Ухвала іменем україни
16 березня 2016рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЮровської Г.В., суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» в особі Полтавського регіонального управління Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Полтавської області від 18 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 14 жовтня 2010 року між ОСОБА_6 та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» в особі Полтавського регіонального управління Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено кредитний договір № SAMDN2247, відповідно до умов якого ОСОБА_6 отримала кредитну картку «Універсальна» з сумою ліміту 7 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 2,5 % річних на суму залишку заборгованості, якою користувалася протягом 2010-2012 років.

27 серпня 2012 року позивачці було надіслано повідомлення про заблокування операцій щодо зняття коштів з картки, у зв'язку з чим вона здійснювала лише операції з погашення сум за користування коштами.

Упродовж 2013 року нею було сплачено на картку 2 700 грн, після чого у листопаді 2013 року вона отримала СМС-повідомлення з номера «1006» про наявну заборгованість за її картковим рахунком у розмірі 8 грн 53 коп.

Не дивлячись на таку інформацію, їй постійно нав'язливо телефонували особи, які називались працівниками банку, з вимогами погасити існуючу заборгованість.

З метою з'ясування, чи існує така заборгованість та який її дійсний розмір, у жовтні 2013 року нею було подано до ПАТ КБ «ПриватБанк» офіційну заяву, на яку отримано відповідь про неможливість надати їй виписку за кредитною карткою, оскільки така виписка за письмовим запитом клієнта на паперовому носії поштовим відправленням не надається, а її видача у відділеннях банку потребує окремої оплати за діючими тарифами банку.

Не маючи жодних інших кредитних відносин з будь-якими фінансовими установами, вона була шокована тим, що наприкінці грудня 2013 року на вхідних дверях її під'їзду та у приміщенні поблизу дверей до її квартири були розклеєні листівки такого змісту: «В квартире 81 живет человек, который не платит по кредитам! ОСОБА_7».

Напередодні новорічних свят у 2013 році за місцем її проживання надійшов лист з логотипом «ПриватБанк», в якому містилась погроза щодо арешту її майна, позбавлення права виїзду за межі України та необхідності погасити існуючу заборгованість.

У лютому 2015 року стали надходити листи з логотипом «ПриватБанк» з погрозами та вимогою про негайне погашення боргу, а також копія виконавчого листа про вилучення на користь «ПриватБанку» майна, що належить їй на праві власності, та іншої нерухомості за місцем реєстрації.

Приймаючи такі дії відповідача та застосовані ним висловлювання, які мають визначений характер та посилання на конкретні обставини, що надає таким виразам фактичного твердження, ОСОБА_6 вважала їх такими, що підривають її честь та гідність, знижують довіру сусідів та оточуючих, сприяють встановленню іміджу недобропорядної людини, яка конфліктує з законом, а тому порушують її особисті немайнові права на повагу до гідності та честі, у зв'язку з чим просила відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5 тис. грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21 вересня

2015 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 18 листопада

2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано недостовірною та такою, що порочить честь та гідність ОСОБА_6 негативну інформацію, поширену в грудні 2013 року в під'їзді та на дверях квартири ОСОБА_6 № АДРЕСА_1, такого змісту: «В квартире 81 живет человек, который не платит по кредитам! ОСОБА_7».

Заборонено ПАТ КБ «ПриватБанк» вчиняти дії з розповсюдження недостовірної інформації щодо позичальника ОСОБА_6, у тому числі шляхом розклеювання листівок про наявність в неї боргових зобов'язань.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_6 3 тис. грн відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того що суду не надано належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, а тому дійшов висновку про те, що підстави для задоволення позову відсутні.

Апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції та ухваливши нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходив із того, що банк розклеїв листівки, в яких розмістив інформацію, що порочить честь та гідність позивача, поширив недостовірну інформацію про те, що ОСОБА_6 не сплачує за кредитним зобов'язаннями.

З такими висновками апеляційного суду не можна погодитись, оскільки вони зроблені з порушенням закону та не відповідають матеріалам справи.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 14 жовтня 2010 року між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № SАМDН2247, відповідно до умов якого позичальник отримала кредитну картку «Універсальна» з сумою ліміту 7 000 грн під 2,5 % на залишок заборгованості, якою користувалась впродовж 2010-2012 років.

27 серпня 2012 року банком було заблоковано зняття коштів з карткового рахунку у зв'язку з виникненням простроченої заборгованості, після чого видача готівкових коштів була припинена, ОСОБА_6 періодично здійснювала проплати за користування коштами.

Наприкінці грудня 2013 року на вхідних дверях її під'їзду та у приміщенні поблизу дверей квартири позивача були розклеєні листівки такого змісту «В квартире 81 живет человек, который не платит по кредитам! ОСОБА_7».

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК Українифізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК Українидоказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична особа або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК Українинегативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка ї поширила.

Згідно із положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права, право звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку передбаченому процесуальними кодексами.

Так, заперечуючи проти позову, представником ПАТ КБ «ПриватБанк» у суді першої інстанції на підтвердження факту наявності у позивача заборгованості за кредитом долучено виписку по рахунку. Наявність заборгованості ОСОБА_6 нічим не спростована.

Крім того, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що розміщення листівок здійснювалось саме працівниками ПАТ КБ «ПриватБанк». Такий висновок у порушення вимог ст. 60 ЦПК України, апеляційний суд зробив виходячи з того, що розміщенню даних листів передувало направлення банком на адресу позивача листів-попереджень про необхідність сплатити борг, що є припущенням.

Необґрунтованим та нічим непідтвердженим є також висновок апеляційного суду про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» незаконно передало інформацію щодо заборгованості позивача третій особі - Колекторській компанії «Вердикт», оскільки відповідно до положень статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» банк є володільцем персональних даних клієнтів. Персональні дані клієнтів банку зберігаються в електронній базі персональних даних «Єдина клієнтська база». Відповідно до п. 1 ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» підставою обробки персональних даних клієнтів є згода суб'єкта персональних даних на обробку його персональних даних.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку і розголошення якої може завдати матеріальної чи моральної шкоди клієнту, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є відомості про стан рахунків клієнта.

Інформація щодо наявності у нього заборгованості за кредитом без зазначення реквізитів договору, кредитора, суми зобов'язання тощо, не є банківською таємницею в розумінні ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Не підлягають задоволенню також позовні вимоги в частині заборони відповідачу в майбутньому не розповсюджувати недостовірну інформацію про наявність заборгованості у позивача, оскільки відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме працівниками ПАТ КБ «ПриватБанк» було розклеєно листівки з розміщеною в них недостовірною інформацією, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції не врахував норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, висновки суду ґрунтуються на припущеннях, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 18 листопада 2015 року скасувати, рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 вересня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська
Судді: В.М. Коротун Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана