Справа № 461/4964/15 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/783/635/16 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, за участю третьої особи Галицького районного відділу у м. Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, знаття з реєстрації, виселення та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання факту проживання однією сім'єю, визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 29 жовтня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1. Знято ОСОБА_1 з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 162,40 грн. В решті позову ОСОБА_2 - відмовлено. У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 - відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_1 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що таке постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Не погоджується із висновком районного суду, що втрата права користування жилим приміщенням є наслідком припиненням членства у сім'ї власника житла з огляду на факт розірвання шлюбу, оскільки це суперечить вимогам ч.4 ст. 156 ЖК України, а саме припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права користування займаним приміщенням. Звертає увагу, що сам факт розірвання шлюбу не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 жовтня 2015 року та постановити нове рішення, яким задоволити його позовні вимоги повністю, а у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити.

Представник Галицького районного відділу у м. Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в судове засідання не з'явився, хоча про розгляд було повідомлено належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 166), про причини неявки суд не повідомлено та з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 грудня 2014 року залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 березня 2015 року розірвано шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 02 березня 2002 року ВРАЦС Залізничного РУЮ, актовий запис № 47. (а.с. 54-56)

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до довідки Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, ОСОБА_2 зверталась з приводу нанесення їй тілесних ушкоджень, що відбувались 15.04.15 р. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.57) та вироком Галицького районного суду м. Львова від 25 червня 2015 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 425 гривень.

Судом встановлено, що відповідно до висновку ДІМ Галицького РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області від 01.05.2015 року встановлено, що 23.04.2015 року від ОСОБА_1, який проживає АДРЕСА_1 надійшла заява про те, що його колишня дружина ОСОБА_2 вчинила відносно нього насильство, а саме: поміняла замки у дверях, не впускає в квартиру де він є зареєстрований та проживає там з 2000 року з нею та двома спільними дітьми (а.с. 31), що підтверджено сторонами в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Колегія суддів не погоджується із висновком районного суду в частині того, що втрата ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та зняття його з реєстрації, є наслідком припинення членства у сім'ї власника житла з огляду на факт розірвання шлюбу, виходячи із наступного.

Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 156 Житлового кодексу України передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла.

Судом має надаватись адекватне обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та надаватись оцінка виселення в контексті пропорційності застосування такого закону.

Вищенаведена правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 13 листопада 2013 року у справі № 6-115цс13, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Як вбачається із довідки ЛКП «Старий Львів» № 1304 від 22.04.2015р., ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 04.07.2003 року, як член сім'ї власника ОСОБА_2 (а.с. 19)

Колегія суддів вважає, що саме по собі припинення сімейних відносин, не може вважатись підставою для позбавлення права користування ОСОБА_1 житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1.

Окрім того, районний суд не первірив наявність перешкод ОСОБА_1 у безперешкодному користуванні жилим приміщенням. Матеріали справи не містять доказів того, що позивач не проживав в спірній квартирі без поважних причин понад один рік. Без належної перевірки та правової оцінки залишилися доводи апелянта про перешкоди в користуванні спірним житлом, які йому чинить ОСОБА_2

Згідно п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для визнання ОСОБА_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 та зняття його з реєстрації - відсутні та судом помилково задоволено зазначені позовні вимоги, а тому вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в тій частині та ухвалити нове рішення, яким в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, за участю третьої особи Галицького районного відділу у м. Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, знаття з реєстрації, виселення - відмовити.

Доводи ОСОБА_1 щодо встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_2 та визнання спірної квартири спільною сумісною власністю колегія суддів колегія суддів не бере до уваги, оскільки апелянтом не доведено належними доказами дані обставини та те, що за його кошти була придбана дана квартира.

Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи встановлено, що 19 квітня 2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Суховою О.І. та зареєстровано в реєстрі за № 1514.

Відповідно до Реєстраційного посвідчення від 27.04.2000 р. серія НОМЕР_1, виданого Львівським БТІ та ЕО, квартира АДРЕСА_1 в цілому, на праві особистої власності належить ОСОБА_2, про що внесено запис у реєстраційну книгу № 24 за реєстровим номером № 13887 від 27.04.2000 р.

Статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Колегія суддів вважає, що районний суд прийшов до вірного висновку в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання та визнання квартири спільною сумісною власністю.

В частині відмови у виселенні ОСОБА_1 з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, рішення районного суду не оскаржується, а тому в силу вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, колегією суддів не перевіряється.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст..ст.309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, за участю третьої особи Галицького районного відділу у м. Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, знаття з реєстрації, виселення - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

Н.Л. Шумська