Справа № 466/7287/15 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/783/1705/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Гірник Т.А.

суддів Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар Симець В.І.

з участю позивача ОСОБА_2 та її представника Прокоф»євої І.

відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 8 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований 25.07.1997 року Шевченківським відділом РАЦС м. Львова, актовий запис №302.

Постановлено про стягнення з ОСОБА_3 Ярославовоча в користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, щомісячно в розмірі по 730 грн. на кожну дитину, починаючи з 02.09.2015 року і до досягнення дітьми повноліття.

Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання. Вирішено питання судових витрат.

Рішення оскаржив відповідач. Посилається на його незаконність, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Мотивує тим, що суд не врахував те, що сторони перебувають у шлюбі більше ніж 18 років, є двоє неповнолітніх дітей. До вересня 2015 року проживали спільно в одній квартирі та між ними не виникало конфліктів. Розриваючи шлюб, суд лише обмежився поясненнями позивачки і не надав жодної оцінки доводам та мотивам розірвання шлюбу, не перевірив їх достовірність.

В порушенням вимог ст. 111 СК України судом не було вжито заходів щодо примирення та надання терміну на примирення, так як непорозуміння між ними тимчасові та повязані з релігійними поглядами.

В порушення вимог ст. 182 СК України судом не було враховано обставин при визначенні розміру аліментів, а саме стан здоровя відповідача, тимчасова відсутність доходу та роботи, стягнуто значну для нього суму аліментів.

В судовому засіданні особа, яка подала апеляційну скаргу та його представник доводи апеляційної скарги підтримали.

Позивач та її представник підтримали письмові заперечення, в яких зазначили, що суд всебічно з»ясував обставини справи, прийняв законне та обґрунтоване рішення. Відповідач додатково пояснила, що до звернення її в суд з позовом про розірвання шлюбу, подружні відносини припинили протягом п»яти років. Причиною розпаду сім»ї вважає зраду чоловіка. Рішення розірвати шлюб є виваженим та обдуманим. Часті конфлікти між подружжям негативно впливають на дітей сторін. За час вирішення справи в суді та на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач не вживав будь-яких заходів з метою збереження сім»ї. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У силу ст. 56 СК України кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 112 СК України).

Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що сторони мають різні погляди на життя, сім»ю, подружні стосунки та обовязки. З 2011 року спільного господарства не ведуть, подружні стосунки не підтримують. Сторони втратили почуття любові та поваги одне до одного. Їх шлюб існує формально. Тому, суд дійшов висновку, що конфлікт між сторонами носить стійкий характер, їх шлюб розпався, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а відтак цей шлюб слід розірвати.

Відповідач не спростував мотиви рішення суду в частині відмови сторін від запропонованого судом надати термін на примирення. Тому спростованими вважає колегія суддів доводи відповідача, що судом в порушенням вимог ст. 111 СК України не було вжито заходів щодо примирення та надання терміну на примирення.

Відповідач не надав до апеляційного суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в частині розірвання шлюбу, тому відсутні підстави для його скасування.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів на неповнолітніх дітей сторін, суд першої інстанції виходив з наступного.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи сторони з 25.07.1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі народилось двоє дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, про що до справи долучено відповідні докази.

Суд встановив, що діти проживають в одній квартирі на вул. Варшавській, 64/123 у в м. Львові та знаходяться на утриманні позивачки. Відповідач самоусунувся від обов»язку по утриманню дітей та не надає кошти на їх утримання.Способу виконання батьками обовязку утримувати дітей сторонами не досягнуто. Вказані обставини відповідачем не спростовано.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції виходив із положень ст. ст. 180, 182 та 184 Сімейного Кодексу України, згідно яких батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів може бути визначений судом у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Визначаючи розмір аліментів у твердій грошовій сумі, суд виходив з того, що відповідач займається підприємницькою діяльністю від якої отримує доходи, які є мінливими та нестабільними, що не спростовано відповідачем, а тому дійшов обґрунтованого висновку щодо розміру аліментів з посиланням на ст.184 Сімейного Кодексу України та врахував прожитковий мінімум для дитини відповідного віку станом на 2015 рік /1455 гр./ та обов»язок обох батьків утримувати неповнолітніх дітей.

Мотиви апеляційної скарги про те, що суд не врахував стан здоровя відповідача, тимчасову відсутність доходу та роботи, стягнув значну для нього суму аліментів, правильності висновків не спростовують, оскільки на підтвердження зазначених обставин відповідач не подав жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про незадовільний стан здоровя, у звязку з чим не може працевлаштуватися та отримувати заробітну плату.

Крім того, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції відповідач не заперечив про наявність мінливих доходів, за яких погоджується сплачувати аліменти у розмірі 30 % прожитого мінімуму на дитину відповідного віку.

Надання суду апеляційної інстанції доказів про укладення відповідачем у 12.12.2015 року договорів добровільного страхування від нещасних випадків, за якими відповідачем сплачено страхові внески на страхування дітей не спростовують правильності висновків суду про обов»язки обох батьків утримувати дітей . Оформлення відповідачем з тим же страховиком СК «ІНГОССТРАХ» Договору комплексного страхування нерухомого майна та часткова оплата ним комунальних послуг на думку колегії суддів не спростовує та не підтверджує обґрунтованість вимог позивача.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду та не доводять порушення судом норм матеріального та процесуального права, то колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, п.1 ч.1 314, ст.315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 8 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді