У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ХоптиС.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданнісправу за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «Мієр», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Панорамабудінвест», про визнання дій незаконними, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Панорамабудінвест» на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 11 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, посилався на те, що 30 вересня 2009 року рішенням зборів засновників приватного підприємства «Мієр» (далі - ПП «Мієр») його було призначено на посаду директора підприємства. Зазначав, що він добросовісно виконував обов'язки директора. Незважаючи на це, наказом нового директора підприємства ОСОБА_4 від 18 листопада 2011 року № 48 його було відсторонено від роботи керівника ПП «Мієр», а наказом від 18 листопада 2011 року № 5/11 його було звільнено із займаної посади директора ПП «Мієр» на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у зв'язку із втратою довіри.

Позивач вказував на те, що підстав, передбачених ст. 46 КЗпП України, для відсторонення його від роботи не було, а наказ від 18 листопада 2011 року № 5/11 є незаконним, оскільки звільнення його із займаної посади директора ПП «Мієр» на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України нічим не обґрунтоване.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просив: визнати незаконним та скасувати наказ директора ПП «Мієр» від 18 листопада 2011 року № 48 про відсторонення його від роботи директора підприємства; визнати незаконним і скасувати наказ директора ПП «Мієр» від 18 листопада 2011 року № 5/11 про звільнення його із займаної посади на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України; поновити його на посаді директора ПП «Мієр» та стягнути на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 113 335 грн 46 коп.

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 11 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 березня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано наказ директора ПП «Мієр» від 18 листопада 2011 року № 48 про відсторонення від роботи директора ПП «Мієр» ОСОБА_3 незаконним. Визнано наказ директора ПП «Мієр» від 18 листопада 2011 року № 5/11 про звільнення із займаної посади директора ПП «Мієр» ОСОБА_3 незаконним. Поновлено ОСОБА_3 на посаді директора ПП «Мієр». Стягнуто з ПП «Мієр» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 113 335 грн 46 коп. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді директора ПП «Мієр» та стягнення на його користь виплати заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 березня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Останньою ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23 грудня 2015 року рішення Радехівського районного суду Львівської області від 11 вересня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі товариство з обмеженою відповідальністю «Панорамабудінвест», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив із того, що відсторонення позивача від роботи було здійснене з порушенням вимог ст. 46 КЗпП України та роботодавець не довів обґрунтованості такого відсторонення, а звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є незаконним у зв'язку з відсутністю передбачених цією нормою підстав для звільнення ОСОБА_3

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що відсутній сам факт вчинення ОСОБА_3 порушень трудової дисципліни, які б давали підстави для втрати довіри, відсутня його вина у формі умислу чи необережності, а положення ст. 98 ЦК України поширюються на усунення виконавчого органу товариства (директора) від виконання своїх обов'язків, а не на відсторонення працівника, у тому числі і директора, від роботи, яке здійснено при відсутності для цього підстав.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 30 вересня 2009 року рішенням зборів засновників ПП «Мієр» ОСОБА_3 було призначено на посаду директора вказаного підприємства. 16 листопада 2011 року на позачергових загальних зборах засновників ПП «Мієр» було прийнято рішення про відсторонення ОСОБА_3 від виконання обов'язків директора ПП «Мієр», а також про звільнення його із посади.

На виконання цих рішень наказом нового директора ОСОБА_4 від 18 листопада 2011 року № 48 ОСОБА_3 було відсторонено від роботи керівника ПП «Мієр», а його ж наказом від 18 листопада 2011 року № 5/11 позивача було звільнено із займаної посади директора ПП «Мієр» на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у зв'язку із втратою довіри.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

У п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Відповідно до п. 7.4 розділу 6 Статуту ПП «Мієр» засновники мають приймати рішення про притягнення до матеріальної відповідальності директора. У п. 7.9 розділу 6 Статуту підприємства директор повинен відшкодувати шкоду, що заподіяна підприємству з його вини, у тому числі вчинення дій з перевищенням своєї компетенції.

Таким чином, вимогами статуту на директора покладається матеріальна відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству.

Також апеляційний суд, залишаючи без змін рішення районного суду, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України залишив поза увагою доводи представника відповідача про те, що на підприємстві відсутні договори про матеріальну відповідальність та посадові інструкції працівників, що свідчить про те, що ОСОБА_3 не виконував свої службові обов'язки щодо розподілу трудових функцій працівників та не покладав на відповідальних працівників матеріальну відповідальність. Такі дії, на думку відповідача, давали позивачу можливість безперешкодно на свій розсуд розпоряджатися товарними цінностями підприємства, а тому саме ОСОБА_3 є матеріально-відповідальною особою за спричинення підприємству шкоди.

Внаслідок здійснення позивачем фінансово-господарських операцій виробництво було зупинене, виникли борги із заробітної плати, підприємство фактично не сплачувало обов'язкових платежів до бюджету та інших загальнообов'язкових платежів. Станом на 14 грудня 2011 року загальна заборгованість підприємства тільки за переліченими вище платежами становила 56 467 грн 04 коп. Унаслідок зупинки виникли зобов'язання перед працівниками з виплати заробітної плати за період, коли підприємство не працювало, та було сплачено заробітну плату у розмірі 85 100 грн, а також нарахування на заробітну плату у розмірі 62 875 грн. Також виявлено факти недостачі майна (макулатура, готова продукція) на підприємстві на загальну суму 309 098 грн, що було зафіксовано актами інвентаризації, чим, на думку роботодавця, спричинило шкоди підприємству. Про вищезазначені факти подавалась заява від директора ОСОБА_4 до прокуратури Пустомитівського району Львівської області.

Відповідно до рішення загальних зборів учасників підприємства від 12 липня 2012 року будь-які дії щодо розпорядження майном підприємства мають бути обов'язково погоджені засновниками. Проте всупереч зазначеним вимогам та п. 7.6 розділу 6 Статуту підприємства ОСОБА_3 продовжував розпоряджатись майном та коштами підприємства без погодження з засновниками до 13 грудня 2011 року.

Про вказані обставини, які підлягали встановленню та наданню належної правової оцінки зазначалось судом касаційної інстанції в ухвалі від 15 липня 2015 року при попередньому скасуванні судового рішення апеляційної інстанції з передачею справи на новий розгляд. Проте у порушення вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення та є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, апеляційним судом належним чином виконані не були.

Крім того, зазначивши, що відповідач не надав суду судових рішень про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності, апеляційний суд не звернув уваги на те, що винні дії працівника, які дають підстави для втрати довір'я з боку власника, а відповідно і звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України, не обов'язково повинні бути встановлені тільки обвинувальним вироком суду.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 грудня 2015 року № 6-1093 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Також апеляційний суд при новому розгляді справи не звернув уваги на те, що 17 грудня 2015 року, тобто до ухвалення судового рішення судом, ПП «Мієр» на підставі постанови господарського суду Львівської області від 7 грудня 2015 року виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Отже, здійснено державну реєстрацію припинення юридичної особи внаслідок її ліквідації.

Відповідно до вимог п. 7 ч. 1 ст. 205 ЦПК України провадження у справі підлягає закриттю, якщо ліквідовано юридичну особу, яка була однією із сторін у справі. Отже, апеляційному суду слід виконати вимоги ст. 310 ЦПК України.

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не може вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргутовариства з обмеженою відповідальністю «Панорамабудінвест» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до судуапеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко