Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3907/16 Головуючий у 1-й інстанції: Мосейко Я.В.
Є.У.№ 32//1-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Подліянової Г.С.,

При секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні правом власності, визначення порядку користування житловим будинком, вселення та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 30 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнювала і уточнювала. Зазначала, що до жовтня 2013 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 В період шлюбу за спільні кошти з чоловіком придбали житловий будинок АДРЕСА_1, який судовим рішенням від 29 жовтня 2013 року поділено, за кожним із подружжя визнано право власності на його ? частку. Посилаючись на те, що розділити будинок в натурі без його переобладнання неможливо, між сторонами склалися неприязні стосунки, постійно виникають сварки і конфлікти, відповідачі перешкоджають їй користуватися житлом, просила суд усунути перешкоди у користуванні і вселити її в будинок, визначити порядок користування ним, виділивши їй кімнату №2, площею 16,23 кв.м, кімнату №3, площею 10, 1 кв.м. , а відповідачам виділити кімнату №4, площею 6,4 кв.м, кімнату №5, площею 7,5 кв.м. Крім того, внаслідок неправомірних дій відповідачів і порушення її житлових прав, їй завдано моральну шкоду, яку вона просила відшкодувати, стягнувши з кожного по 20 000 грн.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 30 березня 2016 року позов задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_3 житловим приміщенням, господарськими будівлями та спорудами шляхом зобов'язання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_3 у житловий будинок за адресою АДРЕСА_1.

Визначено порядок користування вищевказаним житловим будинком: ОСОБА_3 виділено у користування кімнату № 4, площею 6.4 кв. м., кімнату № 5, площею 7.5 кв.м.; ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виділено у користування кімнату № 2, площею 16.2 кв. м., кімнату № 3, площею 10.1 кв.м. В спільному користуванні сторін залишено кімнату № 1, площею 11.8 кв.м., кухню № 6, тамбур І, санвузол ІІ, господарські будівлі та споруди.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі по 1000 (одній тисячі) грн. з кожного.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, визначивши порядок користування будинком на власний розсуд, а не у відповідності з її вимогами. Судом не вирішено питання про розподіл судових витрат. Розмір моральної шкоди, стягнутої з сина ОСОБА_5 не компенсує в повній мірі її моральні страждання. Просить рішення суду скасувати, визначити порядок користування будинком у відповідності з її позовними вимогами і стягнути з сина ОСОБА_5 20 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Статтею 303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За роз'ясненнями п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24.10.2008 року, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Ухвалене по справі рішення в оскаржуваній частині не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Згідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

У постановах Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року (справа № 6-12цс13) і 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500цс15) викладено правовий висновок про те, що положення статті 358 ЦК України регулюють саме порядок здійснення права спільної часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, внаслідок якого право спільної часткової власності припиняється. При встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку виходячи з його частки в праві спільної часткової власності на будинок. Установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі не припиняє права спільної часткової власності.

Встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 біля 45 років перебували у шлюбі, який розірвано у 2013 році.

ОСОБА_3, 1951 року народження, страждає на хронічні серцево-судинні захворювання, з приводу який щороку проходить курси стаціонарного лікування (а.с.27-29).

ОСОБА_4, 1945 року народження, являється інвалідом 1 групи, страждає на онкологічне і серцево-судинні захворювання, з приводу яких перебуває на диспансерному обліку в Пологівській ЦРБ і також періодично лікується в умовах стаціонару (а.с.47).

ОСОБА_5 являється їх сином, постійно проживає і зареєстрований разом з батьками в спірному будинку, здійснює догляд за батьком, надає йому допомогу при вирішенні соціально-побутових проблем.

Після розірвання шлюбу між колишнім подружжям склалися вкрай неприязні стосунки. Протягом 2013-2015 року ОСОБА_3 неодноразово зверталася до органів міліції із заявами про неправомірну поведінку відповідачів, які перешкоджають їй користуватися будинком, утримують у себе спільно нажите майно, тощо (а.с. 19-26).

За результатами розгляду заяв ОСОБА_3 визнано, що в діях відповідачів ознак кримінального правопорушення не виявлено, причиною сімейних конфліктів являються неприязні стосунки на побутовому підґрунті. До кримінальної чи адміністративної відповідальності відповідачі не притягалися.

Предметом даного спору є визначення порядку користування житлом. Загальна площа спірного будинку становить 64, 9 кв.м, житлова - 40,3 кв.м. Будинок складається із вітальні «1», площею 11,8 кв.м, чотирьох житлових кімнат, №2 житловою площею 16,2 кв.м, №3 - 10,1кв.м, №4 - 6,4 кв.м, №5 - 7,6 кв.м, №6 кухні 7,3 кв.м., №7 шафи 0,3 кв.м, 1,П- тамбури 3,1 і 3,2 кв.м, а також надвірних будівель і споруд літньої кухні «Б», сараю-гаражу «В», сараю «Г», навісу «Д», погрібу «Б», басейну «к», забору 1, воріт 2 (а.с. 10-12).

Житлові кімнати №4,5, житловою площею 6,4 кв.м і 7,5 кв.м відповідно являються ізольованими, кімнати №2 і 3, житловою площею 16,2 і 10,1 кв.м - являються суміжними.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 29.10.2013 року, яке набрало законної сили, в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано право власності на ? частку будинку АДРЕСА_1 за кожним (а.с.8).

Іншим судовим рішенням від 14 січня 2015 року ОСОБА_4 відмовлено у позові до ОСОБА_3 про поділ будинку в натурі у зв'язку з відсутністю дозволу органів місцевого самоврядування та позитивних висновків відповідних служб на переобладнання і перепланування житлового будинку (а.с.13-18).

З матеріалів справи також вбачається і не оспорюється учасниками процесу, що сторони не дійшли згоди про порядок користування спірним будинком.

Визначаючи порядок користування спірним будинком, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_5 також має право користування житловим будинком, а тому позивачеві належить виділити дві кімнати загальною житловою площею 13,9 кв.м, а відповідачам - дві кімнати загальною житловою площею 26,3 кв.м.

Проте такі висновки суду не ґрунтуються на законі, оскільки порядок користування нерухомим майно належить визначати тільки між співвласниками, а не між співвласниками і членами їх сім'ї.

Крім того, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З огляду на принцип диспозитивності у цивільному процесі виключно сторонам належить право вибору характеру своїх процесуальних дій.

Однак суд першої інстанції, діючи в супереч вимогам ст.11 ЦПК України щодо принципу диспозитивності цивільного судочинства, при вирішенні вказаного спору фактично вийшов за межі заявлених позовних вимог ОСОБА_3 та ухвалив рішення про виділення їй кімнат, №№4 і5, загальною площею 13,9 кв.м, хоча таких вимог ні позивач, ні інший співвласник суду не заявляли.

Зважаючи на те, що частки кожного із співвласників житлового будинку являються рівними, кожний з них має право на виділення по 20,15 кв.м житлової площі.

Врахувавши особливості розміщення приміщень у спірному будинку, колегія суддів вважає, що встановлений оскаржуваним судовим рішення порядок користування житловим приміщенням не відповідає вищевказаним вимогам закону, оскільки кімнати, виділені у користування позивачеві хоч і є ізольованими, проте їх розмір на 7 кв.м менше тієї частки, що припадає на належну їй ? частку в спільному майні.

Оскільки частки співвласників у житловому будинку являються рівними, а розміри ізольованих кімнат, що можуть бути виділені у користування кожному із співвласників, не являються співмірними (становлять 13,9 кв.м і 26,3 кв.м) колегія вважає за неможливе визначити порядок користування як у спосіб, обраний судом, так і у спосіб, запропонований позивачем. Спірний житловий будинок належить залишити у загальному користуванні співвласників, оскільки визначити порядок користування будинком з дотриманням рівних прав обох співвласників не можливо.

По справі на встановлено обставин, які б надали суду можливість відступити від принципу рівності сторін і виділити одному із співвласників у користування кімнати, житлова площа яких на 7 кв.м перевищує належну на ? частку площу.

Та обставина, що відповідач ОСОБА_5 має право користування житлом в спірному будинку, не є підставою для виділення відповідачам у користування кімнат, житловою площею 26,3 кв.м. Як зазначалося вище, порядок користування житловим будинком має визначатися тільки між співвласниками. Участь ОСОБА_5 в утриманні і ремонті будинку не є підставою для виділення йому у користування окремої кімнати за рахунок зменшення житлової площі співвласника, який проти цього заперечує.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин в зазначеній частині оскаржуване рішення не можна визнати таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального права, а тому на підставі ст.309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у позові.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість судового рішення в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача ОСОБА_5, являються неспроможними.

За ст. 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Виходячи з положення статті 23 ЦК України, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суду необхідно встановити в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неправомірної поведінки відповідачів порушені житлові права ОСОБА_3 При цьому обгрунтовано враховано, що тривалий конфлікт між сторонами викликаний, в тому числі, і поведінкою позивача, яка не сприяє врегулюванню відносин, а, як правило, провокує сварки і сімейні конфлікти.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір відшкодування не компенсує в повній мірі душевні і моральні страждання позивача, являються неспроможними. Належних і допустимих доказів на підтвердження доводів про те, що хронічні захворювання і погіршення стану її здоров'я викликано не віковими змінами в організмі, а конфліктною ситуацією в сім'ї, ОСОБА_3 суду не надала. Обґрунтувати розмір справедливого морального відшкодування і довести його розмір ОСОБА_3 не змогла.

За вказаних обставин підстав для скасування оскаржуваного рішення в цій частині і збільшення розміру морального відшкодування до 20 000 грн. судова колегія не вбачає.

На підставі ч.1,5 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При поданні позову ОСОБА_3 сплачено 794,80 грн. судового збору, при поданні апеляційної скарги - 803,88 грн., а всього позивачем сплачено 1598, 68 грн. Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_3 про визначення порядку користування будинком підлягають залишенню без задоволення, вимоги про вселення задоволено, про відшкодування моральної шкоди задоволено на 5%, відповідач ОСОБА_4 як інвалід 1 групи від сплати судового збору звільнений, з відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанції пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 198,80 грн. В іншій частині судові витрати підлягають віднесенню на користь позивача.

Керуючись ст. ст.307,309,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 30 березня 2016 року по цій справі в частині визначення порядку користування житловим будинком скасувати і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_4, ОСОБА_5 у визначенні порядку користування житловим будинком.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 198,80 грн. (сто дев'яносто вісім гривень 80 коп.) компенсації судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: