Справа № 211/3828/15-ц
Провадження № 2/211/252/16
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

18 березня 2016 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Бардін О. С.

при секретарі Мариненко Е.П.

за участю: позивача ОСОБА_1

за відсутності: представника відповідача ПАТ «ОСОБА_2 Аваль»

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль», ОСОБА_3 про визнання недійсними кредитного договору та договору поруки,

в с т а н о в и в :

позивач звернулася до суду 24 червня 2015 року з позовом про визнання недійсними кредитного договору та договору поруки, вказавши, що 06 грудня 2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ «ОСОБА_2 банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/0122/35527/82 від 06.12.2007 р.

В забезпечення виконання умов кредитного договору 06 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» було укладено договір поруки № 014/08/11-21/089/07.

Позивач вважає умови кредитного договору дискримінаційними та несправедливими, а тому підлягають визнанню недійсними, оскільки умови кредитного договору порушують її права як споживача їй не було надано повної, своєчасної та достовірної інформації про умови договору та порядок кредитування й супутні послуги.

При укладанні договору були порушені вимоги п.2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: банк не надав у письмовій формі інформації про умови кредитування, зокрема наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладну інформацію; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладанням кредитного договору та за ненадання якої передбачена відповідальність, встановлена статтями 15,23 Закону.

Детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної сукупної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту, як зазначено у договорі п. 3.5. містяться в додатках, між тим, зазначені додатки банком їй надані не були.

Крім того, як зазначено в п. 3.3. Постанови правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банки зобовязані у кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошову виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки ( у проценті річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту; абсолютного значення подорожчання всіх платежів, здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Ця обовязкова інформація у договорі відсутня.

При укладанні договору банк не надав необхідної інформації для прийняття нею виваженого та обґрунтованого рішення та що призвело до порушення прав як споживача фінансових послуг.

Відповідачем не було взято до уваги те, що ОСОБА_3 отримує дохід в гривнях, було надано кредит у доларах США. На момент підписання договору офіційний курс НБУ становив 1 долар США = 5,05 грн., а в договорі взагалі не вказаний еквівалент у гривнях. На сьогодні цей курс різко змінився 1 долар США = 15,77 грн., що призвело до значного збільшення витрат у гривнях з обслуговування валютних кредитів. Банк навмисно ввів в оману, не надавши достовірну інформацію про сукупну вартість кредиту.

Договір через значну кількість несправедливих умов порушує принцип рівності сторін на шкоду її як позичальника, невідповідність положень договору законодавству України є підставою недійсності правочину згідно з вимогами ст.ст.203, 215 ЦК України. За умовами кредитного договору надання кредиту передбачено у доларах США, але фактично кредит наданий у гривнях.

Позивач вважає, що мала місце маніпуляції зі сторони банку шляхом фіксування у спірному договорі посилання на іноземну валюту, тоді як кредитні кошти фактично надавалися та використовувалися у гривнях, що призвело до значного збільшення боргу за договором внаслідок різкої девальвації національної валюти по відношенню до долару США. Тобто такі дії банку слід характеризувати як нечесну підприємницьку діяльність.

Крім того, 06 грудня 2007 року на момент укладання кредитного договору та договору поруки вона перебувала за межами України і не підписувала договір поруки: відповідно до відміток прикордонного контролю України вона вибула за межі України з дитиною 05.12.2007 р. з аеропорту Бориспіль та повернулася 15.12.2007 р. у той же пункт перетину державного контролю.

Тому позивач просить визнати кредитний договір укладений між щукою ОСОБА_4 та Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_2 аваль» від 06.12.2007 р. № 014/0122/35527/82 недійсним та визнати договір поруки укладеним між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_2 Аваль» від 06.12.2007 р. № 014/08/11-21/089/07 недійсним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 на заявлених вимогах наполягала з підстав, викладених в позові, просила задовольнити вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» в судове засідання не зявився, до суду надійшли заперечення на позовну заяву, згідно яких ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» позовні вимоги не визнає та просить в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування зазначено, що сторони кредитного договору узгодили всі істотні умови необхідні для договорів даного виду. Від ОСОБА_3 не надходило будь-яких пропозицій щодо внесення додаткових умов до кредитного договору і він підписав договір на запропонованих банком умовах. Підписуючи кредитний договір, ОСОБА_3 достовірно знав, що він зобовязується сплачувати кредитні платежі та проценти у доларах США. Протягом дії кредитного договору ОСОБА_3 частково вносив платежі на погашення кредиту та сплачував проценти у валюті кредиту. Надана позичальнику інформація була повною, необхідною, достовірною та своєчасною. Також п. 15.5. кредитного договору встановлено, що у разі зміни курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе позичальник. Згодою з умовами кредиту позичальник засвідчив, що всі ризики, повязані зі зміною обставин, з яких позичальник виходив при укладенні цього договору, позичальник приймає на себе і такі обставини не є підставою для зміни або розірвання цього договору. Тому просять в задоволенні вимог відмовити повністю.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про дату слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки в суд не повідомив.

Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 06 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_2 Аваль» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 014/0122/35527/82, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав відповідно до Умов кредитування за програмою кредитування споживчий кредит під заставу нерухомості на наступних умовах: сума кредиту у розмірі 28 000 доларів США, цільове використання кредиту: на споживчі цілі, строк кредиту: на 120 місяців, процентна ставка: 14,0 % річних (а.с. 5-8 копія кредиту).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами), які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вислухавши позивача та дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що спірний договір споживчого кредиту укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник ОСОБА_3 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; банк надав інформацію стосовно умов кредитування.

Тому суд встановив, що спірний кредитний договір не суперечить положенням вищевказаним нормам закону або іншим нормам закону із зазначених підстав у позові, оскільки відсутні правові підстави для визнання спірного договору недійсним відповідно до положень частини першої статті 230 ЦК України як укладеного внаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договору недійсним та ОСОБА_3 перед його підписанням мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише втому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Цей висновок узгоджується з Правовою Позицією Верховного Суду України у справі № 6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року N 15-93, статтею 5якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України укладення кредитного договору щодо надання кредиту в іноземній валюті.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", згідно з яким частину першу статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

У справі, яка є предметом перегляду, кредитний договір укладено сторонами 06 грудня 2007 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України "Про захист прав споживачів" не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті, тому банком було правомірно надано кредитні кошти в іноземній валюті на час укладення спірного договору є правильними.

Крім того, позивач не є стороною кредитного договору № 014/0122/35527/82 від 06 грудня 2007 року заявлення вимоги щодо визнання його недійсним є прерогативою сторін договору - ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» як кредитора та ОСОБА_3 як позичальника.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_3 скористався вказаним правом та звернувся до суду з вимогою про визнання вказаного договору недійсним, однак рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» про визнання недійсним кредитного договору відмовлено. Рішення не оскаржено та набрало законної сили (а.с. 39-40 копія рішення).

06 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_2 Аваль», як кредитором, та ОСОБА_1, як поручителем, укладено договір поруки № 014/08/11-21/089/07, відповідно до умов якого ОСОБА_1 взяла на себе як поручитель на добровільних засадах зобовязання перед банком відповідати за борговим зобовязанням боржника, що зазначені в п. 1.3. даного договору, які виникають з умов кредитного договору № 014/0122/35527/82 від 06 грудня 2007 року, а саме: повернути кредит в розмірі, зазначеному в п. 1.3. даного договору сплативши проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штраф) в розмірі, строки та в випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови кредитного договору в повному обсязі (а.с. 9-10 копія договору).

Позивачем в якості доказу на обґрунтування заявлених вимог надано копію закордонного паспорту, оригінал якого оглянуто судом в судовому засіданні. Згідно відміток прикордонного контролю ОСОБА_1 вибула за межі України з аеропорту Бориспіль 05 грудня 2007 року та повернулася до України 15 грудня 2007 року в той же пункт перетину державного кордону (а.с. 11-12 копія паспорта).

За таких обставин суд вважає доведеним, що договір поруки № 014/08/11-21/089/07 укладався 06 грудня 2007 року в момент відсутності позивача на території України, а отже позивач фактично не могла проставити на ньому підпис, тому вимога щодо визнання договору поруки недійним з цих підстав підлягає задоволенню.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На момент подачі позову позивач була звільнена від сплати судового збору, тому з відповідача слід стягнути з держави судовий збір в сумі 551,20 грн. (мінімальний розмір за вимогу немайнового характеру).

Керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 525, 526, 530, 1054 ЦК України, ст.ст.10, 60, 88, 212 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір поруки № 014/08/11-21/089/07 від 06 грудня 2007 року, укладений між відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_2 Аваль», правонаступником всіх прав та обовязків якого є публічне акціонерне товариство «ОСОБА_2 Аваль» та ОСОБА_1.

В іншій частині в позові відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» на користь держави витрати по справі судовий збір в сумі 551 (пятсот пятдесят одна) гривня 20 копійок.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в апеляційний суд Дніпропетровської області через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: ОСОБА_5