Справа № 344/5907/15-ц
Провадження № 2/344/1151/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(З А О Ч Н Е)

08 лютого 2016 року Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Мелещенко Л.В.

секретаря Мічути Т.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спільне майно подружжя та реальний розподіл будинковолодіння, -

В С Т А Н О В И В :

23 квітня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на спільне майно подружжя та реальний розподіл будинковолодіння. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що з відповідачем зареєструвала шлюб 10 червня 1978 року. За час перебування у шлюбі подружжям було придбано будинковолодіння № 6 по вулиці Ірчана в місті Івано-Франківську, право власності на яке було зареєстровано за відповідачем. На даний час позивач змушена юридично закріпити своє право власності на належну їй частину будинковолодіння з метою забезпечення свого права та права своїх дітей на безперешкодне користування житлом. За таких обставин позивач просить визнати право власності на 1/2 частину будинковолодіння № 6 по вулиці Ірчана в місті Івано-Франківську, 1/2 частину земельної ділянки по вулиці Ірчана, 6 в місті Івано-Франківську, провести реальний розподіл будинковолодіння та встановити порядок користування земельною ділянкою.

У судове засідання позивач не прибула, проте надала до суду заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності, підтримала позовні вимоги, просила здійснити реальний розподіл житлового будинку та земельної ділянки за варіантом № 1, зазначеним у висновку судової інженерно-технічної експертизи, та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Згідно із ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 77, 169, 224 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у ній даних і доказів, так як у суду є достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, а позивач не заперечує проти такого розгляду.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється.

Суд, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

10 червня 1978 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, про що у Будинку урочистих подій міста Івано-Франківська зроблено запис за № 648 (а.с.14).

За час шлюбу 19 грудня 1996 року сторонами було придбано будинковолодіння №6 по вулиці Ірчана в місті Івано-Франківську, про що 19 грудня 1996 року укладений договір купівлі-продажу квартири і право власності зареєстровано за відповідачем (а.с. 7- 11).

Згідно державного акту на право приватної власності на землю від 21 січня 1998 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1000 гектарів, переданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських приміщень і споруд (а.с. 12-13).

За адресою: місто Івано-Франківськ, вулиця Ірчана, будинок № 6, зареєстровані позивач та відповідач (а.с. 5-6).

З висновку № 1890 судової інженерно-технічної експертизи від 24 листопада 2015 року вбачається, що розподіл житлового будинку, площею 93,7 кв.м. за адресою: місто Івано-Франківськ, вулиця Ірчана, 6, технічно можливий. Існують два варіанту розподілу житлового будинку в натурі на дві частини, який виключає спільне користування приміщеннями будинку співвласниками, з влаштуванням двох ізольованих квартир з окремим входом для кожної квартири. Також є два варіанта розподілу земельної ділянки, площею 0,1000 га за адресою: місто Івано-Франківськ, вулиця Ірчана, 6, в натурі на дві частини (а.с. 37-60).

Ст. 129 Конституції України передбачає, що одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутогопроти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Положеннями частин 1-3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до частин 1-2 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, яка діяла на час набуття сторонами права власності на житловий будинок та земельну ділянку, передбачає, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У відповідності зі ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Ст. 70 Сімейного кодексу України передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному,дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем шлюбний контракт не укладений, будь-якої домовленості щодо поділу майна немає.

У судовому засіданні не надано доказів у підтвердження того, що дружина або чоловік не дбали про матеріальне забезпечення сім'ї, що сторони приховали, знищили чи пошкодили спільне майно, витрачали майно не в інтересах сім'ї чи будь-яким іншим способом діяли не в інтересах сім'ї.

Враховуючи вказані обставини, суд не вбачає підстав для відступу від засад рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ майна сторін.

З вказаних підстав спірне будинковолодіння № 6 та земельна ділянка по вулиці Ірчана в місті Івано-Франківську є об'єктами права спільної сумісної власності, а частки сторін рівними, тому суд дійшов висновку про визнання за позивачем право власності на 1/2 частину будинковолодіння № 6 по вулиці Ірчана в місті Івано-Франківську та 1/2 частину земельної ділянки по вулиці Ірчана, 6 в місті Івано-Франківську.

Що стосується вимог про реальний розподіл будинковолодіння та встановлення порядку користування земельною ділянкою, то суд виходить з наступного.

Ч. 3 ст. 358 Цивільного кодексу України зазначає, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Положеннями ст. 364 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно ч. 1 ст. 42 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року, яка діяла на час набуття земельної ділянки, громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду.

У відповідності до ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Пунктами 6-7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» розяснено, що При вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим стосовно до ст. 119 ЦК ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 20014 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо.

Судом встановлено, що питання користування та розпорядження житловим будинком і земельною ділянкою сторонами не вирішено.

Сторони у спільній частковій власності на житловий будинок жодних угод між собою щодо користування житловим будинком та земельною ділянкою не укладали та користувались спільно.

Отже, враховуючи наведене, а також те, що угоди про порядок розподілу спірного будинковолодіння, а також про порядок користування та розподілу спірною земельною ділянкою між сторонами досягнуто не було, порядок користування спірною земельною ділянкою сторонами встановлений не був, суд вважає, що розподіл будинковолодіння та земельної ділянки слід провести відповідно до часток сторін у праві власності на житловий будинок № 6 по вулиці Ірчана в місті Івано-Франківську та відповідно до варіанту № 1 висновку судової інженерно-технічної експертизи № 1890 від 24 листопада 2015 року, який чітко відповідає розмірам часток, які належать сторонам у будинку, надає можливість сторонам належно користуватися своєю частиною будинку і здійснювати догляд за нею, враховує можливості сторін безперешкодно проходити з вулиці на подвір'я та фактично не виключає жодного із співвласників з числа користувачів спільної земельної ділянки.

Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позивачем доведені ті обставини, на які вона посилалася як на підстави своїх позовних вимог, тому, на думку суду, позовні вимоги слід задовольнити повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у сумі 243,60 грн. (а.с. 1) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст. 42 Земельного кодексу України 1990 року, ст.ст. 60, 61, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. 120 Земельного кодексу України, керуючись ст.ст. 3, 4, 6, 7, 10, 57-60, 77, 88, 169, 197, 209, 212-214, 218, 222-233, 292, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спільне майно подружжя та реальний розподіл будинковолодіння задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна, придбаного в період шлюбу з ОСОБА_2, право власності на 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: місто Івано-Франківськ, вулиця Ірчана, будинок № 6.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна, придбаного в період шлюбу з ОСОБА_2, право власності на 1/2 частини земельної ділянки, кадастровий номер :03:005:0241, по вулиці Ірчана, 6 в місті Івано-Франківську.

Провести реальний розподіл житлового будинку № 6 по вулиці Ірчана в місті Івано-Франківську між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Виділити в цілому у власність ОСОБА_1 реальну частку 41/100 житлового будинку № 6 по вулиці Ірчана в місті Івано-Франківську, що складається з комори літ. 2 площею 8,7 м.кв., кухні літ. 3 площею 13,8 м.кв., житлової кімнати літ. 4 площею 15,5 м.кв., загальною площею 38,0 м.кв.

Виділити в цілому у власність ОСОБА_2 реальну частку 59/100 житлового будинку № 6 по вулиці Ірчана в місті Івано-Франківську, що складається з коридору літ. 1 площею 5,2 м.кв., житлової кімнати літ. 5 площею 16,9 м.кв., комори літ. 6 площею 2,0 м.кв., коридору літ. 7 площею 2,5 м.кв., житлової кімнати літ. 8 площею 13,6 м.кв., кухні літ. 9 площею 9,3 м.кв., ванної літ. 10 площею 5,4 м.кв., туалету літ. 11 площею 0,8 м.кв., загальною площею 55,7 м.кв.

Зобовязати ОСОБА_1 влаштувати тепловий тамбур у приміщення № 2 (комора) площею 8,7 м.кв., як вхідний, глибиною не менше 1,4 м. для квартири № 1 (п. 2.13 ДБН В.2.2-15-2005) з пробиттям дверного отвору, закласти дверні прорізи між приміщеннями №№ 1, 2 №№ 7, 3, №№ 4, 5 (Додаток № 2), влаштувати дверний проріз між приміщеннями №№ 2, 3 (Додаток № 2).

Виділити в цілому у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 484,00 м.кв. (жовтий колір відповідно до План-схеми додатку № 3 варіант поділу 1 до Висновку) з геометричними розмірами по периметру за годинниковою стрілкою: від т. «1» 3,16 м., 2,21 м., 32,16 м., 4,79 м., 5,20 м. паралельно лінії забудови житлового будинку, 1,00 м до житлового будинку, лінія розподілу житлового будинку за варіантом 1 (Додаток № 2) 1,00 м, 25,00 м паралельно лінії забудови житлового будинку, 13,20 м.

Виділити в цілому у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 516,00 м. кв. (зелений колір відповідно до План-схеми додатку № 3 варіант поділу 1 до Висновку) з геометричними розмірами по периметру за годинниковою стрілкою: від т. «15» 18,53 м, 25,00 м паралельно лінії забудови житлового будинку за варіантом 1 (Додаток № 2), 1,00 м від житлового будинку, 5,20 м паралельно лінії забудови житлового будинку, 16,03 м, 3,89 м, 4,25 м, 18,27 м, 8,66 м, 3,40 м, 1,92 м, 2,42 м, 2,47 м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 163 350,00 грн. (сто шістдесят три тисячі триста пятдесят грн. 00 коп.) грошової компенсації у звязку з перевищенням реальної частки над ідеальною на 8,85 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 243,60 грн. (двісті сорок три грн. 60 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуто Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Л.В. Мелещенко