Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Рожина Ю.М., Шеремет А.М.,

секретаря судового засідання: Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі-продажу та додатку до них частково недійсними.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів ,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05 січня 2012 року в сумі 2 000 332 грн. 80 коп., 3% річних в розмірі 21 137 грн. 03 коп. та витрат по сплаті судового збору.

В обгрунтування позовних вимог вказувала, що 05 січня 2012 року між ОСОБА_1, продавцем, та ОСОБА_3, покупцем, було укладено договір купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями, що знаходяться на земельній ділянці НОМЕР_1 за 2 682 552 грн. 00 коп., що згідно курсу НБУ на день вчинення правочину становить 335 319 доларів США, які покупець зобов'язується сплатити до 05 грудня 2016 року. Платіж повинен вноситись щомісячно до 20-го числа кожного місяця, сплачуючи визначену в графіку суму, оплатити ціну майна в розстрочку. Станом на 25 травня 2015 року заборгованість ОСОБА_3 за договором становить 96 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно офіційного ______________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/276/2016 Головуючий у суді 1 інстанції: Головчак М.М.

Доповідач: Демянчук С.В.

кусу НБУ становить 2 000 332 грн. 80 коп. Відповідно до ст. 625 ЦК України на суму заборгованості просить також стягнути нараховані проценти, а саме 3% річних, що становить 21 137 грн. 03 коп.

В подальшому ОСОБА_1 збільшила розмір позовних вимог і просила стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за договором, сума якої станом на 25 вересня 2015 року становить 2 673 830 грн. 16 коп., 3% річних в сумі 36 808 грн. 55 коп. та витрати по сплаті судового збору.

Відповідачка ОСОБА_3 подала зустрічну позовну вимогу до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним пункту 2.1 договору купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05 січня 2012 року та пункту 2.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 січня 2012 року, а саме в тій частині, що "розрахунок має відбуватися в доларах США, або в національній валюті по курсу НБУ на день внесення платежу", а також про визнання частково недійсним додатку до договору купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05 січня 2012 року, а саме колонки № 3 графіку, що має назву "Сума платежу, дол.США".

Вказувала, що відповідно до вищевказаних договорів придбала у ОСОБА_1 приміщення складу та земельну ділянку площею 0,5479 га, на якій розташований об"єкт нерухомості, що знаходиться в АДРЕСА_1. Пунктом 2.1 договору передбачено, що продаж приміщення складу вчиняється за 2 682 552 грн., що по курсу НБУ на день вчинення правочину становить 335 319 доларів США, які зобов"язалась повернути до 05 грудня 2016 року. Розрахунок повинен проводитись в доларах США або національній валюті по курсу НБУ на день вчинення платежу щомісячно до 20-го числа кожного поточного місяця. Положеннями ст. 99 Конституції України закріплено, що грошовою одиницею в Україні є гривня. Використання іноземної валюти на території України як засобу платежу відповідно до вимог п.п. "г" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", потребує індивідуальної ліцензії НБУ України на здійснення валютної операції. Оскільки ні вона, ні ОСОБА_1, будучи резидентами України, не мали індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, то вони не мали права використовувати іноземну валюту як засіб платежу, а відповідно не мали права передбачати у договорах валютний порядок розрахунків. На підставі ст.ст. 203, 215, 217 ЦК України просить визнати частково недійсним п. 2.1 договору купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 05 січня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В., зареєстровано в реєстрі за № 32, а саме в частині "Розрахунок має відбуватися в доларах США, або в національній валюті по курсу НБУ на день внесення платежу", визнати частково недійсним п. 2.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 січня 2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 05 січня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В., зареєстровано в реєстрі за № 34, а саме в частині "Розрахунок має відбуватися в доларах США, або в національній валюті по курсу НБУ на день внесення платежу", визнати частково недійсним додаток до договору купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05 січня 2012 року, а саме колонку № 3 графіку, що має назву "Сума платежу "долар США".

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі-продажу та додатку до них частково недійсними задоволено частково.

Визнано частково недійсним п. 2.1 договорів купівлі продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями та земельної ділянки від 05 січня 2012 року, які укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, що "Розрахунок має відбуватися в доларах США, а також Додаток до договору купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05 січня 2012 року, а саме колонку № 3 графіку, що має назву "Сума платежу, дол. США" .

В решті позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необгрунтованим.

Вказує, що сторони договору погодили вартість нерухомості в доларах США як основну умову ціни договору, а відповідач розраховувався за придбаний склад черговими платежами в розмірі, визначеними додатком до договору купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05 січня 2012 року, оскільки погодженою валютою боргу був долар США.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, що ціна нерухомості сторонами була визначена в гривнях, що визначення еквіваленту в доларах США є додатковою умовою, а не основною, що заборгованість по договору купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05 січня 2012 року відсутня.

Крім того вказує, що відмовляючи в задоволені первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, судом першої інстанції нерівно застосовано ст. 533 ЦК України та не застосовано вимоги ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При укладанні договорів купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями та земельної ділянки від 05 січня 2012 року сторони передбачили валютне застереження (п. 2.1 додатку до договору), що дає можливість визначити ціну договорів в іноземній валюті - доларах США. Тому, визнання недійсними пунктів договорів, які містять валютне застереження щодо вартості майна та порядку розрахунку, безпосередньо суперечить ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист людини та основоположних свобод.

Також звертає увагу на те, що в умовах договорів купівлі-продажу сторони визначили альтернативний порядок розрахунку: або в доларах США, або в національній валюті по курсу НБУ на день внесення платежу; або в безготівковому порядку на рахунки відкриті в банківських установах, або готівкою (п. 2.1 договору купівлі-продажу складу, п. 4 договору купівлі-продажу земельної ділянки). При цьому, згідно умов додатку до договору, виконання грошових зобов'язань розпочиналося з лютого 2012 року.

Крім того зазначає, що при вирішенні питання про задоволення вимог зустрічного позову судом першої інстанції невірно застосовано ст.ст. 261, 267 ЦК України, що визначають порядок перебігу строків позовної давності та наслідки її спливу, оскільки укладаючи договір 05 січня 2012 року, відповідач знала та погодила розмір вартості майна, валюту боргу (зобов'язання), в доларах США.

Таким чином, зустрічна позовна заява, подана 28 вересня 2015 року, заявлена відповідачем після спливу строків позовної давності.

Просила рішення суду першої інстанції від 23 грудня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі-продажу та додатку до них частково недійсними і визнання частково недійсними п. 2.1. договорів купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями та земельної ділянки від 05 січня 2012 року, які укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, що «Розрахунок має відбутися в доларах США», а також додаток до договору купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05 січня 2012 року, а саме колонку № 3 графіку, що має назву «Сума платежу, дол. США», - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05 січня 2012 року в сумі 2 673 830,16 грн. та три відсотки річних в розмірі 36 808,55 грн., що в загальному становить 2 710 638, 71 грн.

В решті позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

В поданих на апеляційну скаргу запереченнях ОСОБА_3 вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги та на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній його частині ОСОБА_1, яке просить залишити без змін.

У судовому засіданні ОСОБА_1, її представники підтримавши апеляційну скаргу повністю, надала пояснення в межах її доводів.

Представник ОСОБА_3, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, покликалася на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні заборгованості за договором купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями та трьох відсотків річних - частково не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні зазначених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки сума грошового зобов'язання в договорі була визначена на рівні 2 682552 грн., то заборгованість ОСОБА_3, яка на виконання умов договір сплатила 3 906389 грн. 90 коп., відсутня.

При цьому суд зазначав, що редакція правочину вказує, що грошове зобовязання виражене у гривні. Спосіб зазначення грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті - у дужках, свідчить про те, що цей спосіб є додатковим.

При визначенні суми заборгованості судом в обрахування наведених розрахунків взяті всі наявні розписки, які були надані особисто ОСОБА_1, тому відхилив розрахунки ОСОБА_1, як такі, що жодним належними і допустимими доказами не підтверджені.

Судом враховано, що ОСОБА_1 підтвердила написання нею особисто наданих відповідачкою цих розписок та інформаційних листів.

Так ОСОБА_1: - 01 червня 2013 року двома розписками, оформленими як інформаційні листи підтвердила отримання за квітень 2013 року 4000,00 доларів США готівкою та 1472,39 доларів США на рахунок, разом 5472,39 доларів США та отримання за травень 2013 року 4838,29 доларів США на рахунок;

- 01 липня 2013 року двома розписками, оформленими як інформаційні листи підтвердила отримання за квітень та травень 2013 року 5500,00 доларів США за кожен місяць та отримання за червень 2013 року 5500,00 доларів США.;

- 01 серпня 2013 року розпискою, оформленою як інформаційний лист підтвердила отримання платежу за липень 2013 року в сумі 5500,00 доларів США.;

- 01 березня 2015 року розпискою підтвердила отримання коштів в сумі 139000 доларів США в рахунок оплати згідно договору купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05 січня 2012 року.

Крім того, судом взято до уваги визнані сторонами обставини. Так, ОСОБА_1 не заперечує проти отримання від відповідача грошових коштів в сумі 159039 грн.

Виходячи з підтверджених письмових доказів про отримання станом на 02 березня 2015 року ОСОБА_1 прийняла від ОСОБА_3 на виконання грошового зобовязання по договору купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05 січня 2012 року в загальному розмірі 563586,43 грн. + 82413,27 грн. + 131884,50 грн. + 43961,50 грн. + 2925505,20 грн. + 159039 грн. = 3906 389 грн. 90 коп. А, оскільки сума грошового зобовязання у договорі була визначена на рівні 2682552,00 грн., то заборгованість у ОСОБА_3 відсутня.

З такими висновками та мотивами суду першої інстанції, колегія суддів погоджується частково.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За загальним правилом (ч. 1 ст. 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За п. 2 ст. 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обов'язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Однак, сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (ч. 2 ст. 692 ЦК України).

У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором.

Якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати (ч. 3 ст. 692 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається і це встановлено судом першої інстанції, що 05 січня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями, відповідно до якого відповідач придбала у позивача об'єкт нерухомості, що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 1837,8 кв.м. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Киселюк О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 32.

Відповідно до п. 2.1 Договору, продаж вчинено за 2 682 552,00 грн. (що по курсу НБУ на день вчинення правочину становить 335 319,00 доларів США), які покупець зобов'язується сплатити продавцю до 05 грудня 2016 року. Платіж має вноситись щомісячно до 20-го числа кожного поточного місяця в сумі визначеній між сторонами на підставі графіку виплати укладеного та підписаного сторонами на момент підписання договору шляхом зарахування на розрахунковий рахунок відкритий на ім'я продавця в АТ "Універсал Банк", або "Приват Банк", що в м. Рівному, або сплати готівкою. Зазначена ціна встановлена за згодою сторін цього договору є остаточною та не підлягає будь-яким змінам. Розрахунок має відбуватися в доларах США, або в національній валюті по курсу НБУ на день внесення платежу. Фактом підтвердження остаточного розрахунку буде нотаріально посвідчена заява Продавця.

В якості передбаченого п. 2.1. договору графіка виплати, позивачем предявлено документ, що має назву "Додаток до договору купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05 січня 2012 року", який складається з 2-х сторінок і підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Факт його підписання сторонами в судовому засіданні не оспорювався та не спростовувався.

Вказаним додатком визначена загальна сума платежу на рівні 378 010,00 доларів США., в той час як п. 2.1. Договору сума зобов'язання визначена на рівні 2682552,00 грн., що по курсу НБУ на день вчинення правочину становить 335 319,00 доларів США. Таким чином, існує розбіжність між визначеним у договорі грошовим зобов'язанням, субсидіарно вираженим у грошовому еквіваленті в іноземній валюті та між визначеним у додатку до цього договору грошовому еквіваленті в іноземній валюті на рівні 42 691,00 доларів США. Вказаний додаток, зазначену у ньому загальну суму платежу на рівні 378010,00 доларів США розбиває на 59 місячних платежів в період з 05 лютого 2012 року по 05 грудня 2016 року, а місячні суми платежів визначає в доларах США наступним чином: 11 платежів по 4910 доларів США, 12 платежів по 5500 доларів США, 12 платежів по 6500 доларів США, 24 платежі по 7500 доларів США.

Також вбачається, що 05 січня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,5479 га, що знаходиться в АДРЕСА_1. Пунктом 2.1 цього договору передбачено що, продаж земельної ділянки проводиться за 341448,00 грн., що на день вчинення угоди по курсу НБУ становить 42681,00 доларів США, які покупець зобов'язується сплатити продавцю до 30 грудня 2016 року. Фактом підтвердження остаточного розрахунку буде нотаріально посвідчена заява про повний розрахунок; розрахунок має відбутися в доларах США, або в національній валюті по курсу НБУ на день внесення платежу.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки не містить жодних застережень стосовно того, що платежі по ньому повинні здійснюватися покупцем щомісячно до 20-го числа кожного поточного місяця в сумі визначеній між сторонами на підставі графіку виплати, а тому правових підстав поширювати на нього дію додатку до договору купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05 січня 2012 року, немає. Розрахунки за цим договором ОСОБА_1 в даній справі не оспорено.

Предметом позову є заборгованість, яка виникла з підстав невиконання умов лише договору купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05 січня 2012 року, що слідує з позовної заяви ОСОБА_1

Таким чином, розрахунки за договором купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,5479 га не є предметом розгляду, оскільки сторонами є неоспореними.

Разом з цим вбачається, що "Додаток до договору купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05 січня 2012 року" /а.с. 8/ включає в себе розрахунки сумарно за двома зазначеними договорами.

Поскільки предметом перевірки колегією суддів є оплата платежів лише за договором купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями, продаж якого вчинено за 2 682 552,00 грн. (що по курсу НБУ на день вчинення правочину становить 335 319,00 доларів США), які покупець зобов'язується частинами сплатити продавцю до 05 грудня 2016 року, тому апеляційний суд перевіряє розрахунки в межах визначеного договором його ціни 335 319,00 доларів США в гривневому еквіваленті на час сплати, виходячи з наступного.

Визначаючи розмір заборгованості суд виходить з таких положень Закону.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у разі зміни Національним банком України курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України.

Отже, не ґрунтуються на положеннях норм матеріального права висновки суду першої інстанції про те, що сума грошового зобов'язання в договорі була визначена на рівні 2 682552 грн., тому саме така сума підлягає до оплати і є відповідачкою сплаченою відповідно до наведеного розрахунку в гривнях, виходячи з такої вартості майна за вказаним договором.

За змістом ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Належним виконанням зобов'язання у даному випадку є внесення грошових коштів у національній валюті України - гривні, у сумі, що станом на день сплати відповідає еквіваленту визначеної вартості складу з адміністративно-побутовими приміщеннями в договорі купівлі-продажу від 05 січня 2012 року в умовних одиницях. Тобто, належним виконанням зобов'язання за договором слід вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується виходячи з еквіваленту (що по курсу НБУ на день вчинення правочину становить 335319,00 доларів США) вартості складу з адміністративно-побутовими приміщеннями, зазначеного у договорі в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США до гривні на день здійснення платежу.

За вказаних обставин, враховуючи, що предметом перевірки є сплата заборгованості відповідно до договору купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями, порядок яких визначено додатком до договору саме адміністративно-побутовими приміщеннями в договорі купівлі-продажу від 05 січня 2012 року, станом на вересень 2015 року /межі позовних вимог/, підлягає до сплати 265 510 доларів США з визначенням вказаної суми в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 надала суду належні та достатні докази в підтвердження сплати необхідних платежів за спірним договором, та які не є спростованими ОСОБА_1

Окрім того, на підтвердження виконання умов зазначеного договору відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні Апеляційного суду Рівненської області надала оригінали розписок, інформаційних листів та квитанцій з ПАТ КБ «Приватбанк», які були оглянуті /завірені судом/ та копії цих документів долучені до матеріалів справи.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка здійснювала платежі: 13 лютого 2012 року на суму 2910 дол. США (а.с. 1); 21 березня 2012 року на суму 4910 дол. США (а.с. 3); 25 квітня 2012 року на суму 4910 дол. США (а.с. 8); 23 липня 2012 року на суму 39870 грн., що еквівалентно 4989,99 дол. США (курс долара США до гривні встановлений НБУ на рівні 100 дол. США = 799,30 грн.) (а.с. 4); 20 серпня 2012 року на суму 39771 грн., що еквівалентно 4975,73 дол. США (курс долара США до гривні встановлений НБУ на рівні 100 дол. США = 799,30 грн.) (а.с. 5); 25 серпня 2012 року на суму 39870 грн., що еквівалентно 4989,99 дол. США (курс долара США до гривні встановлений НБУ на рівні 100 дол. США = 799,30 грн.) (а.с. 5); 22 вересня 2012 року на суму 40017 грн., що еквівалентно 5008,39 дол. США (курс долара США до гривні встановлений НБУ на рівні 100 дол. США = 799,30 грн.) (а.с. 5); 23 жовтня 2012 року на суму 4910 дол. США (а.с. 9); 24 листопада 2012 року на суму 39280 грн., що еквівалентно 4916,15 дол. США (курс долара США до гривні встановлений НБУ на рівні 100 дол. США = 799,30 грн.) (а.с. 9); 20 грудня 2012 року 9000,00 грн., що еквівалентно 1125,98 дол. США (курс долара США до гривні встановлений НБУ на рівні 100 дол. США = 799,30 грн.) (а.с. 20); 22 грудня 2012 року 14000,00 грн., що еквівалентно 1751,53 дол. США (курс долара США до гривні встановлений НБУ на рівні 100 дол. США = 799,30 грн.) (а.с. 18); 23 грудня 2012 року 12000,00 грн., що еквівалентно 1501,31 дол. США (курс долара США до гривні встановлений НБУ на рівні 100 дол. США = 799,30 грн.) (а.с. 19); 29 грудня 2012 року 30280,00 грн., що еквівалентно 3788,31 дол. США (курс долара США до гривні встановлений НБУ на рівні 100 дол. США = 799,30 грн.) (а.с. 17), а всього на загальну суму 50687,38 дол. США.

Однак, в матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_1 від 21 березня 2013 року про те, що вона отримала усю суму згідно додатку до договору купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05 січня 2012 року, а саме: 14 платежів на загальну суму 70510 доларів США (а.с. 96 та а.с. 10).

Таким чином, колегія суддів вважає, що відносно суми 70510 дол. США спір відсутні, чого сторони не заперечили в апеляційному суді.

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідач здійснювала платежі: 26 квітня 2013 року на суму 4000 дол. США (а.с. 13); 07 травня 2013 року на суму 1472,39 дол. США (а.с. 13); 01 липня 2013 року 5500 дол. США за квітень 2013 року (а.с. 12); 28 травня 2013 року на суму 3919,17 дол. США (а.с. 14); 03 червня на суму 919,12 дол. США (а.с. 14); 01 липня 2013 року за травень 2013 року (а.с. 12); 01 липня 2013 року за червень 2013 року в сумі 5500 дол. США (а.с. 15); 01 серпня 2013 року за липень 2013 року на суму 5500 дол. США (а.с.11); 29 листопада 2013 року на суму 6000,00 грн., що еквівалентно 750,66 дол. США (курс долара США до гривні встановлений НБУ на рівні 100 дол. США = 799,30 грн.) (а.с. 23); 29 листопада 2013 року на суму 38000,00 грн., що еквівалентно 4754,16 дол. США (курс долара США до гривні встановлений НБУ на рівні 100 дол. США = 799,30 грн.) (а.с. 21); 21 грудня 2013 року на суму 20000,00 грн., що еквівалентно 2502,19 дол. США(курс долара США до гривні встановлений НБУ на рівні 100 дол. США = 799,30 грн.) (а.с. 22); 31 грудня 2013 року на суму 5500 дол. США (а.с. 16), а всього за період з 01 квітня 2013 року по 01 січня 2014 року ОСОБА_3 сплатила 45817,69 дол. США.

Згідно додатку до договору купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05 січня 2012 року за період з 01 квітня 2013 року по 01 січня 2014 року ОСОБА_3 необхідно було сплатити у розмірі 49500 дол. США.

Однак в апеляційному суді ОСОБА_3 надано оригінал інформаційного листа ОСОБА_1 від 31 грудня 2013 року в якому зазначено, що станом на 01 січня 2014 року заборгованість за платежами відсутня (а.с. 16). Судом такий лист прийнято як належний та достатній доказ в підтвердження оплати за оспорюваним договором, тому борг за вказаний період в сумі 49500 дол. США до січня 2014 року - відсутній.

Також, з матеріалів справи вбачається, що згідно додатку до договору купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05 січня 2012 року за період з 01 січня 2014 року по 01 жовтня 2015 року ОСОБА_3 необхідно сплатити 12 платежів по 6500 дол. США та 9 платежів по 7500 дол. США на загальну суму 145500 дол. США.

Однак вбачається, що ОСОБА_3 здійснювала платежі: 14 травня 2014 року на суму 11650,00 грн., що еквівалентно 990,27 дол. США (курс долара США до гривні встановлений НБУ на рівні 100 дол. США = 1176,45 грн.) (а.с. 27); 28 травня 2014 року на суму 11752,00 грн., що еквівалентно 1003,60 дол. США (курс долара США до гривні встановлений НБУ на рівні 100 дол. США = 1170,98 грн.) (а.с. 26); 16 липня 2014 року на суму 7750,00 грн., що еквівалентно 661,37 дол. США (курс долара США до гривні встановлений НБУ на рівні 100 дол. США = 1171,81 грн.) (а.с. 24); 27 листопада 2014 року на суму 14970,00 грн., що еквівалентно 1000,21 дол. США (курс долара США до гривні встановлений НБУ на рівні 100 дол. США = 1496,69 грн.) (а.с. 25); 19 січня 2015 року на суму 15810,00 грн., що еквівалентно 1000,15 дол. США (курс долара США до гривні встановлений НБУ на рівні 100 дол. США = 1580,77 грн.) (а.с. 31); 01 березня 2015 року на суму 139000 дол. США (а.с. 7); 06 травня 2015 року на суму 17960,00 грн., що еквівалентно 849,85 дол. США (курс долара США до гривні встановлений НБУ на рівні 100 дол. США = 2113,31 грн.) (а.с. 32); 18 травня 2015 року на суму 2420,00 грн., що еквівалентно 116,92 дол. США (курс долара США до гривні встановлений НБУ на рівні 100 дол. США = 2069,82 грн.) (а.с. 30); 18 травня 2015 року на суму 10000,00 грн., що еквівалентно 483,13 дол. США (курс долара США до гривні встановлений НБУ на рівні 100 дол. США = 2069,82 грн.) (а.с. 28); 28 травня 2015 року на суму 9765,00 грн., що еквівалентно 464,09 дол. США (курс долара США до гривні встановлений НБУ на рівні 100 дол. США = 2104,13 грн.) (а.с. 29), а всього на суму 145569,59 дол. США.

Таким чином, станом на 01 жовтня 2015 року згідно додатку до договору купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05 січня 2012 року здійснена оплата за графіком та існує переплата в розмірі 69,59 дол. США.

Колегія суддів не погоджується і з доводами апеляційної скарги щодо незаконності судового рішення в частині визнання частково недійсним п. 2.1 договорів купівлі продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями та земельної ділянки від 05 січня 2012 року, які укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, що "Розрахунок має відбуватися в доларах США, а також Додаток до договору купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05 січня 2012 року, а саме колонку № 3 графіку, що має назву "Сума платежу, дол. США" .

Висновки суду про часткове задоволення позовних вимог в зазначеній частині повністю узгоджуються з положеннями ст.ст. 192, 533 ЦК України.

Таким чином, позивач і відповідач не мали законного права використовувати іноземну валюту як засіб платежу, а відповідно, не мали і права передбачати у Додатку до договору валютний порядок розрахунків.

Верховним Судом України у Постанові № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року наведено висновок застосування норми ст. 533 ЦК України, який, згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів, та згідно якого незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Згідно із умовами спірних договорів купівлі-продажу складу та земельної ділянки, грошові зобов'язання за цими договорами виражені у національній валюті України - гривні відповідно до грошового еквівалента цих зобов'язань покупців в умовних одиницях законом не заборонено.

За встановлених обставин обґрунтованим є висновок суду про те, що належним виконанням зобов'язань за оспорюваними договорами є внесення грошових коштів у національній валюті України у сумі, що станом на день сплати відповідає еквіваленту визначеної вартості складу та земельної ділянки в умовних одиницях. Тобто, належним виконанням зобов'язань за договорами слід вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується виходячи з еквіваленту вартості складу та земельної ділянки, зазначених у договорах в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США до гривні на день здійснення платежів.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 215 ЦК України, недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним за позовом однієї із сторін правочину або іншою заінтересованою особою.

Згідно із ст. 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини.

Враховуючи зазначені положення Закону, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що колонка № 3 Додатку до договору купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05 січня 2012 року, що має назву "Сума платежу, дол. США", є такою, що прямо суперечать ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 533 ЦК України, ст.ст. 5, 7 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" № 15-93 від 19.02.1993 року, оскільки передбачають використання іноземної валюти при здійсненні на території України розрахунків за договором.

Рішення в частині відмови про задоволення позовних вимог про визнання пункту 2.1 Договору купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05 січня 2012 року та пункту 2.1 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 січня 2012 року в частинах, які передбачають, що "розрахунок має відбутися в доларах США, або в національній валюті по курсу НБУ на день внесення платежу", не є предметом апеляційного оскарження.

Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства /ст. 11 ЦПК України/ суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до норм ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обов'язок доказування і подання доказів процесуальним Законом /ст. 60 ЦПК/ покладено на сторони.

Відповідно до ст.ст. 57, 58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказі, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Таким чином, позивачка мала надати суду належні та допустимі докази в спростування наданих відповідачкою оригіналів письмових доказів на підтвердження проведення оплати за вказаним договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Не ґрунтуються на наявних доказах, та є голослівними доводи апелянта про неналежне виконання умов договору оплати за графіком. ОСОБА_1 письмово неодноразово підтвердила в підсумкових письмових доказах про відсутність заборгованості, що спростовує доводи апелянта.

Безпідставними та недоведеними є і її доводи, що розписка від 01 березня 2015 року про отримання нею від ОСОБА_3 139000 доларів США є підсумковою. Зміст такої розписки жодних покликань, які б свідчили про підсумок не містить /а.с. 102/. Оригінал такої розписки було оглянуто в апеляційному суду.

Відхиляє колегія суддів і наданий апелянтом висновок експертного дослідження від 18 листопада 2015 року про електронну переписку в скринці ОСОБА_4, а сама інформація на веб-сторінці не свідчить беззаперечно, що вона стосується саме проведення спірних розрахунків та належними сторонами договору купівлі-продажу адмінприміщення.

Так, за змістом ст. 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Однією з умов належного виконання зобов'язання є його виконання належними суб'єктами.

Частина 1 ст. 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У ч. 1 ст. 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов'язаний особисто виконати зобов'язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із ч. 2 ст. 527 ЦК України виконання зобов'язання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами.

Таким чином, за змістом цієї норми переадресування виконання боржником іншій особі можливе, якщо кредитор уповноважить на ці дії іншу особу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеній в Постанові від 02.07.2014 року, суд дійшов висновку, що аналіз норм ч. 1 ст. 238, ч. 2 ст. 527 ЦК України в контексті поняття «уповноважена особа» дає підстави для висновку, про те, що між нею і кредитором повинні існувати відносини представництва (ст.ст. 237, 242, 244 ЦК України).

Отже, під уповноваженою особою слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження від кредитора на прийняття виконання обов'язку боржником.

За змістом ч. 2 ст. 527 ЦК України кредитор має можливість уповноважити іншу особу на прийняття виконання за зобов'язанням, якщо зазначить про це у договорі чи у виданій довіреності.

У разі нездійснення боржником перевірки особи кредитора чи наявності необхідних повноважень у іншої особи ризик можливих наслідків, за змістом цієї норми, покладається на боржника.

Таким чином, відсутні достатні правові підстави про неналежне (згідно з вимогами ст. 527 ЦК України) виконання позичальником своїх боргових зобов'язань за спірними договорами з посиланням на електроне листування чоловіка позивачки за відсутності оригіналів розрахункових документів, та посилань у ньому на те, якого саме зобов'язання і яких сторін у зобов'язанні стосується цей розрахунок, при запереченні цього факту ОСОБА_3, та наявності в матеріалах справи даних про отримання коштів ОСОБА_1

Не заслуговують на уваги і доводи апелянта про незастосування судом строку позовнох давності щодо позовних вимог ОСОБА_3.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги в частині незастосування судом строку позовної давності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 трактувала умови договору таким чином, що сума її зобов'язання визначена в національній валюті України, а тому підлягала зарахуванню виключно в гривнях, а при здійсненні платежу в іноземній валюті - підлягала зарахуванню шляхом конвертації відповідної суми платежу в гривню за курсом НБУ. За такого розуміння умов договору, вона вважала, що станом на квітень 2014 року вона свої зобов'язання по договору виконала, а тому до моменту пред'явлення позову про стягнення заборгованості не вважала умови договору протиправними і такими, що порушують її права. Тому строк позовної давності слід обчислювати, починаючи з 25 травня 2015 року, тобто коли в позивачки виникли претензії з оплати чергових платежів за договором .

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині позовних вимог ОСОБА_1 скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог з тих підстав, що висновки суду першої інстанції щодо визначеної суми, що підлягала сплаті за зобов'язанням не відповідає умовам договору та вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одни х лише формальних міркувань.

Поскільки доводи апеляційної скарги в решті її доводів висновків суду не спростовують, та, враховуючи, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно встановив дійсні обставини справи, з'ясував характер взаємовідносин сторін, постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, та зважаючи, що не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань, судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення в решті зазначеній його частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308,309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасувати, та в задоволенні цих позовних вимог відмовити.

В решті рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : Ю.М. Рожин

А.М. Шеремет