Справа № 645/3578/16-ц
Провадження № 2/645/2141/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2016 року Фрунзенський районний суд міста Харкова у складі :

головуючого - Горпинич О.В.

за участю секретаря судових засідань - Денісенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про визнання недійсними договору комісії, договору купівлі - продажу, повернення майна та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом, яким просила визнати недійсним договір комісії від 12.02.2009 року, укладений між нею та ОСОБА_5, визнати недійсним договір купівлі - продажу від 26.08.2009 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, повернути у власність ОСОБА_2 з незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_3 на її користь на відшкодування моральної шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 4 ст. 190 КК України, по 150 000 грн. з кожного.

В обґрунтування позову посилалася на те, що вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2014 року відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_3 визнані винними у вчиненні відносно ОСОБА_2 злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, внаслідок якого ОСОБА_3 заволодів квартирою № АДРЕСА_1, яка належала позивачці на праві власності. 18.04.2016 року ухвалою Апеляційного суду Харківської області вирок Дзержинського районного суду м. Харкова у відношенні ОСОБА_4 був змінений в частині призначення остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років з конфіскацією майна, а вирок у відношенні ОСОБА_3 залишено без змін, тобто він засуджений до 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Але судом не розглянуте питання цивільного позову у кримінальній справі. Судом встановлено, що всі договори, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ОСОБА_3 були вчинені з метою шахрайського заволодіння майном потерпілої, шляхом обману. Внаслідок вчинення у відношенні ОСОБА_2 злочину, остання перебуває в стані постійного стресу, що, в свою чергу, призводить до погіршення стану здоров'я, неможливості тривалий час користуватися власним житлом, вона почергово мешкає то у родичів, то у своїх знайомих, що також призвело до різкої зміни укладу життя, що призвело до тяжких моральних страждань.

На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов.

У судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_6, що діє на підставі довіреності, підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просивши про їх задоволення, посипаючись на обставини, викладені вище.

В судове засідання ОСОБА_4 не з'явився, повідомлявся про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та заперечень проти позову не подав.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подано заяву, якою він просить до позовних вимог ОСОБА_2 про повернення майна та відшкодування моральної шкоди застосувати наслідки пропуску нею без поважних причин трирічного строку позовної давності. В обґрунтування зазначалося, що право власності на спірну квартиру

позивачка втратила після укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу від 26.08.2010 року, а тому мала право пред'явити позов про повернення майна та відшкодування моральної шкоди не пізніше 26.08.2013 року. При цьому із врахуванням попереднього звернення ОСОБА_2 в суд із зустрічним позовом про визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним, із яким вона звернулась у вересні 2011 року, позивач все одно пропустила трирічний строк для пред'явлення даного позову про повернення майна та відшкодування моральної шкоди, оскільки кінцевий строк для його пред'явлення скінчився у вересні 2014 року. Також, були надані ОСОБА_3 заперечення, відповідно до яких відповідач зазначав, що категорично не згодний із позовними вимогами ОСОБА_2, заперечує проти їх задоволення і вважає, що даний позов є необґрунтованим. Крім того, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 договір комісії, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А., та договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., зареєстрований за № 2391, захищені встановленою ст. 204 ЦК України презумпцією правомірності і є чинними та дійсними. Крім того, ОСОБА_2 вже зверталась в суд з зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним, в задоволенні якого їй було відмовлено у повному обсязі. Тобто питання про дійсність та правомірність вказаного договору вже розглядалось в судовому порядку та судовим рішенням, яке набрало законної сили, його було визнано чинним. Отже, наразі вимоги ОСОБА_2 про повернення майна з незаконного володіння є незаконними, необґрунтованими та безпідставними.

Суд, вислухавши позивача та її представника, дослідивши письмові докази у їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

12.02.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір комісії, відповідно до якого комісіонер (ОСОБА_5.) діє за дорученням комітента (ОСОБА_2І.), вчиняючи правочини в інтересах комітента, та за його рахунок, але від свого імені, створюючи для комітента певні юридичні наслідки (виникнення, зміну або припинення прав та обов'язків), здійснює продаж однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 33,7 кв.м., житловою площею - 17 кв.м. Даний договір комісії посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А..

26.08.2009 року ОСОБА_5, з однієї сторони (продавець), яка є одночасно комісіонером за договором комісії, що укладений з ОСОБА_2 (комітент) та ОСОБА_3, як покупець, з іншої сторони, уклали договір, відповідно до якого продавець передає, а покупець приймає у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, житловою площею 17 кв.м, загальною площею 33,7 кв.м. Договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., та зареєстровано в реєстрі за № 2391.

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_3 визнано винними у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 355 КК України.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Харківської області від 18.04.2016 року вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2014 року у відношенні ОСОБА_4, ОСОБА_3 в частині засудження ОСОБА_4 за шахрайство ТОВ «Валтар-Агро» за ознаками ч. 4 ст. 190 КК України - скасовано, матеріли кримінального провадженні в цій частині виділені в окреме провадження та повернуті для проведення додаткового розслідування прокурору Харківської області. Вирок в частині призначення покарання ОСОБА_4 змінено та призначене за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 355, ч. 1 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на 11 років з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності.

Цей же вирок в частині засудження ОСОБА_3 залишений без змін.

Вищевказаним вироком суду першої інстанції встановлено, що в лютому 2009 року ОСОБА_4, дізнавшись, що ОСОБА_2, у якої у власності є однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_3, бажає взяти в позику грошові кошти 3000 доларів США і, усвідомлюючи, що ринкова вартість даної квартири, що склалася на той момент, значно перевищує вказану суму, запропонував ОСОБА_3 шляхом реалізації вищезгаданої розробленої співучасниками злочинної схеми, заволодіти даною квартирою. З цією метою, ОСОБА_4 переконав потерпілу в чесності і вигідності отримання у нього позики на умовах передачі в заставу квартири та повідомив ОСОБА_2, що готовий на вигідних умовах дати в позику вищезгадану суму грошей під заставу її квартири, за умови укладення договорів позики і іпотеки. 12.02.2009 року, з метою подальшої реалізації злочинного наміру, направленого на заволодіння майном ОСОБА_2, в приміщення нотаріальної контори приватного нотаріуса Широкової В.А. прибули ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яку ОСОБА_4 залучив для фіктивної участі як комісіонера при оформлені договору комісії, про майбутнє укладення якого потерпіла не була обізнаною. 12.02.2009 року між ОСОБА_4, з одного боку, і ОСОБА_2, яка не догадувалася про його злочинні наміри, з іншого боку, були укладені договір позики строком до 12.02.2010 року на суму 4080 доларів США, з яких ОСОБА_2 на руки отримала 3000 доларів США, а 1080 доларів США складали відсотки за користування позикою, і договір іпотеки, предметом якого була належна ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_4. При цьому, приватний нотаріус Широкова В.А., знаходячись в довірчих стосунках з ОСОБА_4 і не здогадуючись про наявність у нього злочинного наміру, направленого на заволодіння чужим майном, вважаючи, що ОСОБА_2 ознайомлена ОСОБА_4 із умовами отримання позики, а так само із змістом договору комісії, не роз'яснила потерпілій умови договору комісії, у зв'язку з чим, ОСОБА_2, довіряючи ОСОБА_4 і приватному нотаріусові Широковій В.А., будучи особою з невисоким рівнем освіти, підписала всі надані нею документи, зокрема, несвідомо підписавши під впливом обману договір комісії із ОСОБА_5, з фактом підписання і змістом якого ознайомлена не була. ОСОБА_5 підписала договір комісії вже після того, як ОСОБА_2 залишила приміщення нотаріальної контори. Таким чином, ОСОБА_4, ОСОБА_3 шляхом обману і зловживання довірою, отримали оформлений договір комісії, на підставі якого придбали можливість розпоряджатися вищезгаданою квартирою, шляхом контролю дій ОСОБА_5, яка, не здогадуючись про протиправні дії ОСОБА_4 і довіряючи йому, виконувала всі його вказівки. 18.08.2009 року ОСОБА_3, діючи за попередньою змовою і в групі з ОСОБА_4, не чекаючи виконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань в повному обсязі перед останнім, з метою реалізації злочинного наміру, направленого на заволодіння шляхом шахрайства квартирою ОСОБА_2, в таємниці від останньої, звернувся із заявою від імені ОСОБА_5 до КП «Харківське міське БТІ», де отримав Витяг про право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3, необхідний для нотаріального оформлення відчуження об'єкту нерухомості. Після цього, ОСОБА_4, діючи погоджено з ОСОБА_3, доручив ОСОБА_5, якій передав технічний паспорт і інші документи, що встановлювали право на вищезгадану квартиру, укласти уявну оборудку із купівлі-продажу квартири з ОСОБА_3. 26.08.2009 року, ОСОБА_5, виконуючи доручення ОСОБА_4, використовуючи право розпорядження чужим майном, яке їй надавав отриманий ОСОБА_4 шляхом обману договір комісії з ОСОБА_2, уклала з ОСОБА_3 уявний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5, внаслідок чого майно потерпілої ОСОБА_2 вибуло з її власності. 10.09.2009 року ОСОБА_3, продовжуючи реалізацію сумісного із ОСОБА_4 злочинного наміру, в таємниці від потерпілої ОСОБА_2, звернувся до КП «Харківське міське БТІ» із заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно і цього ж дня за останнім було зареєстровано право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3. Зробивши вищезгадані злочинні дії, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 таким чином обернули на свою користь належну ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_6.

В результаті вищезгаданих злочинних дій ОСОБА_4 і ОСОБА_3 потерпілій ОСОБА_2 була завдана матеріальна шкода на суму 215168 гривень, що є особливо великим розміром.

Зазначений вирок набрав законної сили.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності з вимогами ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи і містять інформацію щодо предмета доказування ст.ст. 57, 58 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однієї сторони правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підстава для визнання правочину недійним відрізняється від помилки, що має істотне значення. Відмінність між цими правовими термінами полягає в тому, що обман це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом неправильного уявлення обставин правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї сторони із сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладання правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину.

У п.п. 19, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Судом зроблений висновок про те, що договори вчинені під впливом обману, оскільки зазначені обставини підтверджені вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2014 року, яким ОСОБА_4, ОСОБА_3 засуджені за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, - заволодіння чужим майном шляхом обману і зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах.

Таким чином, наявні правові підстави для визнання недійсними договору комісії та договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1

За приписами частин 1, 3 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК ) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Як встановлено у судовому засіданні, згідно договору купівлі-продажу від 26.08.2009 року, ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_7.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборонн відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 03.10.2016 року, ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_8.

У зв'язку з цим, вимоги ОСОБА_2 про повернення їй у власність квартири АДРЕСА_8 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З приводу заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності суд вважає необхідним зазначити наступне.

Позов ОСОБА_2 обґрунтований тим, що внаслідок злочинних дій ОСОБА_3, ОСОБА_4, які виявилися у шахрайських діях, квартира АДРЕСА_8 була відчужена згідно договору купівлі-продажу поза її волею.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Обставини шахрайських дій, а також вина ОСОБА_3, ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 355 КК України, були встановлені вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2014 року, який був змінений ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Харківської області від 18.04.2016 року.

Відтак, посилання ОСОБА_3 на пропуск ОСОБА_2 строку позовної давності не знайшли свого підтвердження.

Посилання ОСОБА_3 на той факт, що ОСОБА_2 зверталася до суду із зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним в рамках цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення та ОСОБА_2 рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.01.2013 року було відмовлено в задволенні її позовних вимог, висновків суду не спростовують, оскільки із мотивувальної частини вищевказаного рішення вбачається, що договір комісії на час розгляду справи ОСОБА_2 не

оскаржений, вимог про його недійсність не заявлено, а тому посилання на недійсність договору комісії від 12.02.2009 року як на підставу визнання недісним договору купівлі-продажу від 29.08.2009 року є недоведеним. Оскільки інших доказів недійсності договору купівлі-продажу суду не надано, суд відмовив в задоволенні вимог ОСОБА_2. Крім того, свої позовні вимоги ОСОБА_2 обгрунтовувала тим, що договір купівлі-продажу квартири від 26.08.2009 року є таким, що не відповідає вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Позов, з яким ОСОБА_2 на теперішній час звернулася до суду, містить інше обгрунтування, а саме: вчинення договорів під впливом обману (ст. 230 ЦК України).

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд констатує наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, якщо шкода завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Разом з тим, законодавець, визначаючи правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону (Розділ 4 параграф 2 ЦК України), чітко визначив підстави недійсності правочину, при яких підлягає стягненню моральна шкода, зокрема: ст.230 ЦК України - вчинення правочину під впливом обману; ст.231 ЦК України - вчинення правочину під впливом насильства; ст.232 ЦК України - вчинення правочину у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони із другою стороною; ст.233 ЦК України - вчинення правочину під впливом тяжкої обставини.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (ч.2 ст. 216 ЦК України).

З вини відповідачів позивачці була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких ОСОБА_2 зазнала у зв'язку з незаконним вибуттям її квартири з її права власності, в результаті чого змінився нормальний життєвий уклад позивачки, оскільки остання залишилася без житла, вимушена тривалий час мешкати за різними адресами.

При визначенні судом розміру відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, суд виходить з вимог розумності та справедливості та враховує обставини, викладені вище.

Розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди суд оцінює в сумі 10 000 грн., яка підлягає стягненню з відповідачів.

Питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про визнання недійсними договору комісії, договору купівлі - продажу, повернення майна та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір комісії від 12.02.2009 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А., зареєстрований в реєстрі за № 688.

Визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_8, житловою площею 17 кв.м, загальною - 33,7 кв.м..

Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, - 5 000 (п'ять тисяч) грн..

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, - 5 000 (п'ять тисяч) грн..

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя -