У х в а л а

іменем україни

3 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Наумчука М.І.,

суддів: Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_1, заінтересовані особи: публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Міністерство юстиції України, на дії та бездіяльність державного виконавця, за касаційною скаргою ОСОБА_2, який діє від імені ОСОБА_1, на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 3 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаною скаргою. Зазначав, що постановами старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві ШереметЮ.М. від 1 вересня 2014 року відкрито виконавче провадження та накладено арешт на його майно.

Оскільки на час пред'явлення виконавчого документа до виконання спливли строки, встановлені ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження», то підстав для відкриття виконавчого провадження і винесення цих постанов не було.

Крім того, ці постанови не були йому своєчасно направлені, їх зміст не відповідає вимогам чинного законодавства, арешт на майно не міг бути накладений до закінчення встановленого строку для добровільного виконання.

В процесі розгляду скарги заявник подав уточнення до неї, в яких просив визнати неправомірними дії державного виконавця та скасувати прийняті ним постанови про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на майно від 18 вересня 2013 року. В обґрунтування скарги вказував на те, що заява від імені стягувача подана особою, яка не мала належним чином оформлених документів на здійснення представництва. Посилаючись на викладене, просив задовольнити скаргу.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 3 серпня 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року, в задоволенні скарги відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, який діє від імені ОСОБА_1, просить ці ухвали скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, постановити нову ухвалу про задоволення скарги.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи скаргу, суди виходили з того, що старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Шеремет Ю.М. при постановленні оскаржуваних постанов порушень Закону України «Про виконавче провадження» допущено не було, дії нею вчинялись з дотриманням вимог цього Закону.

На підтвердження повноважень ОСОБА_4, як представника публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», на подання від імені банку заяви про примусове виконання рішення суду, було подано довіреність останнього від 17 січня 2013 року № 174-О.

Із її змісту випливає, що вона видана головою правління публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» Дубілетом О.В. відповідно до його повноважень, визначених п/п є) п. 9.4.4 статуту банку, згідно яких голова правління має право на видачу довіреності.

Відповідно до протоколу позачергового засідання правління публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» від 23 вересня 2011 року № 12 секретарю правління надані повноваження на підписання від імені банку довіреностей, виданих головою правління банку за допомогою електронної системи оформлення та обліку довіреностей, та їх скріплення печаткою банку для надання довіреностям простої письмової форми щодо представлення інтересів банку в усіх органах державної влади й управління (органах місцевого самоврядування, правоохоронних органах, у тому числі в органах прокуратури, органах внутрішніх справ, Служби Безпеки України, органах державної митної служби, органах державної податкової служби, органах державної виконавчої служби та ін.) на підприємствах, організаціях усіх форм власності, а також перед фізичними особами, в загальних та спеціалізованих судах окремих судових юрисдикцій усіх інстанцій, третейських судах, у Міжнародному комерційному арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті України, в інших судах, що створюються та діють за законодавством України.

Виходячи з цього, секретар правління не видавала довіреність ОСОБА_4 на представлення інтересів банку, а лише посвідчила довіреність голови правління, видану останнім ОСОБА_4 за допомогою електронної системи оформлення при наданні їй письмової форми для використання її у відносинах з третіми особами.

Можливість оформлення представництва в такий спосіб відповідає положенням ч. 2 ст. 244 ЦК України.

Видача головою правління ОСОБА_4 довіреності за допомогою електронної системи оформлення визнається банком і підтверджена його представником при розгляді справи.

За таких обставин суди дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_4 мав повноваження для подання від імені банку, як стягувача, заяви про відкриття виконавчого провадження, тому доводи касаційної скарги ОСОБА_2, який діє від імені ОСОБА_1, про те, що повноваження ОСОБА_4 не підтверджені належними документами, довіреність не відповідає положенням ЦК України, підлягають відхиленню.

Можливість накладення арешту на майно боржника одночасно з відкриттям виконавчого провадження передбачена ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи касаційної скарги не спростовують наведеного та зроблених в оскаржуваних судових рішеннях висновків, які ґрунтуються на встановлених відповідно до поданих сторонами доказів обставинах та нормах матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення ухвали суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, який діє від імені ОСОБА_1, відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 3 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.І. Наумчук
Судді:О.В. Кадєтова Г.І. Мостова