АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/360/16 Справа № 191/1944/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Порошина О. О. Доповідач - Глущенко Н.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року м. Дніпропетровськ 30 березня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна О.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Сахарова Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Синельніковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсною відмови від спадщини, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсною відмови від спадщини / а. с. 2-3 /.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5, який є його-позивача батьком та батьком відповідача ОСОБА_3 і третьої особи ОСОБА_4

Після смерті батька відкрилася спадщина, на майно що йому належало, а саме: будинок АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 9,880 га, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Синельніковського району Дніпропетровської області.

Як зазначає позивач в своєму позові, після поховання батька він з братом домовилися до листопада 2012 року зібрати всі необхідні документи відносно спадщини та разом їх подати з відповідними заявами до нотаріуса, він-позивач мав відмовитися від спадку на користь брата, а той - прийняти свою та його частку спадку.

Позивач та відповідач 25.12.2012 року звернулися до Другої синельніковської державної нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини, де відповідач подав заяву щодо прийняття спадщини, а позивач - заяву про відмову від спадщини на користь свого брата - відповідача, який і прийняв свою частку та частку позивача у спадщині. Сестра ОСОБА_6, яка проживає в Ізраїлі, окремо від позивача та відповідача надіслала до нотконтори в 2013 році заяву про прийняття своє частки у спадку.

Позивач у своєму позові стверджує, що домовленість з відповідачем, щодо його відмови від спадку на користь останнього, була обумовлена тим, що він-позивач знаходився під впливом тяжкої обставини та не міг ризикувати батьківською спадщиною, а отже змушений був піти на вкрай невигідні для себе умови, оскільки мав борги по кредитному договору і рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 26.09.2011 року з нього було стягнено на погашення заборгованості за кредитом - 855326,79 грн., за яким державною виконавчою службою 31.05.2012 року було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання цього рішення суду і накладено арешт на його-ОСОБА_2 все майно. Виконання цього судового рішення тривало до 22.10.2013 року, коли виконавче провадження було закрито у зв'язку з повним фактичним виконанням судового рішення.

Позивач посилається на те, що відповідач запропонував йому відмовитися від спадку на користь останнього на тих умовах, що відповідач оформлює на себе спадщину, а в послідуючий час, коли він-позивач вирішить всі питання по кредитній заборгованості, то відповідач подарує йому належну 1/3 частину спадщини, а він компенсує брату всі затрати понесені з його оформленням.

Однак, дана домовленість між позивачем та відповідачем останнім не виконана. До того ж, останній почав посилатись на те, що між ними була інша домовленість про те, що відповідачу буде належати земельна ділянка, а йому-позивачу батьківська хата.

За таких обставин, позивач просив суд визнати недійсною його заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_3 / а. с. 2-3 /.

Відповідач проти позову не заперечував, визнавши його.

Рішенням Синельніковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.09.2015 року ОСОБА_2 відмовлено в його позовних вимогах до ОСОБА_3 про визнання недійсною відмови від спадщини / а. с.55-56 /.

З рішенням суду від 18.09.2015 року не погодився позивач ОСОБА_2 і звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати це рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права / а. с. 80-82 /.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення - змінити, в частині обґрунтування підстав відмови ОСОБА_2 в його позовних вимогах про визнання недійсною відмови від спадщини, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5 / а. с. 44 /, який є батьком позивача, відповідача та третьої особи, і який ще за життя 11.04.2011 року заповів все належне йому майно своїм дітям ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 / а. с. 45 /, у зв'язку з чим 25.12. 2012 року було відкрито спадкову справу у Другій синельниківській державній нотконторі / а. с. 41 /.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема копії спадкової справи № 440/2012, у зв'язку зі смертю ОСОБА_5, Другою синельніківькою державною нотаріальною конторою була відкрита 25.12.2012 року спадкова справа на підставі заяви ОСОБА_4 про прийняття спадку після смерті батька ОСОБА_5 / а. с. 40,41 /.

Також, 18.01.2013 року до держнотконтори з заявою про прийняття спадку за заповітом, після смерті ОСОБА_5, звернувся ОСОБА_3 / а. с. 37 /.

Крім того, 18.01.2013 року до держнотконтори з заявою про відмову від спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5, звернувся ОСОБА_2, який відмовився від спадку на користь ОСОБА_3, де власноручно вказав, що йому відомі і зрозумілі всі наслідки відмови від спадку. Зокрема, ОСОБА_2 вказав, що йому зрозуміло, що не допускається відмова від спадщини з умовою чи застереженням / а. с. 38 /.

З заявою про відкликання відмови від спадщини, у встановлений ч.1 ст.1270 ЦК України 6-місячний строк, ОСОБА_2 не звертався.

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Другої синельніківської державної нотаріальної контори з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після смерті ОСОБА_5, але постановою державного нотаріуса Другої синельніківської державної нотаріальної контори від 21.01.2015 року йому відмовлено у видачі такого свідоцтва на підставі ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» та ст. ст. 1268-1273 ЦК України /а. с. 18 /.

Відповідно до ч. 1 ст.1273 ЦК України - спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку встановленого ст. 1270 цього Кодексу, а згідно ч. 6 ст. 1273 ЦК України - відмова від спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Згідно роз'яснень Верховного Суду України, викладених в п. 24 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, - відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав передбачених ст. ст. 225,229-231,233 ЦК України.

Позивач звернувся 03.06.2015 року до суду з позовом, де просив визнати недійсною його відмову від позову на підставі ст. 233 ЦК України, оскільки ця відмова вчинена їм під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалась / а. с. 2-3 /.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на те, що при вирішенні ним питання про відмову від спадщини він знаходився під впливом тяжкої обставини та не міг ризикувати батьківською спадщиною, а отже змушений був піти на вкрай невигідні для себе умови, оскільки мав борги по кредитному договору і рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 26.09.2011 року з нього було стягнено на погашення заборгованості за кредитом - 855326,79 грн., за яким державною виконавчою службою 31.05.2012 року було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання цього рішення суду і накладено арешт на його-ОСОБА_2 все майно. Виконання цього судового рішення тривало до 22.10.2013 року, коли виконавче провадження було закрито у зв'язку з повним фактичним виконанням судового рішення.

При вище викладених обставинах, суд першої інстанції прийшов до висновку, що в силу ст. 233 ЦК України, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, оскільки він добровільно відмовився від спадщини на користь свого брата (відповідача ОСОБА_3.), своїм правом на відкликання відмови від прийняття спадку, протягом встановленого законом строку, не скористався, а посилання позивача на те, що під час відмови від спадщини він знаходився під впливом тяжких обставин, оскільки на все його майно було накладено арешт у зв'язку з виконанням судового рішення про стягнення боргу на користь третьої особи в розмірі 850000 грн., - не можуть бути прийняті як тяжкі обставини, оскільки позивач свідомо відмовився від спадку щоб спадкове майно не підпало під арешт, а наявність боргу навпаки повинно було б викликати у позивача бажання прийняти спадщину, тобто набути певне майно, за рахунок якого поліпшити своє матеріальне становище та розрахуватися з боргами.

Виходячи з дійсних обставин справи та вимог чинного матеріального права, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову позивачу в його позові на підставі ст. 233 ЦК України, оскільки відмова позивача від спадку з корисних міркувань (збереження спадкового майна від арешту та його конфіскації на виконання судового рішення про стягнення з позивача 855326,79 грн., тоді як згідно ст.124 Конституції України судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України, як фізичними, так і юридичними особами) не можна розцінити, як тяжкі обставини на вкрай невигідних умовах для позивача.

Щодо посилань позивач в апеляційній скарзі на безпідставність відмови йому судом першої інстанції в позові на підставі ст. ст. 225,229-231 ЦК України, то ці обставини заслуговують на увагу, з наступних підстав.

Згідно ст. 11 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема позовної заяви ОСОБА_2, останній звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсною його відмову від спадщини на підставі ст. 233 ЦК України, які і були розглянуті судом першої інстанції.

Між тим, обґрунтовуючи підстави відмови ОСОБА_2 в його позовних вимогах, суд першої інстанції, в мотивувальній частині рішення, крім ст. 233 ЦК України послався і на ст. ст. 225,229-231 ЦК України, як на підстави відмови, а оскільки з вимогами про визнання недійсною відмову від спадщини на підставі ст. ст. 225,229-231 ЦК України позивач до суду не звертався, то колегія суддів вважає за необхідне рішення Синельніковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.09.2015 року, в частині обґрунтування підстав відмови ОСОБА_2 в його позовних вимогах про визнання недійсною відмови від спадщини, - змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання суду на ст. ст. 225,229-231 ЦК України, як на підставу відмови в позові.

Також, позивач в апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення його позовних вимог, оскільки суд першої інстанції не прийняв до уваги, що відповідач визнав його позов, а тому силу ч. 4 ст. 174 ЦПК України суд повинен був постановити рішення про задоволення його позовних вимог.

Дійсно в матеріалах справи на а. с. 24 знаходиться заява ОСОБА_3 про визнання обставин позову та позовних вимог, яка була підтримана відповідачем і під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції

Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Однак, виходячи з вище наведених обставин справи та норм чинного матеріального права, колегія суддів не вбачає законних підстав для визнання недійсною відмови від спадщини на підставі ст. 233 ЦК України, а отже у суду першої інстанції і не було підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у зв'язку з визнанням їх відповідачем.

Не постановлення судом першої інстанції ухвали про відмову ОСОБА_3 у прийнятті заяви про визнання позову (ч. 4 ст. 174 ЦПК України), на що посилається позивач в апеляційній скарзі, - не є підставою для скасування рішення в силу ч. 2 ст. 308 ЦПК України.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Отже, доводи апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині обґрунтування підстав відмови ОСОБА_2 в його позовних вимогах.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308,309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Синельніковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2015 року, в частині обґрунтування підстав відмови ОСОБА_2 в його позовних вимогах про визнання недійсною відмови від спадщини, - змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання суду на ст. ст. 225,229-231 ЦК України, як на підставу відмови в позові.

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: