Справа № 367/8414/15-ц Головуючий у І інстанції Мікулін А. В.
Провадження № 22-ц/780/1136/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 10.02.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

10 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.

суддів: Голуб С.А., Приходька К.П.,

за участю секретаря Дрозда Р.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи та доводи учасників судового процесу, колегія суддів

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року до Ірпінського міського суду Київської області надійшов зазначений вище позов, який позивач мотивує тим, що 10 лютого 2008 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір позики, за яким позивач передав 39 000 дол. США.

31 березня 2008 року ОСОБА_5 також позичив у позивача 250 000,00 грн., а в серпні 2008 року ще 23 000,00 дол. США та 275 000,00 грн.

Таким чином, ОСОБА_5 взяв в борг у позивача кошти на загальну суму 62 000,00 дол. США та 525 000,00 грн.

Дані обставини підтверджуються власноруч написаними ОСОБА_5 розписками.

09.03.2011 р. ОСОБА_5 помер, а спадщину після його смерті в рівних частках прийняли відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Позивач зазначає, що відповідачам було відомо про борги спадкодавця. 10.12.2012 р. він звернувся до відповідачів із вимогою про повернення боргу в розмірі 62 000,00 дол. США та 525 000,00 грн. Однак, відповідачі на вимогу не реагують, тому просив стягнути з них в рівних частках на його користь борг за договором позики в загальній сумі 2 007 420,00 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики в розмірі 2 007 420,00 грн. та судові витрати по сплаті судового збору 6 090,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачі звернулись з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи та невідповідність висновків суду встановленим обставинам, просять рішення скасувати, ухваливши нове про відмову в задоволенні позову.

Зокрема, в обгрунтування апеляційної скарги зазначили, що висновки суду про доведеність суми коштів, що були передані за договором позики, є бехпідставними та не відповідають обставинам справи. Крім того, ухвалюючи рішення про стягнення боргу із спадкоємців, суд першої інстанції належним чином не зясував, коли позивачу стало відомо про смерть ОСОБА_5, чи до тримано ним строк звернення із вимогою до спадкоємців, визначений ст. 1281 ЦК Україною, а також не перевірено обставин щодо направлення позивачем на адресу відповідачів письмової вимоги, датованої 10.12.2012 року.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам постановлене у справі рішення суду першої інстанції не відповідає.

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року №11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 отримав в борг від ОСОБА_4: 10.02.2008 р. 39 000,00 дол. США, 31.03.2008 р. 250 000,00 грн., в серпні 2008 р. 23 000,00 дол. США та 275 000,00 грн., що підтверджується розписками написані ОСОБА_5 (а.с.5, 6). Відповідно до Свідоцтва про смерть ОСОБА_6 1-ОК №213823 ОСОБА_5 помер 09.03.2011 р. Також судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися із заявами від 18.03.2011 р. про прийняття спадкового майна після смерті їх батька ОСОБА_5, який помер 09.03.2011 р. Крім того, 29.08.2011 р. до Ірпінської міської державної нотаріальної контори звернувся із заявою ОСОБА_7 із заявою про прийняття спадкового майна після смерті його брата ОСОБА_5, який помер 09.03.2011 р. 10.12.2012 р. ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із вимогою повернути борг ОСОБА_5, оскільки вони прийняли спадщину після смерті спадкодавця. (а.с 7)

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, посилаючись на норми ч. 1 ст. 1049 та ч. 1 ст. 1282 ЦК України, дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. При цьому, суд зазначаив, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки договорами позики не було визначено строку предявлення вимоги.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, вважає, що місцевим судом не було надано належної правової оцінки доводам відповідачів щодо недоведеності суми коштів, отриманих в борг ОСОБА_5, а також щодо предявлення вимоги позивачем до спадкоємців.

Відповідно до ст. ст. 11, 509 ЦК України зобов'язання виникають з договорів та інших правочинів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлено строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

На підтвердження укладення між позивачем та ОСОБА_5 договору позики ОСОБА_4 подано суду розписки від 10.02.2008 р. та від 31.08.2008 року, наступного змісту.

Так, відповідно у розписці від 10.02.2008 року зазначено, що ОСОБА_5 взяв в борг гроші для придбання 2-х кімнатної квартири в м. Києві в сумі 39 000 доларів США у ОСОБА_4. (а.с. 5) Крім того, далі у розписці вказано (без зазначення дат та призначення коштів):

«+1000 (одна тисяча доларів) 250 000 (двісті пятдесят тисяч гривень) + 25 000 гр. (двадцять пять тисяч гривень)

+9000 (девять тисяч доларів)

+ 13 000 (тринадцять тисяч доларів)

4.08.2008 року та підпис ОСОБА_8П.»

У розписці від 31.08.2008 року вказано наступне: «Я, ОСОБА_5, отримав гроші від ОСОБА_4 250 000 гр (двісті пятдесят тисяч гривень) Проживаю: Ірпінь, вул. Київська,66.»

Заперечуючи проти позову, відповідачі зазначали, що суми коштів, зазначені під розпискою від 10 лютого 2008 року, а саме: 1 тис. доларів, 250 тис. гривень, 9 тис. доларів, 13 тис. доларів не можна вважати такими, що взяті в борг у позивача, оскільки сам текст написання не містить вказівки на це. Крім того, відповідачі не вважають розписку від 31.08.2008 року борговою, оскільки факт отримання ОСОБА_5 коштів в розмірі 250000 гривень у ОСОБА_4 не означає, що вони були взяті в борг.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи відповідачів, колегія суддів апеляційного суду вважає, що додані на підтвердження укладення договорів позики розписки відповідача про отримання коштів можна вважати письмовим документом, який засвідчує укладання договору позики. Зокрема, розписки посвідчують факт передання позивачем ОСОБА_5 визначених грошових сум і дати їх отримання. Колегія суддів бере також до уваги ту обставину, що відповідачами не було доведено, що зміст розписок стосувався інших договірних правовідносин, що склалися між сторонами.

В той же час, обгрунтованими є доводи апеляційної скарги в частині недоведення позивачем факту направлення вимоги до спадкоємців в строк, визначений положеннями ч. 2 ст. 1281 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у вказані строки, позбавляється права вимоги (ч. 4 ст. 1281 ЦК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_5 помер 09 березня 2011 року. (а.с. 52)

Як вбачається з матеріалів спадкової справи, спадкоємцями померлого є його діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які у відповідний строк звернулись до нотаріальної контори із заявами про відкриття спадщини та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, до складу якої увійшли: домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами за адресою: Київська обл., м. Ірпінь, вул. Київська, 66В; грошова сума в розмірі 335 385,75 гривень, яка відповідно до умов договору про забезпечення виконання зобовязань від 28.12.2007 року була перерахована ОСОБА_5 на користь ТОВ «Інвестиційно-консалтинговий центр «Трансстрой», а також права та обовязки за договором № 7-ІР від 27.01.2008 р. куплі-продажу майнових прав, укладеного з ТОВ «Житло-Буд» на нежитлове приміщення № 2 у будинку № 4 по вул. Шевченка в м. Ірпені Київської області. (а.с. 46-210)

Судом першої інстанції належним чином не зясовано обставин щодо часу, коли позивачу стало відомо про смерть ОСОБА_5

Із заперечень відповідачів, які підтверджуються матеріалами справи, зокрема, копією рішення Ірпінського міського суду від 26.06.2012 року (а.с. 82-85) вбачається, що у травні 2012 року позивач ОСОБА_4 був допитаний в якості свідка у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_7, третя особа Ірпінська міська державна нотаріальна контора про стягнення коштів за зобовязаннями спадкодавця ОСОБА_5 Таким чином, можна стверджувати, що у травні 2012 року позивач ОСОБА_4 дізнався, або міг дізнатися про смерть боржника ОСОБА_5

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_4 зазначав, що 10 грудня 2012 року він направляв на адресу відповідачів письмову вимогу про повернення боргу в сумі 62 000 доларів США та 525 000 гривень. (а.с. 7)

Однак, колегія суддів оцінює копію письмового звернення позивача, приєднану ним до справи, як неналежний доказ, оскільки він не містить даних, підтверджуючих направлення вимоги та її отримання відповідачами.

З огляду на вказане, позивачем не доведено, що протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, ним було пред'явлено вимогу до спадкоємців, які прийняли спадщину, а тому в силу положень ч. 4 ст. 1282 ЦК України він позбавлений права такої вимоги, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не дав відповідної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не з'ясував, які правовідносини виникли між сторонами, чи наявне право вимоги у позивача згідно із законом, що є підставою для скасування рішення відповідно до положень ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. ст. 1281, 1282 ЦК України, ст. ст. 303, 307, 309, 313-316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 грудня 2015 року скасувати. Ухвалити у справі нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: