Головуючий суду 1 інстанції - Костроба Ю.Ю.
Доповідач - Романченко В.О.
Справа № 414/53/16-ц
Провадження № 22ц/782/242/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого: Романченка В.О.

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.

за участю секретаря: Коротенка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 26 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_3 у січні 2016 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 4 листопада 2004 року він отримав в дар від ОСОБА_4 квартиру за адресою: АДРЕСА_1

24 грудня 2007 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачем ОСОБА_2 та 31 січня 2008 року відповідач зареєструвалася в вищевказаній квартирі зі згоди позивача в якості члена його сім'ї.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 8 травня 2012 року шлюб між сторонами було розірвано. В листопаді 2012 року відповідач виїхала з квартири до своєї матері на постійне місце проживання де проживає до теперішнього часу. Таким чином, після розірвання шлюбу відповідач втратила статус члена сімї позивача та протягом трьох років не мешкає за вказаною адресою.

Добровільно відповідач зніматися з реєстрації по вказаній адресі не бажає. Тому, позивач просив суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні його власністю у вигляді квартири АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_2 з адреси реєстрації: АДРЕСА_1

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 26 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю ОСОБА_3 у вигляді квартири АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_2 за адресою вказаної квартири. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2, заперечення позивача ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін; скасувати рішення суду 1 інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог; змінити рішення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначені вимоги закону судом першої інстанції не виконані.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 4 листопада 2004 року позивач отримав в дар від ОСОБА_4 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 24 грудня 2007 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачем ОСОБА_2 31 січня 2008 року відповідач зареєструвалася в вищевказаній квартирі зі згоди позивача в якості члена його сім'ї.

Рішенням суду від 8 травня 2012 року шлюб між сторонами було розірвано. В листопаді 2012 року відповідач виїхала з квартири до своєї матері на постійне місце проживання, де проживає до теперішнього часу.

Згідно копії договору дарування від 04.11.2004 року та копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.11,13) позивач є власником квартири АДРЕСА_1

Згідно копії акту обстеження житлових умов від 14.05.2015року (а.с.5) позивач проживає за вище вказаною адресою один.

Згідно копії домової книги (а.с.7-10) ОСОБА_2 з 31.01.2008 року зареєстрована за адресою: квартира АДРЕСА_1

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про усунення перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю позивача у вигляді квартири АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації відповідача за адресою вказаної квартири, суд першої інстанції дійшов висновку, що положення Конституції України мають більшу юридичну силу ніж окремі частини статті 156 ЖК України, які вступають у правову колізію як з Цивільним кодексом України так і з Конституцією України.

Проте колегії суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Між тим, за положеннями Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання є лише фактом, підтверджуючим місцезнаходження особи і ніяким чином не може вплинути на володіння власною нерухомістю, право на яке документально підтверджено в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Тобто, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71 , 72 , 116 , 156 ЖК Української РСР ;ст. 405 ЦК ), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Колегія суддів дослідивши обставини справи, доводи і заперечення сторін дійшла висновку про те, що позивачем не заявлені вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення або визнання такою, що втратила право користування житлом, а тому вимоги про усунення перешкод у користування власністю шляхом зняття з реєстрації задоволенню не підлягають.

Виходячи з наведенего, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, на порушення вимог ст.ст. 214, 215 ЦПК України, не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, безпідставно задовольнив вимоги позивача.

Через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесаульного права оскаржуване рішення на підставі ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

З наведених підстав апеляційна скарга відповідача заслуговує на увагу та підлягає задоволенню.

Оскільки рішення ухвалено на користь відповідача ОСОБА_2 то відповідно до положень ст.88 ЦПК України необхідно стягнути на її користь понесені і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору із позивача ОСОБА_3 за розгляд справи в суді в сумі 606 грн. 32 коп.(ас. 56). Також з позивача ОСОБА_3 підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді сплати судового збору у сумі 551 грн. 20 коп. за подачу позовної заяви до суду відповідно до п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 26 лютого 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 судові витрати: на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 606 (шістсот шість) гривень 32 коп., на користь держави - 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 20 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: