У х в а л а

іменем україни

23 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Закропивного О.В., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про стягнення суми та відшкодування моральної шкоди; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 липня 2015 року,

встановила:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути на свою користь з відповідача борг у сумі 119 614 грн, 3% річних у сумі 3 079 грн, інфляційні нарахування у сумі 5 621 грн та моральну шкоду у сумі 10 тис. грн, а всього 138 314 грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він надав ОСОБА_2 грошові кошти у борг 7 вересня 2005 року - 119 614 грн та 6 листопада 2005 року - 14 тис. доларів США, про що були складені розписки. Зазначав, що розписки були безстроковими, а відповідач зобов'язався повернути отримані ним кошти на першу вимогу. Вказував, що 20 лютого 2014 року він письмово звернувся до відповідача з приводу повернення боргу, проте отримав відмову.

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсними правочини отримання грошей, які підтверджені розписками від 7 вересня 2005 року та від 6 листопада 2005 року. Посилався на те, що він дійсно отримував гроші від ОСОБА_1, але не в борг, а на оплату інвестиційного договору на будівництво однокімнатної квартири для родини ОСОБА_1. Інвестовану квартиру, за вказаним договором та за їх усною домовленістю, планували передати дочці ОСОБА_1 У січні 2006 року, його дружина - ОСОБА_3 передала право на квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_4. Посилання ОСОБА_1 про те, що між ними був укладений договір позики, не відповідає дійсності, оскілки такі договори не укладалися, а розписки були написані на його прохання без наміру створення правових наслідків.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 липня 2015 року, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано правочини отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 за розписками від 7 вересня 2005 року і від 6 листопада 2005 року, як за договорами позики, недійсними.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, а зустрічний позов залишити без задоволення.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, виходив із того, що у розписках, всупереч вимог ст. 628 ЦК України, відсутні будь-які умови, а тому суд не вбачає підстав вважати їх договорами позики.

Також суд дійшов до висновку про те, що розписки були написані ОСОБА_2 без наміру створення правових наслідків.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції. При цьому суд зазначив, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, дав вірну правову оцінку наявним між сторонами правовідносинам та дійшов вірного і належного висновку.

Проте повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Судами установлено, що 7 вересня 2005 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 119 614 грн для погашення кредиту на будівництво квартири, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 12).

Крім того, 6 листопада 2005 року ОСОБА_2 отримав у борг 14 тис. доларів США для погашення кредиту на будівництво квартири АДРЕСА_2, (а.с. 13).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Згідно ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 304 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів справи, позивач надав суду апеляційної інстанції розписку, яка не була надана суду першої інстанції та досліджена ним.

Як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Суд не врахував, що предметом розгляду у даній справі є правовідносини, що склались між сторонами, з приводу виконання боргових зобов'язань, на підставі розписок, які були надані відповідачем, до яких слід застосовувати відповідні норми матеріального права.

Однак з матеріалів справи убачається, що суд вдався до оціники договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст.ст. 212-214, 315 ЦПК України, вищевказані норми матеріального права до уваги не взяв, не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи; не надав належної оцінки доводам ОСОБА_1 про те, що квартиру АДРЕСА_2, було передано в рахунок погашення боргу за розпискою від 6 листопада 2005 року; не врахував наявність зобов'язань за розпискою від 7 вересня 2005 року; вийшов за межі позовних вимог надавши оцінку з приводу укладення договору купівлі - продажу вказаної квартири, які не є предметом даної справи, а тому судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

За таких підстав, судом апеляційної інстанції була порушення норма процесуального права, зокрема ст. 303 ЦПК України, щодо доказів по справі.

Висновки суду ґрунтуються на припущеннях, що заборонено в силу ст. 60 ЦПК України.

З урахуванням наведеного, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик