АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Чех Н.А.
№22-ц/796/4108/2016 Доповідач - Українець Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Чобіток А.О.,

за участю секретаря Горобець А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особистої власності та розподіл спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А

У травні 2015 року позивач звернулася в суд із позовом до відповідача про визнання особистої власності та розподіл спільного майна подружжя.

У мотивування вимог посилалася на те, що в період з червня 2010 року до 30.04.2013 року вони з відповідачем проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

У період фактичних шлюбних відносин у них народилось троє дітей: дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, сини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу вони 30 грудня 2011 року придбали трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яку вирішили оформити на відповідача.

З 30.04.13 року по 01.04.2015 року вони перебували в зареєстрованому шлюбі, однак з квітня 20014 року не проживали однією сім'єю, не вели спільного господарства, не підтримували шлюбних відносин. У відповідача є нова сім'я, він змінив місце проживання, виїхав з країни.

Такі обставини встановлювались при розгляді справи Дніпровським районним судом м. Києва по справі №755/4173/15-ц та відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доведенню.

У судовому порядку було визнано факт їхнього проживання однією сім'єю в період з червня 2010 року по 30 квітня 2013 року, проведено поділ спільно нажитого майна, однак питання поділу спільної квартири, яка була придбана ними в період проживання однією сім'єю, не вирішено.

Враховуючи, що спірна квартира була придбана як за рахунок спільних коштів відповідача та позивача (в сумі 100 000 грн), так і за рахунок особистих коштів позивача (в сумі 370 000грн), частки у праві власності на спірну квартиру можливо визначити таким чином: її частка у квартирі складає 79,78/100, а частка 20,22/100 є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними, звідси їй та відповідачу належать частки по 10,11/100.

З урахуванням наведеного просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на 79,78/100 часток квартири АДРЕСА_1; у порядку поділу спільної сумісної власності визнати за нею 10,11/100 часток квартири АДРЕСА_1, визнати за відповідачем 10,11/100 часток квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особистої власності та розподіл спільного майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на 79,78/100 часток квартири АДРЕСА_2.

В порядку поділу спільної сумісної власності визнано право власності за ОСОБА_3 на 10,11/100 часток квартири АДРЕСА_2.

В порядку поділу спільної сумісної власності визнано право власності за ОСОБА_4 на 10,11/100 часток квартири АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Зазначає, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва 09.09.2014 року в справі №755/23791/14-ц у рамках забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3.

Даною ухвалою заборонено ОСОБА_4 та будь-яким третім особам вчиняти дії, метою яких є відчуження будь-яким чином або обтяження будь-яким чином квартири, а також заборонено органам Державної реєстраційної служби України, включаючи Реєстраційну службу Головного управління юстиції в м. Києві, приймати заяви про реєстрацію права власності, здійснювати реєстрацію права власності чи інших речових прав або обтяжень квартири.

На виконання цієї ухвали до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію обтяження, що підтверджується витягом №27645268. Станом на дату винесення оскаржуваного рішення заходи забезпечення позову не скасовані, арешт з квартири не знято.

Таким чином, перш ніж встановлювати певні юридичні факти, на підставі яких виносити рішення, яке матиме силу правовстановлюючого документу на об'єкт нерухомості, суд мав перевірити поточний статус спірної квартири. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 34 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення судового розгляду, пред'явивши позов до однієї чи обох сторін. Ці особи мають усі процесуальні права обов'язки позивача.

Отже, при вирішенні даної справи суд не дослідив наявність обтяжень на користь третіх осіб, пов'язаних з квартирою, та не долучив вказаних осіб до участі у розгляді даної справи, що призвело до винесення рішення, висновки якого не відповідають дійсним обставинам справи.

Вказує, що суд дійшов безпідставних висновків про те, що позивач одержала у позику кошти, які спрямувала на придбання спірної нерухомості, оскільки вказаний договір не містить жодного посилання на те, що позика надається позивачу для придбання саме квартири.

Окрім того, в. п. 2.1 Договору позики зазначається про те, що ОСОБА_8 лише зобов'язується після його підписання передати позивачу грошові кошти, а в п. 6.1. зазначено про те, що грошові кошти начебто вже були передані позивачу.

Також матеріали справи не містять розписки у факті одержання коштів позивачем, а на аркуші справи 28 міститься розписка про те, що за вищевказаним договором позики позикодавцеві кошти начебто були повернуті навіть не позивачем, а невстановленою особою ОСОБА_9

Отже, всі ці обставини в своїй сукупності дають підстави припускати фіктивний характер вказаного правочину та те, що його було створено в 2015 році з метою введення в оману судів для набуття позивачем прав на квартиру.

У мотивувальній частині рішення не наведено жодних посилань на належні і допустимі докази, які б підтверджували не тільки реальність вказаного договору позики, але й його цільову мету - придбання квартири, а головне - факт безсумнівної сплати саме позивачем і саме позичених коштів на придбання квартири, щоб призвело б виникнення у позивача майнових прав на квартиру.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що з 30 квітня 2013 року до 01 квітня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Сторони мають дітей: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1,ОСОБА_11 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3. (а.с. 16-18)

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року встановлений факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю як чоловіка тат жінки без шлюбу в період часу з червня 2010 року по 30 квітня 2013 року. (а.с. 20-25)

Згідно Свідоцтва НОМЕР_1 від 30.12.2011 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловол С.М. та зареєстрованого в реєстрі за №2658, та Витягу про державну реєстрацію прав №33819551 від 12.04.2012 року, виданого Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, вбачається, що квартира АДРЕСА_4 належить ОСОБА_4 на праві приватної власності. (а.с. 29-30)

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 вказала, що спірна квартира була придбана як за рахунок спільних коштів відповідача та позивача (в сумі 100 000 грн), так і за рахунок особистих коштів позивача (в сумі 370 000грн), частки у праві власності на спірну квартиру можливо визначити таким чином: її частка у квартирі складає 79,78/100, а частка 20,22/100 є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними, звідси їй та відповідачу належать частки по 10,11/100.

Згідно ч. 1 ст. 26 ЦПК України у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб.

За приписами ч. 1 ст. 34 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення судового розгляду, пред'явивши позов до однієї чи обох сторін. Ці особи мають усі процесуальні права і обов'язки позивача.

Подаючи апеляційну скаргу на рішення суду, ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції не залучив його до участі у розгляді даної справи як третю особу, що призвело до винесення рішення, висновки якого не відповідають дійсним обставинам справи.

Так, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва 09.09.2014 року в справі №755/23791/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3.

Даною ухвалою заборонено ОСОБА_4 та будь-яким третім особам вчиняти дії, метою яких є відчуження будь-яким чином або обтяження будь-яким чином квартири, а також заборонено органам Державної реєстраційної служби України, включаючи Реєстраційну службу Головного управління юстиції в м. Києві, приймати заяви про реєстрацію права власності, здійснювати реєстрацію права власності чи інших речових прав або обтяжень квартири. (а.с. 61-62)

03.10.2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Шульгою І.Ю. внесено запис про реєстрацію обтяження - арешт нерухомого майна, а саме, квартири АДРЕСА_5. (а.с. 81)

На дату ухвалення оскаржуваного рішення квартира перебувала під арештом, проте ні позивач, ні відповідач не повідомив суд про дану обставину.

Також сторонами не було повідомлено суд, що арешт на спірну квартиру накладений в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що не залучення ОСОБА_2 до участі в справі в якості третьої особи при вирішенні спору про поділ сторонами квартири, на яку накладено арешт в інтересах третьої особи до пред'явлення даного позову, порушує його право на судовий захист у цій справі, оскільки він не може бути залучений до участі у справі на стадії апеляційного оскарження судового рішення, надавати докази.

З огляду на викладене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з підстав незалучення до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_2

Керуючись статтями 88, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особистої власності та розподіл спільного майна подружжя відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

А.О.Чобіток