Справа № 498/645/15-ц
Номер провадження 2/498/7/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року смт. Велика Михайлівка

Великомихайлівський районний суд Одеської області в складі: головуючого судді Рімашевської О.В., за участю секретарів судового засідання Правда Н.А., Іванова І.С., за участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, представника Великомихайлівської селищної ради ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Велика Михайлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Великомихайлівської селищної ради Великомихайлівського району Одеської області, відділу Держгеокадастру у Великомихайлівському районі Одеської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку,

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, з участю третьої особи Великомихайлівської селищної ради, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,-

ВСТАНОВИВ:

12.06.2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що на підставі рішення Великомихайлівської селищної ради № 120 від 30.12.1997 року його померлому батькові належала земельна ділянка за адресою: вул.. Садова, 20, смт. Велика Михайлівка Великомихайлівського району Одеської області. Позивач в 2012 році прийняв спадщину після померлого батька та 16.05.2013 року отримав рішення Великомихайлівської селищної ради № 676-VI про надання дозволу на розробку проекту землевпорядної документації на вказану земельну ділянку для оформлення права власності. 02.09.2014 року він отримав інформацію про неможливість виготовлення землевпорядної документації через суперечності з суміжним землевласником ОСОБА_2 В позові зазначено, що 26.12.2012 року ОСОБА_2 оформив право власності на земельну ділянку за адресою: вул.. Садова 18 в смт. Велика Михайлівка Великомихайлівського району Одеської області. Позивач вважає, що оформлення права власності відповідача на земельну ділянку проведено з порушенням норм діючого законодавства, оскільки з ним, як власником суміжної земельної ділянки, не були погоджені межі земельної ділянки ОСОБА_2 Посилаючись на порушення діючого законодавства при оформленні права власності відповідача на земельну ділянку, позивач просить суд визнати недійсним рішення Великомихайлівської селищної ради від 12.10.2012 року № 521-VI «Про передачу безоплатно земельної ділянки в приватну власність ОСОБА_2В.» та визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 248610 (кадастровий номер земельної ділянки :02:002:0318), виданий на імя ОСОБА_2 , усунувши таким чином перешкоди позивачу у реалізації його прав у користуванні земельною ділянкою за адресою: вул.. Садова 20 смт. Велика Михайлівка.

ОСОБА_2, заперечуючи проти вимог ОСОБА_1, звернувся до суду із зустрічним позовом (а.с.64-67), який під час розгляду справи уточнив (а.с.167-168). В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що при оформленні ним землевпорядної документації були дотримані всі вимоги діючого законодавства. При визначенні меж його земельної ділянки на місцевості межові знаки не встановлювались, оскільки межі земельної ділянки були закріплені по всьому периметру існуючою огорожею, про що зазначено в акті. В акті наявні підписи суміжних власників та землекористувачів. З позивачем межі земельної ділянки не узгоджувались, оскільки на момент оформлення землевпорядної документації він не був належним землекористувачем земельної ділянки, оскільки не оформив свої спадкові права, а особа, яка на підставі рішення органу місцевого самоврядування була належним землекористувачем померла. Також відповідач посилається на те, що у ОСОБА_1 відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку, якою він користується, тому вимоги позивача не можуть бути задоволені судом, оскільки вказана земельна ділянка не є обєктом цивільних прав позивача. Обґрунтовуючи свої зустрічні вимоги відповідач зазначив, що він є власником земельної ділянки за адресою: вул.. Садова 18, смт. Велика Михайлівка, належним чином оформив правовстановлюючі документи; на земельній ділянці розташований будинок, який належить відповідачу. Весною 2013 року ОСОБА_5 самовільно зруйнував огорожу між суміжними земельними ділянками №№ 18 та 20 по вул.. Садова в смт. Велика Михайлівка, та почав будувати нову огорожу, приблизивши її на 1,5 метри в сторону будинку відповідача, для чого встановив декілька металевих стовпчиків. Посилаючись на порушення його права власності на земельну ділянку, відповідач просить суд усунути перешкоди у користуванні та володінні земельною ділянкою шляхом зобов»язання ОСОБА_1 демонтувати самовільно встановлені металеві стовпчики на земельній ділянці відповідача та зобовязати ОСОБА_1 не чинити перешкоди відповідачу у встановленні огорожі по межовій лінії від А до Б, протяжністю 19,99 м між земельними ділянками № 18 та 20 по вул.. Садова в смт. Велика Михайлівка.

В судовому засіданні позивач за первинним позовом ОСОБА_1 свої вимоги підтримав у повному обсязі; зустрічний позов не визнав. Суду пояснив, що його батькові рішенням Великомихайлівської селищної ради від 1997 року надана у користування земельна ділянка за адресою: вул.. Садова 20 смт. Велика Михайлівка площею 0,12 га. Документів про встановлення меж земельної ділянки в натурі немає, офіційно межі земельної ділянки не визначались, Батько позивача ОСОБА_6 помер 10.03.2004 року, за життя він не оформив право власності ні на будинок, ні на земельну ділянку, але був належним користувачем вказаного майна. Право власності на спадковий будинок він оформив 27.11.2012 року на підставі рішення суду від 15.11.2012 року. В 2013 році звернувся до органу місцевого самоврядування із заявою про надання дозволу на розробку землевпорядної документації для оформлення права власності на земельну ділянку. В теперішній час він не може виготовити технічну документацію на земельну ділянку, оскільки ОСОБА_2 незаконно оформив право власності на частину його землі. Посилається на те, що рішенням органу місцевого самоврядування від 12.10.2012 року земельна ділянка ОСОБА_2 була незаконно збільшена за рахунок його земельної ділянки, що є порушенням його прав. Про вказане рішення органу місцевого самоврядування він дізнався в квітні 2013 року, законність рішення в судовому порядку не оспорював, по фактам фальсифікації документів та порушення його прав звертався до правоохоронних органів, але кримінальне провадження було закрито. Вважає, що землевпорядна документація на земельну ділянку відповідача сфальшована, що порушує його права, просить задовольнити його вимоги в повному обсязі та відмовити у зустрічному позові, оскільки він будує огорожу там, де має проходити межа його земельної ділянки.

Представник позивача ОСОБА_7 підтримала позицію позивача, дала пояснення, аналогічні поясненням позивача, надавши пояснення, в судові засідання не зявлялась, заяв або клопотань від неї не надходило .

Представник позивача ОСОБА_8 в судовому засіданні підтримав позицію позивача. Додатково пояснив, що фактично межі земельної ділянки відповідача на місцевості не встановлювались, у встановленому порядку із власниками та користувачами суміжних земельних ділянок не узгоджувались, що є підставою для визнання недійсним Державного акту на право власності відповідача на земельну ділянку. Акт про встановлення меж земельної ділянки відповідача вважає сфальшованим. В судове засідання, призначене на 28.03.2016 року представник не з»явився, заяв або клопотань суду не надавав.

Позивач ОСОБА_1 заявив про бажання закінчити розгляд справи за відсутності його представників.

Відповідач за первинним позовом ОСОБА_2 вимоги ОСОБА_1 не визнав, свої вимоги підтримав. Суду пояснив, що в 2012 році він отримав дозвіл органу місцевого самоврядування на розробку землевпорядної документації на земельну ділянку за адресою: вул.. Садова 18, смт. Велика Михайлівка. Він є власником будинку, розташованого на даній земельній ділянці. Межі його земельної ділянки встановлювались комісією; згідно з даними в 1992 році площа його земельної ділянки становила 16 соток, при виготовлені документації в 2012 році з»ясувалось, що фактична площа земельної ділянки становить 14,07 соток. На зазначену площу і була виготовлена документація та оформлено право власності. Наполягає, що при оформленні землевпорядної документації порушень закону не відбувалось, межі земельної ділянки узгоджувались з власниками та землекористувачами суміжних земельних ділянок, ОСОБА_1 не був користувачем земельної ділянки, оскільки на момент виготовлення документації не оформив свої спадкові права.

Представник відповідача ОСОБА_3 підтримав позицію відповідача. Суду пояснив, що ОСОБА_2 зареєстрував право власності на будинок, розташований по вул.. Садова 18 в смт. Велика Михайлівка в 2005 році, після чого до нього перейшло право користування земельною ділянкою за вказаною адресою. Рішенням органу місцевого самоврядування від жовтня 2012 року земельна ділянка за адресою: вул.. Садова 18 в смт. Велика Михайлівка передана у власність відповідача; в рішенні площа земельної ділянки зазначена у фактичних розмірах, визначених при виготовленні землевпорядної документації. 21.11.2012 року, при узгоджені меж земельної ділянки, межі ділянки були узгоджені зі всіма юридичними власниками та користувачами суміжних земельних ділянок. Весною 2013 року позивач ОСОБА_1 самовільно зруйнував паркан між ділянками сторін та намагається перенести паркан на 1,37 метри на територію відповідача. Вважає це порушенням права власності відповідача. Також вказав на те, що позивачем оспорюється правомірність рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу відповідачу на розробку землевпорядної документації, а не про передачу земельної ділянки у власність.

Представник Великомихайлівської селищної ради в судовому засіданні проти задоволення первинного позову заперечував, зустрічний позов просив вирішити на розгляд суду. Суду пояснив, що всі правовстановлюючі документи відповідача на земельну ділянку оформлені згідно із вимогами діючого законодавства, з боку селищної ради будь яких порушень не відбувалося, за особами закріплюються земельні ділянки, якими особи фактично володіють на протязі багатьох років. Між сторонами у справі існує тривалий конфлікт, який неодноразово розглядався комісією селищної ради, при виїзді на місцевість комісія встановлювала порушення ОСОБА_1 меж земельної ділянки ОСОБА_2

Представник відділу Держгеокадастру в судовому засіданні заперечувала проти задоволення первинного позову, підтримала вимоги зустрічного позову. Суду пояснила, що документи на земельну ділянку є лише у відповідача ОСОБА_2, площа земельної ділянки становить 0,1407 га., межі земельної ділянки визначені на місцевості. Державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 видавався на підставі рішень органу місцевого самоврядування та проекту землеустрою. Не вбачає підстав для визнання Державного акту недійсним. Надавши пояснення, представник заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених сторонами вимог, суд дійшов до наступного.

Відповідно до ст.. 15 ЦПК України, справа підлягає розгляду в суді.

Відповідно до ст..10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень..

Відповідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Крім того, враховуючи вищезазначені вимоги ст. 60 ЦПК та виходячи з принципу змагальності незалежно від того, доводить відповідач відсутність фактів підстави позову чи ні, загальне правило розподілу доказових обов'язків залишається незмінним, і тягар доказування не переходить від однієї сторони до іншої, і підставу позову повинен довести саме позивач.

Судом встановлені такі фактичні обставини справи.

Рішенням Великомихайлівської селищної ради від 30.12.1997 року № 120 ОСОБА_6 (батьку позивача ОСОБА_1М.) була передана безоплатно у приватну власність земельна ділянка по вул.. Садова 20 смт. Велика Михайлівка площею 0,12 га. (а.с.6). Із пояснень ОСОБА_1 встановлено, що визначення меж земельної ділянки в натурі не здійснювалось, відповідний акт не складався, землекористування здійснювалось на підставі фактичного розмежування суміжних земельних ділянок.

Із пояснень ОСОБА_1 встановлено, що його батько ОСОБА_6 помер 10.03.2004 року. Сам позивач своєчасно спадщину після смерті батька не прийняв; в 2012 року звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на спадковий будинок, рішенням суду від 15.11.2012 року за ОСОБА_1 визнано право власності на будинок №20 по вул.. Садова в смт. Велика Михайлівка (а.с.252), своє право власності на будинок позивач зареєстрував 06.12.2012 року (а.с.245). Вказані пояснення позивача підтверджені довідкою виконкому Великомихайлівської селищної ради № 1077 від 26.11.2012 року про те що станом на вказану дату ОСОБА_1 не був власником або землекористувачем земельних ділянок на території Великомихайлівського району Одеської області (а.с.53). Право власності позивача на житловий будинок було зареєстровано 06.12.2012 року на підставі рішення суду (а.с.61-62).

Рішенням Великомихайлівської селищної ради від 16.05.2013 року ОСОБА_1, як власнику будинку, надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність за адресою: смт. Велика Михайлівка, вул.. Садова, 20, площею 0,12 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) (а.с.7). Для реалізації своїх прав, позивач звернувся до землевпорядної організації із заявою на виконання геодезичних робіт, зазначивши площу земельної ділянки 0,1га (а.с.16). Будь яких документів, які б свідчили про неможливість виготовлення землевпорядної документації, на що позивач послався у позові, позивачем суду не надано; заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що він тривалий час користувався будинком батька, знає межі земельної ділянки, яка належала його батькові та вважає, що відповідач ОСОБА_2 незаконно збільшив площу своєї земельної ділянки за рахунок його ділянки. Надати пояснень з приводу того, що фактична площа земельної ділянки відповідача виявилася меншою, ніж документально оформлена не зміг.

Досліджуючи правомірність набуття відповідачем ОСОБА_2 права власності земельної ділянки за адресою: смт. Велика Михайлівка, вул.. Садова, 18, судом встановлено наступне.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 18.03.2005 року відповідач ОСОБА_2 прийняв спадщину у вигляді домоволодіння № 18 по вул.. Садова в смт. Велика Михайлівка за заповітом ОСОБА_9 (а.с.68).

19.05.2005 року ОСОБА_2 оформив право власності на спадкове майно (а.с.69,70).

Рішенням Великомихайлівської селищної ради від 12.10.2012 року № 521-VI, ОСОБА_2 наданий дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою для безоплатної передачі у власність земельної ділянки площею 0,16 га, з яких 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 0,01 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: вул.. Садова, 18 смт. Велика Михайлівка (а.с.125). При виготовленні технічної документації було встановлено, що фактична площа земельної ділянки становить 0,1407 га, з яких 0,0468 га присадибна ділянка та 0,0939 га рілля (а.с.134). Рішенням Великомихайлівської селищної ради від 05.12.2012 року № 560-VI технічна документація із землеустрою була затверджена, та земельна ділянка площею 0,1407 га була передана у власність ОСОБА_2 (а.с.145). Вказане рішення органу місцевого самоврядування ОСОБА_5 не оскаржує. На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 248610 (а.с. 4).

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 суду пояснив, що він є приватною особою-підприємцем, який надає послуги з виготовлення документації із землеустрою; за замовленням ОСОБА_2 він виготовляв технічну документацію на земельну ділянку за адресою: вул.. Садова 18 в смт. Велика Михайлівка. Площа земельної ділянки визначалась по фактичному користуванню, межі земельної ділянки були закріплені по всьому периметру огорожею, тому межові знаки не встановлювались, про що зазначено в п. 2 Акту прийому-передачі межових знаків на зберігання від 21.11.2012 року. Також вказав на те, що фактичне узгодження меж земельної ділянки із сумісними землекористувачами відбувається особою, на замовлення якої виготовляється технічна документація.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що він проходить стажування у ПП ОСОБА_10, він приймав від ОСОБА_2 заяву на виготовлення документації із землеустрою, самі документи він не бачив, по справі нічого пояснити не може.

Спірні правовідносини стосуються порядку здійснення права власності та права користування земельними ділянками та регулюються положеннями Цивільного Кодексу України щодо режиму права власності та Земельного Кодексу України. Земельний Кодекс України визначає дві форми законного користування земельною ділянкою право власності або право користування земельною ділянкою.

Так, відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст.. 1,3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаний або оспорюваних законних прав, свобод та інтересів фізичних осіб.

Згідно зі ст.. 116 ЗК України, право на земельну ділянку набувається за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно з п. 3 ст. 125 ЗК України, приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Згідно із положеннями ч.1 ст.319 та ст.321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ч.4 ст.373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

За статтею 91 ЗК України власники земельних ділянок зобовязані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок і дотримуватися правил добросусідства.

Згідно із ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 152 ЗК України визначено способи захисту прав на земельні ділянки та, зокрема, передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов»язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Перевіривши пояснення позивача ОСОБА_1 про порушення відповідачем меж його земельної ділянки, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є користувачем земельної ділянки за адресою № 20 по вул.. Садова в смт. Велика Михайлівка як власник будинку, який розташований на вказаній земельній ділянці. Своє право власності на будинок він зареєстрував 06.12.2012 року. Також судом встановлено, що рішенням органу місцевого самоврядування площа вказаної земельної ділянки визначена 0,12 га, але межі земельної ділянки в натурі не встановлювались та документи по ній відсутні. Із пояснень свідка ОСОБА_10 вбачається, що при проведенні землевпорядних робіт в 90-х роках визначення меж ділянок та їх площі проводилось відповідно до фактичної площі земельних ділянок, які перебували у користуванні громадян.

Позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався до Великомихайлівської селищної ради щодо порушення своїх прав.

Так у акті технічного обстеження фактичних меж від 03.09.2012 року зазначено, що при обстеженні земельних ділянок № 18 та 20 по вул.. Садова в смт. Велика Михайлівка встановлена відсутність державних актів у обох сторін; згідно з технічним паспортом на домоволодіння по вул.. Садова 20 від 1964 року на імя ОСОБА_6 (покійного) межі земельної ділянки встановлені фактично в натурі на місцевості, співпадають з технічним паспортом на домоволодіння; площа земельної ділянки згідно Земельно-кадастрової книги Великомихайлівської селищної ради (стор. 200 № п/п 1522) 0,12 га, після виміру в натурі 0,1089 га; Межі земельної ділянки 18 по вул.. Садовій при обстеженні встановлені фактично в натурі на місцевості, співпадають з технічним паспортом на домоволодіння; площа земельної ділянки згідно Земельно-кадастрової книги Великомихайлівської селищної ради (стор. 200 № п/п 1521) 0,16 га, після фактичного виміру 0,1380 га. В акті зазначено, що ОСОБА_1 самовільно почав будувати огорожу меж земельної ділянки, пересунувши межу в сторону земельної ділянки ОСОБА_2 на 1,5 м (а.с.49-50). Аналогічна інформація міститься в акті технічного обстеження фактичних меж від 14.03.2013 року (а.с.76-77) . В акті технічного обстеження від 14.11.2012 року зазначено, що фактичні межі земельної ділянки 18 по вул.. Садова в натурі на місцевості стосовно сусіда ОСОБА_1 співпали з технічною документацією на земельну ділянку, про що свідчать бетонні стовпчики з фасадної та тильної сторони, які більш як 20 років не переміщувалися, та техпаспорт на домоволодіння, виготовлений в 1973 році(а.с.133).

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив факти обстеження його земельної ділянки, вказав, що знає про ці акті, з ними не згоден, вказані документи не оспорював.

Аналіз перелічених документів дозволяє суду зробити висновок про те, що межі земельної ділянки відповідача були визначені в натурі на місцевості по фактичному користуванню, при цьому площа його земельної ділянки виявилася меншою, ніж було зазначено в Земельно-кадастрової книзі Великомихайлівської селищної ради; площа земельної ділянки, передана у власність відповідача, є фактичною площею, яка перебувала у користуванні відповідача. Будь яких рішень про збільшення ділянки відповідача за рахунок земель позивача не приймалось, що підтвердив представник Великомихайлівської селищної ради. Також у всіх актах обстеження зазначений факт порушення ОСОБА_1 меж земельної ділянки ОСОБА_2 шляхом намагання встановлення огорожі на території земельної ділянки ОСОБА_2

Всі пояснення ОСОБА_1 щодо фальшування землевпорядної документації відповідачем основані на особистому сприйнятті ситуації позивачем, не підтверджені будь якими належними доказами. Кримінальне провадження за заявою ОСОБА_1 постановою слідчого від 30.09.2014 року було закрито у зв»язку з відсутністю в діях посадових осіб складу кримінального правопорушення (а.с.253-255).

Перевіривши твердження представника ОСОБА_1 в частині фальсифікації акта прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 21..11.2012 року (а.с.132), суд дійшов до наступного.

Відповідно до п.1.2 Інструкції про встановлення ( відновлення ) меж земельних ділянок в натурі ( на місцевості ) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 376 від 18 травня 2010 року, встановлення ( відновлення ) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі ( на місцевості ) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. Встановлення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості ) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення ( відновлення ) меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості ), технічної документації із землеустрою щодо поділу та обєднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ( п.2.1 Інструкції ). Виконавцем вказаних робіт п.1.3 Інструкції визначено юридичну особу, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа - підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником.

Особа, яка складала землевпорядну документацію відповідачу ОСОБА_10 є сертифікованим інженером-землевпорядником (а.с.78-79); в акті зазначено, що на бажання власника земельної ділянки ОСОБА_2 межові знаки не встановлювались, так як межі земельної ділянки закріплені по всьому периметру існуючою огорожею, що не суперечить п. 3.8 Інструкції про встановлення ( відновлення ) меж земельних ділянок в натурі ( на місцевості ) та їх закріплення межовими знаками.

Процедура встановлення межових знаків визначена п. 3.12 Інструкції, в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 повідомив, що згідно з існуючою практикою, узгодження меж з власниками сусідніх ділянок відбувається особою, на замовлення якої складається технічна документація, самостійно. Це обумовлено відсутністю можливості у виконавця документації збирати всіх сусідніх землекористувачів разом. Суд вважає, що порушення вимог п. 3.12 Інструкції не може бути підставою для визнання Державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним.

При розгляді даного питання суд звернув увагу на те, що в Акті встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_2 відсутній підпис ОСОБА_1 При з»ясуванні вказаної обставини судом встановлено, що ОСОБА_2 узгоджував межі своєї ділянки 21.11.2012 року, коли ще ОСОБА_1 не прийняв спадщину після померлого батька та не оформив свої права на спадковий будинок. Тому він не міг вважатись належним землекористувачем земельної ділянки 20 по вул.. Садова в смт. Велика Михайлівка.

Крім того, згідно з п. 7 Постанови Пленуму ВСУ України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ », власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Аналіз зазначеного положення свідчить про те, що захисту в судовому порядку підлягають права та законні інтереси фізичної особи, яка на законних підставах володіє та користується земельною ділянкою, тобто є власником або користувачем земельної ділянки при наявності відповідних документів на підтвердження права на землю.

з 1 січня 2002 р. відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. N 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

В суді встановлено, що ОСОБА_1 в обґрунтування своїх вимог посилається лише на рішення органу місцевого самоврядування про виділення його батькові земельної ділянки площею 0,12 га, але відсутній план земельної ділянки із визначенням меж земельної ділянки на місцевості. Посилання ОСОБА_1 на наявність плану садиби в технічному паспорті на будівлю із зазначенням меж земельної ділянки та її площі суд оцінює критично, оскільки технічна інвентаризація об»єктів нерухомого майна здійснюється на підставі Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації об»єктів нерухомого майна», затвердженої Наказом Держбуду України від 24.05.2001 року № 127, та Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об»єктів нерухомого майна, затверджені наказом Держжитлокомунгоспу України від 05.09.2003 року № 146. Відповідно до п. 3.3.7 Методичних рекомендацій, у випадку відсутності межових знаків, без яких важко встановити точні межі садибних ділянок, рекомендується керуватися усією сукупністю обставин, а також опитувати власників обстежуваної ділянки та суміжних ділянок, визначаючи межі умовно.

Також суд враховує, що відповідно до п. 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних правовідносин» зазначено, що право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи частини першої статті 16 ЦК України та статті 152 ЗК України захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку.

В позові ОСОБА_1 не оспорюється рішення Великомихайлівської селищної ради № 560-УІ від 05.12.2012 року, яким була затверджена технічна документація земельної ділянки ОСОБА_2 та вказана земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_2 (а.с.145), а предметом оспорювання є рішення Великомихайлівської селищної ради № 521-УІ від 12.10.2012 року, яким ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою (а.с.125), яке не є підставою для виникнення права власності на земельну ділянку.

Враховуючі всі встановлені у справі фактичні обставини, оцінивши надані сторонами докази відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, суд дійшов до висновку про необгрунтованість вимог ОСОБА_1, оскільки ним в судовому засіданні не доведений факт порушення його прав, як землекористувача земельної ділянки 20 по вул. Садова в смт. Велика Михайлівка, не доведений факт фальсіфікації документів із землеустрою з боку ОСОБА_2, не доведений факт порушення з боку органів місцевого самоврядування при прийнятті оспорюваного рішення.

Розглянувши вимоги зустрічного позову суд вважає встановленим факт порушення прав ОСОБА_2, як власника земельної ділянки 18 по вул. Садова в смт. Велика Михайлівка з боку ОСОБА_1, що полягає у встановлені металевих стовпчиків на відстані 1,37 м. від межової лінії земельної ділянки, що підтверджується актами обстеження земельних ділянок та фотограціями, наданими ОСОБА_1, тому вимоги зустрічного позову в частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою підлягають задоволенню.

Разом з тим в судовому засіданні відповідачем та його представником не надано жодних доказів того, що ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_2 у встановленні паркану; відповідачем та його представником не було надано навіть пояснень в обгрунтування заявлених вимог, на підставі чого суд дійшов до висновку про необгрунтованість зустрічного позову в данній частині.

Керуючись ст. ст. 10,11,50,60,61,88, 256, 209 ЦПК України, ст.316-319,321,325,328,373,391 ЦК України, ст. 116,125,118,91,152 Земельного Кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку відмовити за необґрунтованістю вимог.

Уточнений позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_2 перешкоди у володінні та користуванні земельною ділянкою для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибною ділянкою) площею 0,1407 га з кадастровим номером :02:002:0318, розташованою за адресою: вулиця Садова 18 смт. Велика Михайлівка Великомихайлівського району Одеської області, дозволивши демонтаж двох металевих стовпчиків, встановлених на присадибній ділянці ОСОБА_1 на відстані 1,37 м від межової лінії від А до Б із земельною ділянкою №20 по вулиці Садовій смт. Велика Михайлівка Великомихайлівського району Одеської області.

У задоволенні уточненого позову в іншій частині відмовити за необґрунтованістю вимог.

Повний текст рішення складений 01 квітня 2016 року.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з моменту проголошення рішення в Апеляційний суд Одеської області через Великомихайлівський районний суд Одеської області.

Суддя О.В. Рімашевська