Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 333/6891/15Головуючий у 1-й інстанції Кулик В.Б.
Пр. №22-ц/778/1329/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Стрелець Л.Г., Каракуші К.В.

при секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя про визнання правочину недійсним

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив поновити йому строк позовної давності та на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України визнати заяву про призначення/перерахування пенсії від 15.02.2006 року, написану та підписану посадовою особою Управління пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя (надалі - УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя) від імені ОСОБА_2 недійсною.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що з 17.04.2003 року і по теперішній час він перебуває на обліку в УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя і одночасно працює вахтовим методом оператором котельні в ДП «Чорнобильсервіс». У 2006 році йому відповідачем був зроблений перерахунок пенсії на підставі заяви про призначення/перерахування пенсії від 15.02.2006 року, яку позивач не підписував і не подавав до пенсійного органу. Висновком спеціаліста НДЕКЦ при УМВС України в Запорізькій області від 26.09.2008 року № 18/53 встановлено, що вищевказану заяву від 15.02.2006 року підписував не він, і підпис в заяві є підробленим.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2016 року у задоволенні позову позивача у цій справі (а.с.103-105) відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с.107-111) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі.

Відповідач подав апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (а.с.122-125).

Заслухавши у судовому засіданні 24 березня 2016 року доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

Згідно із ст. 307 ч. 1 п. 3 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин.

В силу вимог ст. 215 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частин.

У мотивувальній частині рішення суду згідно зазначаються:

- встановлені судом обставин і визначені відповідно до них правовідносини;

- мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти;

- чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким;

- назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Суд першої інстанції, правильно вирішивши дану справу по суті, відмовивши позивачеві у задоволенні його позову у цій справі у повному обсязі за необґрунтованістю та недоказаністю, правильно керувався ст. ст. 10-11, 59-61, 208-209, 212-215, 292, 294 ЦПК України та встановив, що підстави для застосування строку позовної давності у цій справі відсутні, оскільки відповідач у цій справі не просив суд застосувати останній.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя з 17.04.2003 року та отримує пільгову пенсію за віком за Списком №1, призначену йому як потерпілому внаслідок аварії на ЧАЕС II категорії (а.с.7), яка перераховувалась позивачу з 01.01.2004 року, у зв'язку з введенням в дію Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Наступний перерахунок пенсії позивачу по стажу і заробітку був проведений УПФУ з 01.02.2006 року згідно із ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за заявою від 15.02.2006 року та додатково наданих довідок ДП «Чорнобильсервіс» від 15.02.2006 року.

Після проведення перерахунку розмір пенсії позивача збільшився до 1223,54 грн., яку останній отримував в період з лютого 2006 року по лютий 2008 року.

У висновку № 18/53 почеркознавчого дослідження рукописного тексту, складеному НДЕКЦ при УМВС України в Запорізькій області від 26.09.2008 року на адвокатський запит адвоката ОСОБА_4 (а.с.8-11) відносно вищезазначеної заяви про перерахунок пенсії від імені ОСОБА_2 від 15.02.2006 року, зазначено, що:

- рукописні записи в графах заяви про призначення/перерахунок пенсії від імені ОСОБА_2 від 15.02.2006 року виконані не ОСОБА_2, а іншою особою;

- підпис в графі «Підпис заявника» верхньої частини оборотної сторони заяви про призначення/перерахунок пенсії від імені ОСОБА_2 від 15.02.2006 року, виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою з імітацією підписам ОСОБА_2;

- встановити, чоловіком або жінкою, особою якого віку виконана заява про призначення/перерахунок пенсії від імені ОСОБА_2 від 15.02.2006 року, не виявилось можливим із-за відсутності в НДЕКЦ необхідної методичної літератури.

Позивач ОСОБА_2 у цій справі просив визнати недійсною вищезазначену заяву про призначення/перерахування пенсії від 15.02.2006 року, написану та підписану посадовою особою УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя від імені ОСОБА_2, посилаючись на те, що остання є одностороннім правочином та при його укладенні не додержано вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203, 215 ч.1 ЦК України.

Постановою Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 (п.6) визначено, що вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України. За цими ж правилами розглядаються зазначені вимоги і в разі, якщо стороною правочину є суб'єкт владних повноважень, крім вимог визнання недійсним адміністративного договору».

Тому, суд в силу вимог ст. 11 ч.1 ЦПК України правильно розглядав дану справу в порядку цивільного судочинства (позовного провадження) в межах заявлених позивачем у цій справі позовних вимог на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Підстави, передбачені ст. 61 ЦПК України, для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів того, що вищезазначену заяву від 15.02.2006 року про перерахунок пенсії від імені ОСОБА_2 написано та підписано саме посадовою особою УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Наявність кримінального провадження № 2230906, порушеного за ознаками злочину, передбаченого ст. 358 ч. 1 КК України за фактом підробки підпису за заявою ОСОБА_2 від 24.12.2008 року само по собі нічого у цій справі не підтверджує і не спростовує.

Оскільки, в силу вимог ст. 61 ч. 4 ЦПК України лише вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов'язків для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовної якої ухвалено вирок з питань, чи мали місце дії чи вчинені вони цією особою.

Будь-який вирок відносно будь-якої посадової особи УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя у матеріалах цієї справи відсутній.

Разом із тим, суд першої інстанції не звернув належної уваги на зміст ст. 202 ЦПК України, згідно із яким: правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1); одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами; односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб у випадках, встановлених законом (ч.3); до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину (ч.5).

Таким чином, вищезазначена заява ОСОБА_2 про перерахунок пенсії від 15.02.2006 року, є одностороннім правочином та створила не лише права для ОСОБА_2, але й обов'язки, як для УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя, так й для ОСОБА_2, що узгоджується із вимогами, передбаченими ст. 202 ч. ч. 1, 3 ЦПК України, які були виконані та виконуються УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя та ОСОБА_2 належним чином.

Так, УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя зобов'язано було та зробило відповідний перерахунок пенсії ОСОБА_2 на підставі цієї заяви, а ОСОБА_2 погодився із цим розрахунком та отримував пенсію у розмірі, визначеному після цього перерахунку.

Зазначені обставини, визнані сторонами у судовому засіданні, а тому доказуванню в силу вимог ст. 60 ч. 1 ЦПК України не підлягають.

Вищезазначені дії сторін свідчать про наявність волевиявлення у ОСОБА_2 та відповідність таких дій сторін інтересам останнього, реальне настання наслідків, обумовлених вищезазначеним правочином (вищезазначеною заявою).

Хоча у грудні 2009 року ОСОБА_2 через прокурора й звертався до суду із адміністративним позовом до УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя, в якому просив перерахувати йому пенсію на майбутні виплати з коефіцієнта 2, 69 на коефіцієнт 5,30257, відповідно до ст. 57 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з моменту заяви, тобто з 15.02.20016 року; зобов'язати відповідача визначити конкретну суму заборгованості, яка утворилась внаслідок недоплати пенсійних платежів у період з 15.02.2006 року по теперішній час; стягнути недоплачені пенсійні платежі за період з 01.03.2006 року по теперішній час на його користь.

Проте, постановою Дніпропетровського адміністративного суду від 22 січня 2013 року у справі № 2а-862/10, яка набрала законної сили 22 січня 2013 року, у задоволенні вказаного позову позивача було відмовлено у повному обсязі, оскільки суд не вбачав правових підстав для визнання протиправними дій відповідача при відмові ОСОБА_2 в перерахунку його пенсії з 01.01.2008 року з урахуванням коефіцієнту - 5,30257 (а.с.24-26).

У тому числі з тих підстав, що до вищезазначеної заяви про перерахунок пенсії ОСОБА_2 від 15.02.2006 року у пенсійну справу ОСОБА_2, оригінал якої зберігається в УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя та був досліджений адміністративним судом, були додані оригінал довідки ДП «Чорнобильсервіс» від 15.02.2006 року та копія трудової книжки з записами про роботу ОСОБА_2 з часу останнього перерахунку пенсії у 2004 році по лютий 2006 року, які могли бути надані УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя лише ОСОБА_2

В силу вимог ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, факт надання вищезазначених документів УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя саме ним - ОСОБА_2, останній у цій справі не спростовував.

Згідно із ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу.

Крім того, вищезазначений висновок експерта, на який посилався позивач в обґрунтування свого позову у цій справі (а.с.8-11), є просто одним із письмових доказів у цій справі, а не висновком експерта у цій справі, оскільки, судом першої інстанції будь-яка судова почеркознавча експертиза у цій справі відповідною ухвалою не призначалась та не проводилась.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України:

- суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1);

- жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення (ч.2);

- суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.3);

- результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (ч.4).

В силу вимог ст. 203ЦПК України:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1);

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2);

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3);

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4);

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5);

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6).

Відповідно до ст. 215 ч.1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наявного у цій справі доказу, наданого сторонами у цій справі, а також достатність і взаємний зв'язок усіх наявних у цій справі вищезазначених доказів у їх сукупності, суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні позову позивача у цій справі саме через відсутність підстав для визнання недійсною вищезазначеної заяви про призначення/перерахування пенсії ОСОБА_2 від 15.02.2006 року на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України у цій справі при вищевикладених обставинах.

Тому, апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 слід задовольнити частково; рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2016 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову позивача.

Питання в порядку ст. 88 ЦПК України про розподіл понесених сторонами у цій справі судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, оскаржуємим рішенням суду першої інстанції не вирішувалось.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч.1, 5 ЦПК України позивач разі задоволення його апеляційної скарги лише частково при вищевикладених обставинах, не має права на компенсацію за рахунок відповідача судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Також встановлено, що позивачем при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду судовий збір не сплачувався взагалі, оскільки позивач, як учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році (категорія 2, копія посвідчення а.с. 7), був звільнений від сплати останнього в силу вимог Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2016 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову позивача.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.