Справа № 369/9363/15-ц Головуючий у І інстанції Волчко А. Я.
Провадження № 22-ц/780/1180/16 Доповідач у 2 інстанції Дмитрієва Л. Д.
Категорія 4 22.03.2016
УХВАЛА

Іменем України

22 березня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого - Дмитрієвої Л.Д.

Суддів: Волохова Л.А.,Олійника В.І.

при секретарі: Бобко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.12.2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання про визнання права власності на земельну ділянку, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Баландін В.В., ОСОБА_9, про визнання договорів недійсними, витребування майна з чужого володіння, визнання права власності та за позовом третьої особи ОСОБА_9 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання майна спільним сумісним, визнання договорів дарування недійсними та витребування земельної ділянки з незаконного володіння

встановила:

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.12.2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_6 про визнання права власності на земельну ділянку - відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Баландін Володимир Васильович, ОСОБА_9, про визнання договорів недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності - відмовлено.

Позов третьої особи ОСОБА_9 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання майна спільним сумісним, визнання договорів дарування недійсними та витребування земельної ділянки з незаконного володіння задоволено.

Визнано земельну ділянку площею 0,1127 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_9 та ОСОБА_6.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1127 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 27.12.2007 року між ОСОБА_10 і ОСОБА_2 Майгазиєвною та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком Володимиром Олександровичем за реєстровим № 4880.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1127 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 17.04.2014 року та посвідченого приватним нотаріусом Києво- Святошинського районного нотаріального округу Київської області Баландіним В.В. за реєстровим № 765.

Витребувано земельну ділянку площею 0,1127 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з незаконного володіння ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі апелянт вважає, що оскаржуване рішення є не законним , просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким визнати недійсними договір дарування земельної ділянки площею 0.1127 га з кадастровим номером НОМЕР_2, розташовану у АДРЕСА_1 укладений 17 квітня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Баландіним В.В.

Визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 від 23. 04. 2014 року.

Витребувати майно ОСОБА_2 із чужого незаконного володіння .

Захистити право власності ОСОБА_2 шляхом визнання права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0, 1127 га з кадастровим номером НОМЕР_2, розташованої у АДРЕСА_1

Відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_6 про визнання права власності на земельну ділянку; позовом третьої особи ОСОБА_9 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання майна спільним сумісним , визнання договорів дарування недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.03.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02.07.2013 року, було встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_9 та ОСОБА_6 з 01.01.2004 року по час ухвалення рішення без реєстрації шлюбу.

28.07.2006 року на ім'я ОСОБА_6 (на той час ОСОБА_10) ОСОБА_12 було придбано земельну ділянку площею 0,1127 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 28.07.2006 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_13 за реєстровим № 5500.

27.12.2007 року ОСОБА_6 (на той час ОСОБА_10) ОСОБА_12 відчужила земельну ділянку площею 0,1127 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_2 Майгазиєвні на підставі договору дарування земельної, посвідченого 27.12.2007 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком Володимиром Олександровичем за реєстровим №4880. При цьому ОСОБА_6 подала нотаріусу заяву, в якій повідомляла, що дана земельна ділянка не є спільною сумісною власністю, належить їй на праві особистої власності, у шлюбі вона не перебуває, ні з ким без реєстрації шлюбу не проживає, договір про спільне проживання та ведення спільного господарства нею не укладався.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.05.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від17.09.2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним було визнано договір дарування земельної ділянки, посвідчений 27.12.2007 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком Володимиром Олександровичем за реєстровим № 4880, недійсним. З огляду на зміст вказаних рішень ОСОБА_9 про існування договору дарування земельної ділянки від 27.12.2007 року стало відомо у березні 2013 року, а у квітні 2013 року він подав до суду позов.

25.12.2013 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було скасовано рішення Києво-Святошинського талонного суду Київської області від 14.05.2013 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17.09.2013 року, а справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.03.2014 року позовну заяву ОСОБА_9 до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним було залишено без розгляду.

17.04.2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали договір дарування згаданої земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Києво- Святошинського районного нотаріального округу Київської області Баландіним В.В. за реєстровим № 765.

23.04.2014 року ОСОБА_4 прийняла в дар від ОСОБА_7 на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Баландіним В.В. за реєстровим № 802, земельну ділянку площею 0,1127 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

З огляду на ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

За правилами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Статтею 203 ЦК України (у редакції станом на час укладання спірного договору дарування від 27.12.2007 року) передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 203 ЦК України (у редакції станом на час укладання спірного договору дарування від 17.04.2014 року) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Зважаючи на ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь- якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

З огляду на ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Як визначено у ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Враховуючи ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За правилами ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Як визначено у ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За правилами ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З урахуванням вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зважаючи на зміст ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном,що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання і договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Як передбачено ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, котрі не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З урахуванням вимог ч. 1 ст. 132 ЗК України угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються.

З огляду на рекомендації, викладені у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Враховуючи позицію, висвітлену у п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як рекомендовано у п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03.10.2011 року у справі № 6-36цс11, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом пред'явлення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК.

Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову у разі, якщо існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК, що дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

У ч. 1 ст. З ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення тішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

За правилами ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно проаналізував вищезазначені правові норми та рекомендації Верховного Суду України в розрізі встановлених обставин у справі з урахуванням вимог ст.ст. 60, 74 СК України, згідно якої набуття майна у спільну сумісну власність жінкою та чоловіком під час проживання ними однією сім'єю без укладання шлюбу презюмується.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог ОСОБА_9 щодо визнання земельної ділянки площею 0,1127 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю його та ОСОБА_6 Оскільки рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.03.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області 02.07.2013 року встановлено факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_9 на час купівлі на ім'я першої спірної земельної ділянки, а наявність передбачених ст. 57 СК України обставин суду не була доведена, дана земельна ділянка являється їх спільним сумісним майном.

Крім того, в суді першої інстанції не було встановлено фактів отримання ОСОБА_6 письмової та нотаріально посвідченої згоди від ОСОБА_9, як співвласника зазначеної земельної ділянки, як це передбачено ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України, на укладання оспорюваних договорів дарування від 27.12.2007 року та від 17.04.2014 року, твердження ОСОБА_9 про укладання цих правочинів без його згоди сторонами не оспорювались, а, навпаки, підтримувались з посиланням на те, що земельна ділянка не являється його майном, у зв'язку з чим його згода на її відчуження була не потрібна.

З урахуванням встановлених обставин та вимог ст..65.74 ЦК України , судова колегія погоджується з висновком суду про обґрунтованість вимог ОСОБА_9 про визнання оспорюваних договорів дарування земельної ділянки від 27.12.2007 року та від 17.04.2014 року, укладених, відповідно, із ОСОБА_2 та ОСОБА_7, недійсними, як таких, що були укладені без згоди одного із співвласників цієї земельної ділянки.

Оскільки право власності на спірну земельну ділянку на даний час зареєстровано за ОСОБА_4, яка в силу ч. 5 ст. 12 ЦК України отримала її у дар від ОСОБА_7 як добросовісний набувач, крім того, договір дарування даної земельної ділянки від 17.04.2014 року на ім'я ОСОБА_7 є недійсним, судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимогу ОСОБА_14 про витребування земельної ділянки площею 0,1127 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з незаконного володіння ОСОБА_4.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції,що відповідно до ст. 388 ЦК України, та з урахуванням того, що спірна земельна ділянка була набута ОСОБА_4 на підставі безвідплатного правочину, не може бути задоволена вимога ОСОБА_4 про визнання за нею права власності цю землю у порядку ст. 392 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовна вимога ОСОБА_4 про визнання її добросовісним набувачем згаданої земельної ділянки не може бути задоволена, оскільки, права на спірну земельну ділянку визнані судом за ОСОБА_9 та ОСОБА_6, що виключає наявність будь-яких прав на неї у ОСОБА_4

Суд першої інстанції вірно дійшов до висновку про обґрунтованість вимоги ОСОБА_14 про визнання договору дарування земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 27.12.2007 року, недійсним, та визнання права спільної сумісної власності на цю землю за ОСОБА_14 та ОСОБА_15, права ОСОБА_2 на цей об'єкт нерухомого майна відсутні, а тому обґрунтовано відмовив в задоволенні її позову у повному обсязі.

На підставі ч. 6 ст. 154 ЦПК України суд обґрунтовано скасував заходи забезпечення позову, вжиті за заявою ОСОБА_2, у задоволенні позову якої відмовлено, згідно з ухвалами Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.04.2014 року та від 11.06.2014 року.

Доводи апеляції не спростовують висновків суду.

Судом першої інстанції повно та всесторонньо були встановлені обставини, що мають значення для справи та зроблено висновки на підставі правильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, та на підставі вимог ст.. 308 ЦПК України повинно бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України судова колегія ,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.12.2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: