Справа № 362/5874/14-ц Головуючий у І інстанції Марчук О. Л.
Провадження № 22-ц/780/421/16 Доповідач у 2 інстанції Гуль В. В.
Категорія 38 02.02.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

02 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді: Гуля В.В.,

суддів: Іванової І.В., Касьяненко Л.І.,

при секретарі: Яруну Я.В.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Васильківського міського нотаріального округу Київської області Тарасова Людмила Георгіївна про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и л а:

у грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним договір, відповідно до якого він подарував 1/2 частину АДРЕСА_1 відповідачу з тих підстав, що у момент його укладення позивач не розумів значення своїх дій.

Про те, що будинок йому вже не належить дізнався у 2012 році, коли відповідач звернулася до суду про поділ будинку в натурі.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним, укладений між сторонами договір дарування 1/2 частини незакінченого будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 від 15 листопада 2002 року, що посвідчений приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Тарасовою Л.Г.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 243,60 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати в зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд послався на Висновок судово - психіатричної експертизи № 107 Ц від 17 червня 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_3 під час складання і підписання договору дарування від 15 листопада 2002 року міг, але не повною мірою розуміти значення своїх дій та керувати ними. Надалі суд зазначає, що даний висновок експерта суд розуміє так, що у момент укладення спірного договору позивач не перебував у такому стані, коли він у повному обсязі міг розуміти значенні своїх дій або керувати ними, оскільки експерт не встановив такого стану особи.

Також, суд обгрунтовуючи судове рішення, зазначає, що не приймає до уваги висновок судово - психіатричної експертизи № 235 ц від 16.09.2015 року, який здійснено як додатковий, оскільки із його змісту вбачається, що експерт не мав жодних нових даних та не досліджував будь-які обставини щодо поведінки ОСОБА_3 в період який цікавить суд, а тому є незрозумілим, на підставі яких вихідних даних експерт дійшов додаткового висновку про те, що підекспертний не перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними; одночасно експерт стверджує, що ОСОБА_3 перебував у стані який обмежував його здатність розуміти характер і значення своїх дій та керувати ними ( а.с. 229 -230), а також узяв до уваги покази свідків і медичну доккументацію.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 55 ЦК Української PCP, що була чинною на час укладення сторонами договору дарування передбачалось, що суд може визнати угоди недійсною, якщо вона укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними.

З матеріалів справи вбачається, що у Висновку судово - психіатричної експертизи № 107 Ц від 17 червня 2015 року експертизи не вказано про абсолютну неспроможність учасника правочину в момент складання договору розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише зазначено, що існуючі на той час порушення його психічної діяльності істотно впливали на здатність позивача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, але це не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним із цих підстав. Також вбачається, що суд не прийняв до уваги висновок судово - психіатричної експертизи № 235 ц від 16.09.2015 року, проте з цього висновку вбачається, що це роз'яснення висновку судово - психіатричної експертизи № 107 Ц від 17 червня 2015 року, де роз'яснено, що у стані, коли позивач не міг розуміти значення своїх дій на момент укладення договору, він не перебував.

Також вбачається, що отримавши травму 17 жовтня 1999 року відповідач перебував на стаціонарному лікуванні лише до 24 жовтня 1999 року та виписаний у задовільному стані додому під нагляд невропатолога. Це підтверджується витягом із історії стаціонарного хворого (без зазначення дати).

У справі не має жодного медичного документа, іншого належного доказу, що підтверджує важкий стан здоров'я позивача, його лікування, вживання якихось ліків у період після 24 жовтня 1999 року і до 2001 - 2002 років та пізніше. До позову додані медичні документи лише 2014 року які слугували підставою для визначення групи інвалідності, але ці документи не підтверджують того стану здоров'я який описує у позові позивач на час укладення договору дарування.

Позивач ще у 2001 році звернувся до суду із позовом про визнання права власності на незавершений будівництвом житловий будинок. Його позов було задоволено (копія рішення є у матеріалах справи) та постановлено відповідне рішення 23.02.2001 року ( справа № 2-229).

У наступному позивач звертався до Васильківського МБТІ із письмовою заявою про видачу довідки - характеристики на дарування 1/2 частини житлового будинку та із іншими заявами, що підтверджено матеріалами інвентаризаційної справи та самою довідкою № 351 від 26.09.2002 року.

Готуючись до укладення договору дарування позивач 15.02.2001 року виплатив грошову компенсацію за 1/2 частину своїй бувшій дружині ОСОБА_6, що підтверджується ксерокопією відповідної розписки від 15.02.2001 року. При вирішенні питань різного характеру щодо незавершеного будівництвом житлового будинку позивач ніяким чином не пов'язує необхідність вирішення цих питань із настанням тяжких обставин як для нього особисто так і для його близьких родичів і такі дії не свідчать про неусвідомлені його дії на час, який перебував спірній події.

Позивач після укладення договору дарування займався реєстрацією права власності на сторін у цій справі у Васильківському БТІ та вписав із власної ініціативи відповідача до технічного паспорту на житловий будинок як рівноправного співвласника будинку, що також підтверджено інвентаризаційною справою Васильківського БТІ.

Обґрунтовуючи судове рішення суд зазначає, що при вирішенні справи суд також враховує показання свідків. При цьому, суд лише виклав коротко пояснення свідків, але не давав їм належної оцінки.

Так, описуючи пояснення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, суд не взяв до уваги їх пояснення, які підтвердили, що як на час укладення договору дарування так і в подальший час ОСОБА_3 був здоровою людиною, особисто наполягав на укладення договору дарування. Свідок ОСОБА_10 (працювала брокером у 2002 році ), яка особисто спілкувалася із ОСОБА_3 15.11.2002 року, тобто у день укладення договору дарування і ОСОБА_3 за її поясненням перебував у нормальному стані і з радістю йшов разом із ОСОБА_2 до нотаріуса.

Пояснення інших свідків, на які суд посилається, чітких показів для вирішення справи не мають.

За таких обставин, за відсутності медичних документів про лікування позивача до та після укладення договору дарування, відсутності відповідного категоричного висновку судово - психіатричної експертизи, інших доказів у справі, підстав для задоволення такого позову не має.

Посилаючись на нововиготовлену амбулаторну карту позивача суд зазначає, що останній регулярно оглядався психіатром який відмічав поступове погіршення психічного стану.

При цьому у матеріалах справи немає жодного документа, що після виписки 24.10.1999 року позивач хоч раз лікувався. Із цього приводу немає жодної історії хвороби чи іншого документа, що такі обставини підтверджує.

Отже позов як необгрунтований задоволений бути не може, оскільки відповідно до ст. 60 ЦПК України позивач не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для задоволення своїх вимог, що не підтверджено належними і допустимими доказами.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Васильківського міського нотаріального округу Київської області Тарасова Людмила Георгіївна про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді