АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Шевченко Л.В.
№22-ц/796/3017/2016 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Соколової В.В.

при секретарі: Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, третя особа: Державне підприємство «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про визнання контракту укладеним на невизначений строк та визнання незаконним і скасування наказу про звільнення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача в якому просив визнати контракт №62 від 22.10.2013 року з директором Державного підприємства «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» укладеним на невизначений строк, визнати незаконним та скасувати наказ Держгеокадастру від 22.10.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Державного підприємства «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою».

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23.12.2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позивач заявою від 21.08.2015 року виявив намір щодо продовження трудових відносин з відповідачем після 22.10.2015 року. Судом першої інстанції не було взято до уваги те, що позивач не отримував відповіді на заяву від 21.08.2015 року та відповідач не надав доказів отримання позивачем листа від 22.09.2015 року про його наступне звільнення, а тому позивач станом на 23.10.2015 року не знав та не міг знати про припинення трудових відносин та про його звільнення. Вказує на те, судом не було враховано, що відповідач не ознайомив позивача із наказом про звільнення в день звільнення, тобто фактично допустив позивача до продовження виконання своїх трудових обов'язків 23.10.2015 року.

Посилається на те, що судом було неправильно застосовані норми статтей 21, 23 та 39-1 КЗпП України. Позивач виконував роботу за трудовим контрактом починаючи з 22.10.2003 року безперервно, що свідчить по те, що робота, яку виконував позивач є постійною, а характер та умови її виконання - безстроковими. Зазначає, що судом не враховано порушення відповідачем пунктів 2.4 та 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, зокрема, відповідач не вніс запис про звільнення до його трудової книжки, не видав її позивачу в день звільнення та не провів остаточного розрахунку при звільненні, що свідчить про відсутність фактичного наміру відповідача припинити трудові відносини з позивачем. Вказує, що судом були допущені порушення норм процесуального права, зокрема, статтей 60, 212 та 213 ЦПК України.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник третьої особи підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 22.10.2003 року між Державним комітететом України по земельних ресурсах та ОСОБА_1 було укладено контракт, відповідно до умов якого позивач був призначений на посаду директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» строком на два роки з 22.10.2003 року по 22.10.2005 року.

22.10.2005 року було внесено зміни до вищезазначеного контракту, відповідно до яких було продовжено дію контракту з 22.10.2003 року по 22.10.2007 рок.

10.10.2007 року Державне агентство земельних ресурсів України та ОСОБА_1 уклали контракт, відповідно до якого позивач був призначений на посаду директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на строк з 10.10.2007 року по 10.10.2010 року.

22.10.2010 року Державний комітет України із земельних ресурсів та ОСОБА_1 уклали контракт №25, відповідно до якого позивач був призначений на посаду директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» строком на три роки з 22.10.2007 року по 21.10.2013 року.

31.01.2012 року Державне агентство земельних ресурсів України та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду № 1 до вищезазначеного контракту, згідно якої було змінено умови матеріального забезпечення керівника.

22.10.2013 року Державне агентство земельних ресурсів України та ОСОБА_1 уклали контракт №62, відповідно до умов якого позивач був призначений на посаду директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на строк з 23.10.2013 року по 22.10.2014 року, який було продовжено на один рік з 23.10.2014 року по 22.10.2015 року на підставі додаткової угоди № 1 до контракту №62 від 22.10.2014 року.

21.08.2015 року ОСОБА_1 подав до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру заяву з пропозицією укласти контракт щодо призначення його на посаду директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» строком на п'ять років з 22.10.2015року по 22.10.2020 року, яку відповідач отримав 21.08.2015 року.

Відповідачем 22.09.2015 року на адресу позивача було направлено лист № ДС-31-28-0.17-10393/23-15 у якому останньому було повідомлено, що укладенню контракту з керівником державного підприємства має обов'язково передувати процедура конкурсного відбору та позивача було попереджено, що 22.10.2015 року його буде звільнено з посади у зв'язку із закінченням строку дії контракту відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпПУкраїни.

Листом виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 001-3412 від 01.10.2015 року погоджено звільнення ОСОБА_1 з посади директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою».

Наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 88-ДП від 22.10.2015 року ОСОБА_1 було звільнено з посади директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» у звязку із закінченням строку дії контракту №62 від 22.10.2013 року відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України.

22.10.2015 року працівники Департаменту кадрової політики та персоналу Держгеокадастру та Головного управління Держгеокадастру у Київській області склали акт про неможливість ознайомити ОСОБА_1 з наказом про його звільнення у зв'язку з його відсутністю на роботі.

Відповідачем 22.10.2015року на домашню адресу позивача поштою було направлено копіюнаказу про звільнення ОСОБА_1 від 22.10.2015 року № 88-ДП.

23.10.2015 року ОСОБА_1 видав наказ №72-к про продовження виконання обовязків директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» відповідно до ст.39-1 КЗпПУкраїни.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав вважати звільнення позивача незаконним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках , передбаченими законодавчими актами.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст.65 ГК України для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства. У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін.

Пункт 4 ч.1 ст.6 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» передбачає, що уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог.

Згідно з підпунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» контракти з керівниками підприємств, що є у державній власності, укладаються міністерствами, іншими підвідомчими Кабінету Міністрів України органами виконавчої влади, у віданні яких перебувають ці підприємства, за погодженням з Кабінетом Міністрів України, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевою державною адміністрацією відповідно до номенклатурних груп, до яких вони належать за показниками, затвердженимизгідно з додатком № 2 цієї постанови.

Таким чином, обов'язок укладення контракту з керівниками державних підприємств передбачено статтею 65 ГК України, Законом України «Про управління об'єктами державної власності», Положенням про порядок укладення контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1993року № 203, постановою Кабінету Міністрів України від 02.08.1995року № 597 «Про Типову форму контракту з керівником підприємства, що є у державній власності».

Іншої форми трудового договору, окрім контракту, з керівником підприємства, що є у державній власності не передбачено.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і З статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно з ст.39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Відповідно до п.1 додаткової угоди № 1 до контракту від 22.10.2013 року № 62 термін його дії закінчився 22.10.2015 року, що відповідно до підпункту «а» пункту 27 контракту та п.2 ч.1 ст.36 КЗпПУкраїни є підставою для його припинення.

Враховуючи відсутність згоди Держгеокадастру на продовження дії контракту, про що свідчить лист останнього від 22.09.2015 року направленого на адресу позивача, фактичного продовження трудового договору не відбулось, як про це помилково стверджує апелянт.

А тому висновок суду першої інстанції щодо правомірності звільнення позивача 22.10.2015 року на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії трудового контракту є вірним.

З урахуванням вищевикладеного доводи апелянта про неправильне застосування судом норм статей 21, 23 та 39-1 КЗпП України, та не врахування судом факту виходу позивача 23.10.2015 на роботу та продовження виконання трудових обов'язків колегія суддів вважає необґрунтованими.

Крім того, як вбачається з з матеріалів справи позивачу було достовірно відомо про його звільнення 22.10.2015 року, оскільки ОСОБА_1 вже 23.10.2015 року звернувся до суду з позовом в якому оспорював своє звільнення згідно з наказом від 22.10.2015 року.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення відповідачем вимог пунктів 2.4. та 2.5. Інструкції про порядок ведення трудових книжок, а саме щодо не внесення запису про звільнення до трудової книжки, не видачі її у день звільнення, не проведення з позивачем остаточного розрахунку, що свідчить на думку апелянта про відсутність фактичного наміру відповідача припинити трудові відносини з позивачем колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані обставини не спростовують правильність висновків суду щодо законності оспорюваного наказу та відсутності правових підстав для визнання контракту укладеним на невизначений строк.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи 22.10.2015 року був останнім робочим днем позивача, його трудова книжка знаходилася за робочим місцем у ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», усі виплати по заробітній платі та видачу трудової книжки повинен був здійснити ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», керівником якого був апелянт.

Відповідно до ст.49 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Твердження апелянта щодо невручення йому копії наказу в день звільнення колегія відхиляє, оскільки позивач не був звільнений з ініціативи власника, позивач з вимогою про видачу наказу про звільнення не звертався, а тому відповідач не був зобов'язаний видати йому копію вищевказаного наказу в день звільнення.

Посилання апелянта на те, що акт від 22.10.2015 року є недопустими доказом колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказаний акт не є таким доказом, який одержаний з порушенням порядку встановленого законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що погодження Голови Київської міської державної адміністрації листом від 01.10.2015 року № 001-3412 на звільнення позивача з посади є недопустимим доказом, колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.

Частиною 2 ст.36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» встановлено, що керівники підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, призначаються та звільняються з посад за погодженням з головою відповідної місцевої державної адміністрації, крім керівників установ, підприємств і організацій Збройних Сил та інших військових формувань України, Міністерства внутрішніх справ України, а також керівників навчальних закладів, що призначаються на посаду за умовами конкурсу.

Згідно з п.6 ч.1 ст.39 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» голови місцевих державних адміністрацій погоджують у встановленому порядку призначення на посади та звільнення з посад керівників не підпорядкованих підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління органів виконавчої влади вищого рівня, крім керівників установ, підприємств і організацій Збройних Сил та інших військових формувань України, Міністерства внутрішніх справ України.

Порядок погодження головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади визначено постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2013 року № 818.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач відповідно до ст.36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» звернувся до Київської міської державної адміністрації, за наданням погодження на звільнення позивача та отримавши таке погодження прийняв відповідне рішення.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції було дано невірну оцінку доказам колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення відповідно до ст.212 ЦПК України оцінив докази з урахуванням вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України про їх належність та допустимість.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст.218, 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: