У х в а л а
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом військової частини НОМЕР_1 селища міського типу Десна Козелецького району Чернігівської області до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, за касаційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року військова частина НОМЕР_1 селища міського типу Десна Козелецького району Чернігівської області (далі військова частина НОМЕР_1 ) звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що згідно з наказом від 22 березня 2005 року № 291 командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 за шкоду, заподіяну державі, притягнуто до повної матеріальної відповідальності на суму 4 216 грн 40 коп., а наказом від 15 березня 2007 року на суму 6 946 грн 98 коп. За час проходження військової служби ОСОБА_2 шкода, що заподіяна державі, частково відшкодована і на момент його звільнення становила 8 789 грн 33 коп.
Виконавчий напис про стягнення із ОСОБА_2 суми заборгованості у розмірі 8 789 грн 33 коп. слід було оформити в нотаріальній конторі в період із 16 березня 2007 року по 16 березня 2010 року. Однак у вказаний період виконавчий напис про стягнення із ОСОБА_2 суми заборгованості не був оформлений. Згідно з нормативними документами ОСОБА_1 як командир військової частини повинен був до 16 березня 2010 року вжити всіх можливих заходів з метою своєчасного оформлення виконавчого напису про стягнення у безспірному порядку із ОСОБА_2 вказаної вище суми заборгованості. Відповідно до ч. 2 п. 11 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року, у разі, якщо командири (начальники) військових частин не вжили належних заходів, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами щодо запобігання розкраданню, знищенню чи псуванню військового майна або щодо притягнення винних до відповідальності, вони несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення. Розмір місячного грошового забезпечення підполковника (запасу) ОСОБА_1 на час, коли той був командиром військової частини НОМЕР_1 і повинен був прийняти рішення щодо відшкодування винною особою шкоди, заподіяної державі, складав 2 673 грн 50 коп. Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 2 673 грн 50 коп.
Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено у зв`язку зі спливом позовної давності.
У поданій касаційній скарзі військова частина НОМЕР_1 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.
Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що військова частина НОМЕР_1 дізналася про порушення свого цивільного права та інтересу 22 березня 2005 року та 15 березня 2007 року, а тому позивачем у справі пропущено строк позовної давності, про що було заявлено відповідачем.
Колегія суддів вважає, що такі висновки судів є правильними, ґрунтуються на нормах матеріального права та узгоджуються з нормами процесуального права.
Судами установлено, що наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 12 жовтня 2007 року № 545 командиром 1121 окремого навчального зенітного ракетного дивізіону (військової частини НОМЕР_1 ) 169 навчального центру призначено ОСОБА_1 . Надалі за наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 17 вересня 2010 року № 452 ОСОБА_1 призначений оперативним черговим відділення оперативних чергових штабу управління цього ж центру. За наказом начальника Генерального штабу від 30 травня 2011 року № 316 Головнокомандувача Збройних Сил України підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту). Грошове забезпечення ОСОБА_1 за посадою «командир дивізіону» у 2009 році становило 2 673 грн 50 коп.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (наказ знищений за актом від 14 травня 2012 року вх. № 2169, п. 10) від 22 березня 2005 року № 291 ОСОБА_2 за шкоду, заподіяну державі, притягнуто до повної матеріальної відповідальності на суму 4 216 грн 40 коп., а за наказом командира військової частини НОМЕР_1 (наказ знищений за актом від 10 січня 2013 року вх. № 162, п. 17) від 15 березня 2007 року № 248 - на суму 6 946 грн 98 коп.
Станом на 27 липня 2015 року у Книзі грошових стягнень та нарахувань військової частини НОМЕР_1 значиться сума, що підлягає стягненню із ОСОБА_2 , а саме: по речовій службі 1 711 грн 23 коп., по продовольчій службі 1 141 грн 6 коп., по квартирно-експлуатаційній службі 5 937 грн 4 коп.
Позивач вважає, що ОСОБА_1 як командир військової частини повинен був до 16 березня 2010 року вжити всіх можливих заходів з метою своєчасного оформлення виконавчого напису про стягнення у безспірному порядку із ОСОБА_2 вказаної вище суми заборгованості.
Відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності, що стало підставою для відмови у задоволенні позову.
Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.
Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).
Згідно із ч. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
ОСОБА_1 звільнений з посади командира військової частини НОМЕР_1 і виключений зі списків особового складу 29 грудня 2010 року. Станом на день видання зазначеного наказу ОСОБА_1 здав усі справи, у тому числі документи про витрати і нестачі. З відповідним позовом позивач звернувся 28 липня 2015 року, тобто з пропуском трирічного строку звернення до суду.
Крім того, для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів.
Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судами повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалені законні й обґрунтовані рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані рішення залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:
Касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 відхилити.
Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2015 року залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик