яке знаходиться на цокольному поверсі будинку №152 про проспекту Сенявіна у м.Херсоні загальною площею 378,9кв.м.

За правовстановлюючими документами вказаний обєкт права власності був зареєстрований на колишню дружину й був спільною власністю подружжя.

Зазначений обєкт був предметом іпотеки й різних у забезпечення виконання певних зобовязань правочинів.

30 грудня 2013 року ТОВ «Енергоінвестресурс», як продавець, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 квітня 2008 року та договору про відступлення права вимоги від 14 листопада 2013 року, без його згоди на продаж спірного майна, уклало договір купівлі-продажу нежилих приміщень кафе з ОСОБА_7

Оскільки цей обєкт є спільною власністю колишнього подружжя, який продано за заниженою ціною й зменшенням у звязку з цим бази оподаткування податком на додану вартість, а також без його згоди як співвласника майна, просив суд визнати цей договір недійсним.

Рішенням від 05 січня 2016 року суд відмовив у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені ним в позові суттєві порушення норм чинного законодавства при укладенні спірного договору, з наявністю яких закон повязує його недійсність, та постановив у звязку з цим помилкове рішення.

Заперечуючи проти викладених в апеляційній скарзі доводів, набувач майна за оскаржуваним правочином ОСОБА_7 просить її відхилити, а рішення суду, як законне, обґрунтоване й ухвалене відповідно до встановлених у справі обставин та наданих сторонами за правилом змагальності доказів, залишити без змін.

Заслухавши доповідача і ОСОБА_5, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_6 раніше перебували у шлюбі, який згідно свідоцтву, виданому 16.09.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у м.Херсоні, розірвано 20 квітня 2010 року.

За час шлюбу подружжям було набуте певне рухоме й нерухоме майно, поділ якого частково відбувся за їх згодою та судовим рішенням.

Кожен із подружжя був зареєстрований як приватний підприємець й самостійно на власний розсуд здійснював свою діяльність.

18.10.2007 року ОСОБА_6 як фізична особа та приватні підприємці ОСОБА_9 і ОСОБА_10 уклали письмовий договір про спільну діяльність, за яким зобовязалися без створення юридичної особи спільно здійснювати будівництво двоповерхового будинку з напівпідвалом з метою розміщення в ньому кафе та промислового магазину за адресою: м.Херсон, проспект Сенявіна,152, корпус 1, на умовах, обумовлених цим правочином /а.с. 9-13/.

11.04.2008 року Акціонерний банк «Факторіал-Банк» та приватний підприємець ОСОБА_6 уклали нотаріально посвідчений договір, за умовами якого остання за згодою другого подружжя ОСОБА_5 передала в іпотеку обєкт незавершеного будівництва універсальний магазин з кафе готовністю 22% літ. «А», що знаходиться за адресою: м.Херсон, проспект Сенявіна,152, корпус,1, зареєстрований в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації /а.с. 52-56/.

Передача цього обєкта відбулася в забезпечення виконання умов Генеральної угоди №С_0029349_08 від 11.04.2008 року, укладеної між Акціонерним банком «Факторіал Банк» та ОСОБА_11 щодо відкриття останньому кредитного ліміту в сумі 99000 доларів США.

В цей же день Акціонерний банк «Факторіал Банк» та ОСОБА_6 уклали нотаріально посвідчений договір про задоволення вимог іпотекодержателя (з відкладальною умовою), згідно якому іпотекодатель передала, а фінансова установа набула право продажу нерухомого майна, що є предметом іпотеки за вказаним вище договором /а.с. 130-131/.

26.09.2011 року ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право власності на універсальний магазин з кафе за адресою: м.Херсон, проспект Сенявіна,152, корпус,1 й здійснила державну реєстрацію своїх прав на цей обєкт нерухомості в порядку, визначеному законом /а.с. 20/.

25.06.2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали в довільній формі без нотаріального посвідчення письмовий договір про поділ майна подружжя, в якому зазначили, що у власність ОСОБА_5 переходить певне зазначене в переліку нерухоме майно, у тому числі ? частини кафе загальною площею 378,9кв.м, розташованого в цокольному поверсі універсального магазину з кафе про проспекту Сенявіна,152, корпус,1 у м.Херсоні.

В пункті 7 цього договору сторони виклали застереження, за текстом якого це право власності у ОСОБА_5 виникне тільки після настання конкретних юридичних дій, а саме: визнання іпотечного договору №0029349 від 11.04.2008 року недійсним або припиненим, розірваним чи укладання до нього змін, ухвалення судом рішення про виділення в натурі приміщення, яким буде змінено предмет іпотеки, а також вирішення питання щодо погашення вартості предмета іпотеки /а.с. 24-25/.

Рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 04 вересня 2013 року, яке набрало законної сили 04 грудня 2013 року й було предметом перегляду судами апеляційної і касаційної інстанції, ОСОБА_5 було відмовлено у задоволенні предявленого ним до ОСОБА_6 позову про поділ майна подружжя щодо приміщень кафе загальною площею 378,9кв.м, розташованого в цокольному поверсі універсального магазину з кафе за адресою: м.Херсон, проспект Сенявіна,152, корпус,1.

Підставою для відмови суди вказали, що цей обєкт нерухомості не є спільною власністю колишнього подружжя /а.с. 108-119/.

14.11.2013 року Публічне акціонерне товариство «Фідобанк», яке є правонаступником всіх прав та обовязків Акціонерного банку «Факторіал Банк», уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю «Енергоінвестресурс» договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого до останнього перейшли права кредитора за Генеральною угодою №С_00293/49_08 від 11.04.2008 року, а також всі права іпотекодержателя за іпотечним договором №С00293/49_08 від 11.04.2008 року та за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 11.04.2008 року /а.с. 145-159/.

30.12.2013 року ТОВ «Енергоінвестресурс» та ОСОБА_7 уклали нотаріально посвідчений договір, згідно якому іпотекодержатель в порядку, визначеному ст. 38 Закону України «Про іпотеку», продав зазначеній фізичній особі частину літ. «А» - цокольний поверх універсального магазину з кафе, що знаходиться за адресою: м.Херсон, проспект Сенявіна,152, корпус,1, загальною площею 378,9кв.м.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником цього нерухомого майна є вказаний в зазначеному правочині набувач й це його право в порядку, визначеному законом, не припинено /а.с. 150-154/.

Оскільки при вирішенні спору позивач ОСОБА_5 за встановленим ст. 10 ЦПК України правилом змагальності сторін не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, й з якими закон повязує недійсність договору, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову з наведених в рішенні суду підстав.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, вважає їх правильними та такими, що відповідають встановленим у справі обставинам і нормам матеріального права, дія яких поширюється на спірні правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 цього ж Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Позивач не довів в суді, що на момент укладання оспорюваного правочину, стороною в якому він не виступав, що відчужуване за ним нерухоме майно було спільним майном колишнього подружжя й його згода як співвласника за законом у звязку з цим, була обовязковою.

Наведені вище обставини та юридичні факти, встановлені судовими рішеннями, свідчать про те, що спірний обєкт нерухомості на час вчинення правочину не мав статусу спільного майна, що є однією з підстав зазначеної в позові вимоги про визнання правочину недійсним, а тому вони є преюдиційними й доказуванню за процесуальним законодавством не підлягають.

Юридично неспроможними є доводи апелянта про те, що вказаний ним статус спірного майна визначено договором про поділ майна подружжя від 25.06.2012 року, оскільки цей правочин має ознаки нікчемності й не створює юридичних наслідків, що правильно встановлено та оцінено місцевим судом в мотивувальній частині ухваленого ним рішення.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що цей договір містить умови і підстави набуття ОСОБА_5 права власності на ? його частини, настання яких останнім не доведено як в суді першої, так і апеляційної інстанції.

Безпідставними є посилання апелянта в скарзі на те, що зазначена в договорі ціна обєкту продажу є нижчою від ринкової вартості нежитлових приміщень, що призвело до зменшення податкових надходжень до державного бюджету й зменшенням у звязку з цим бази оподаткування податком на додану вартість, оскільки його вартість попередньо визначалась субєктом оціночної діяльності на той період часу, є домовленістю сторін договору щодо істотних його умов й проявом договірної свободи, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обовязків.

За приписом ст. 3 ЦПК України особа має право звернутися до суду за захистом саме своїх прав й позбавляється цього у разі, якщо права за захистом яких вона звернулася, їй не належать.

Питання щодо визначення обєктів оподаткування й правильності сплати податків юридичними та фізичними особами відноситься до компетенції фіскальних органів й визначених законом інших субєктів, до яких за своїм правовим статусом позивач як фізична особа, яка не є стороною правочину, не відноситься. Отже, визнати його у звязку з цим належним позивачем щодо другої, зазначеної в позові підстави для визнання договору недійсним, неможливо. Зменшення податкових надходжень до бюджету, за умов доведеності цього факту в порядку, визначеному законом, жодним чином не стосується позивача та його прав.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилань на нові факти або засоби доказування, які мають значення для справи, натомість фактично зводяться до переоцінки доказів й незгоди апелянта з висновками місцевого суду та їх оцінкою,вони не вказують на допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування ухваленого в справі рішення.

За таких обставин підстав для скасування чи зміни рішення суду колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вказаного, керуючись ст.ст. 303, 307-308 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 05 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно після її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий підпис ОСОБА_1

Судді: підпис ОСОБА_2

підпис ОСОБА_3

З оригіналом згідно. Копію ухвали виготовлено 09.02.2016р.

Ухвала набрала законної сили 04.02.2016 року.

Суддя М.Стародубець

Секретар с/з ОСОБА_4