АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

23 березня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна О.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Сахарова Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства

Комерційного банку «Приватбанк»

на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу, -

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою в якій просить заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2015 року - скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що це рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема, позивачка вважає, що судом не встановлені обставини, що мають суттєве значення для справи / а. с. 60-64 /.

Зазначеним заочним рішенням суду від 06.10.2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

Суд стягнув з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором SAMDN4822 від 08.07.2013 року у розмірі 461 439,77 грн., з яких: сума депозитного вкладу - 375 530,00 грн.; проценти, нараховані на суму внеску, у розмірі 72109,49 грн.; три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 13 800,28 грн.

Також, суд стягнув з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 6090 грн. / а. с. 30-33 /.

Судом встановлено, що 08.07.2013 року позивач звернувся до відповідача з заявою № SAMDN4822 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 місяців» на наступних умовах: сума вкладу - 15000 доларів США, валюта вкладу - долари США, строк вкладу - 366 днів, до 08.07.2014 року включно; процентна ставка - 9,25% річних; період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць; мінімальний строк вкладу - 6 місяців; особистий рахунок по вкладу - № 1415; рахунок/карта для нарахування відсотків по вкладу 1415 /а. с. 12/.

За результатом розгляду заяви між позивачем та банком було укладено договір № SAMDN4822 (вклад «Стандарт на 12 міс.») від 08.07.2013 року, згідно якого позивачем було внесено банку внесок (вклад) в загальній сумі 17 000 доларів США строком на 1 рік - до 08.07.2014 року, під 9,25% річних. Внесення позивачем коштів у вказаній сумі підтверджується квитанціями від 06.07.2013 року та 17.12.2013 року /а. с. 11,12/.

Згідно до п.2 Договору - нарахування відсотків на суму вкладу починається з першого робочого дня після надходження коштів в банк та нараховується за кожен календарний день. За день, коли вклад повертається, проценти не нараховуються.

Відповідно до п.3 Договору, по закінченню кожного повного місяця, минулого з моменту укладення договору, в перший робочий день, наступний за датою оформлення договору, після 15:00 нараховані відсотки по вкладу нараховуються на карту/рахунок №1415.

Згідно розділу договору «Дані по вкладу» внесок оформлено сторонами на строк 366 днів, до 08.07.2014 року включно. Станом на день закінчення строку дії договору на депозитному рахунку позивача № 1415 знаходились кошти на суму 17000 доларів США та сума нарахованих відсотків у розмірі 1493,68 доларів США.

В звязку з закінченням строку дії договору позивач звернувся до відповідача за поверненням грошових коштів, однак ні внесених коштів, ані відсотків за користування ними відповідач позивачу не повернув. Представниками відповідача було повідомлено позивача про те, що його рахунок було заблоковано, без пояснення причин вчинення відповідачем таких дій.

В подальшому ОСОБА_2 неодноразово звертався до відповідача з усними та письмовими проханнями виконати ним свої зобовязання за договором, проте конструктивної відповіді, яка б спонукала до вирішення ситуації, яка склалась, від відповідача отримано не було /а. с. 13, 14, 15, 16, 17, 18/.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують права та обовязки.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобовязання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно до ч.3 даної статті - договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Відповідно до ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч.1 ст.1059 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ст.1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути повязані з легалізацією(відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Згідно до п. 1.6 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 03.12.2003 р. № 516 та зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 29.12.2003 р. за № 1256/8577, банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані ним проценти у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до зави вкладника в іншій іноземній або національній валюті.

У відповідності до п. 3.3 цього Положення за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які вставлені договором.

Відповідно до ч.1 ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до п.4 Договору дія договору припиняється з виплатою всієї суми внеску разом з процентами, що належать відповідно до умов договору.

Оскільки, станом на час звернення позивача з позовом до суду, сума вкладу та нарахованих на суму вкладу відсотків банком позивачу не повернута, виходячи із змісту п.4 Договору вкладу, дія цього договору є незакінченою, відповідач продовжує користуватися грошовими коштами позивача в межах договірних взаємовідносин сторін, обмежуючи при цьому право позивача в розпорядженні належними йому грошовими коштами, якими є у даному випадку сума внеску та проценти по ньому.

Таким чином, оскільки відповідач прострочив виконання грошових зобовязань за вказаним депозитним договором, то суд першої інстанції вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню три відсотки річних від простроченої суми, що складає 624,73 долари США, що станом на 25.08.2015 року еквівалентно 13800,28 грн.(період, за який нараховуються три проценти річних, з 09.07.2014 по 24.08.2015 року, сума, на яку нараховуються три відсотки - 18 493,68 доларів США, кількість днів прострочення - 411, тобто 18493,68х (3:100) : 365 х 411).

Крім того, як вважає суд першої інстанції, з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню грошові кошти відповідно до умов договору №SAMDN4822 від 08.07.2013 року - сума депозитного вкладу у розмірі 375 530,00 грн., проценти, нараховані на суму внеску, у розмірі 72 109,49 грн.; три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 13 800,28 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що в силу ст.ст. 11,509,525,526,530,610,611,612,626,629,633,1058,1059,1074 ЦК України, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу підлягають задоволенню.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

При вище викладених обставинах справи, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що, згідно умов договору банківського вкладу та вимог ст.ст. 11,509,525,526,530,610,611,612,626,629,633,1058,1059,1074 ЦК України, - позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Приведені в апеляційній скарзі доводи відповідача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Справа розглянута судом першої інстанції у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі доказів, що були надані суду сторонами.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач не надав суду договір банківського вкладу, а надав лише копію заяви на оформлення вкладу є безпідставними та надуманими, оскільки в матеріалах справи на аркуші 11 знаходиться копія договору №SAMDN4822 (Вклад «Стандарт на 12 міс.») від 08.07.2013 року, оригінал якого знаходиться у позивача та який був оглянутий в суді апеляційної інстанції.

Також, надуманими є посилання банку в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не застосовано ст. 207 ЦК України, так як договір не підписаний належною особою і не має мокрої печатки, - оскільки, як вбачається з умов спірного договору від 08.07.2013 року, цей договір укладено між ОСОБА_2 та головою Правління ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_3, а відповідно до п.18 Договору - при укладенні договору банком використовується факсимільне відтворення підпису голови Правління банку та відтворення відтиску печатки банку технічними печатними засобами.

Отже, факт укладення договору № SAMDN4822 (Вклад «Стандарт на 12 міс.») від 08.07.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 останній підтвердив належними і допустимими доказами по справі, надавши суду цей договір і заяву про його відкриття / 11-12 /.

Крім того, позивач надав суду копії квитанції про внесення в установу банку вкладу по договору № SAMDN4822, тобто про внесення 06.07.2013 року 15000 доларів США і 17.12.2013 року - 2000 доларів США / а. с. 12 /, які мають живі підписи касирів банку та електронний підпис касира, тобто вони оформлені у відповідності з пунктом 2.9 (розділу ІУ «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами») Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 01 червня 2011 року №174, зареєстрованої в Міністерстві і юстиції України 25 червня 2011 року за №790/19528.

Оригінали цих квитанцій були надані позивачем для огляду в суді апеляційної інстанції і вони відповідають їх копіям, що знаходяться в матеріалах справи на а. с. 12. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Позивач надав всі наявні у нього докази укладення з банком спірного договору, внесення відповідних грошових сум та їх наявність на рахунках, а відповідач не надав жодного доказу в спростування укладення такого договору з позивачем, відкриття рахунків, внесення відповідних сум та наявність сум на рахунках позивачки, які, з урахуванням правовідносин, що склалися між сторонами, знаходяться лише у відповідача (зокрема, виписки по рахункам, які були відкриті по спірним договорам, а в разі відсутності таких рахунків чи їх закриття - відповідні довідки за підписом голови Правління банку чи іншої посадової особи скріпленої печаткою банку).

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що він не повинен виконувати зобовязання за договором, кошти за яким вносились у відділенні банку на території АР Крим, котра на даний період часу окупована, - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки спірний договір було укладено між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», як юридичною особою, місцезнаходженням якого є м. Дніпропетровськ та яке є діючим.

Згідно зі ст.95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Відповідно до п.5 Постанови Правління Національного Банку України від 06.05.2014 року №260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя», - банки, в тому числі і ПАТ КБ «Приватбанк», зобовязані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів.

Згідно повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк» про фактичне припинення діяльності відокремлених підрозділів філії «Кримське регіональне управління» ПАТ КБ «Приватбанк»від 03.06.2014 року № 19.0.0.073-883, що адресоване НБУ, - фактично діяльність відокремленого підрозділу припинена 02.06.2014 року.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є громадянкою України, який постійно проживав та був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1, але згідно довідки від 23.01.2015 року № НОМЕР_1 він взятий на облік, як особа, що переміщена з тимчасово окупованої території України в м. Дніпропетровськ на АДРЕСА_1, де в теперішній час він і зареєстрований / а. с. 10, 6-8 /.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що зобовязання за укладеними з позивачем договором повинні виконуватись АНО «Фонд захисту вкладників» (що створений Російською Федерацією) за рахунок майна банку, яке знаходиться на території АР Крим, є безпідставними, оскільки ст.58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк відповідає за своїми зобовязаннями всім своїм майном відповідно до законодавства. До того ж, доказів того, що позивач отримав від Російської Федерації, компенсацію за спірним депозитним договором банк суду не надав.

Невиконання ПАТ КБ «Приватбанк» своїх договірних зобовязань по своєчасному і належному поверненню банківських вкладів (грошових коштів) по спірному договору є порушенням умов цього договору і наведених вище норм ЦК України та інших Законів.

Відповідачем не доведено суду, що його дії, щодо неповернення грошових сум по спірну договору, відповідають вимогам укладеного договору або закону.

Вище наведене свідчить про наявність у банку обовязку виплатити позивачу суми по депозитному договору.

Крім того, розглядаючи справу «Золотас проти Греції», Європейський суд чітко вказав, що особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобов'язаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг вважати, що його вклад у банку в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вважав, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна. Подібні довірчі відносини характерні для банківських операцій та банківської справи.

Відмовляючись повернути кошти, що належать клієнтові, банк порушує також і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також Першого протоколу, ратифікованих Україною. В абз.1 ст.1 Протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307,308 ЦПК України, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - відхилити.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2015 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: