У х в а л а

22 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І., Романюка Я.М., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 лютого 2015 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 8 вересня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 грудня 2015 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

Харківський районний суд Харківської області рішенням від 25 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 8 вересня 2015 року позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») задовольнив. Ухвалив стягнути з ОСОБА_4 на користь

ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі

42 тис. 35 грн 17 коп.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 3 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, оскаржувані судові рішення залишила без змін.

1 березня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із зазначеною заявою про перегляд рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 лютого 2015 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 8 вересня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 грудня 2015 року з передбачених пунктами 1, 2 та 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статті 256, частини першої та п'ятої статті 261, частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, зокрема пункту 2 частини першої статті 205, статті 207 ЦПК України; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи зазначені підстави подання заяви про перегляд оскаржуваних судових рішень, передбачені пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2012 року, 28 січня, 11 та 18 лютого, 29 квітня 2015 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанови Верховного Суду України від 12 листопада

2014 року та 11 березня 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 17 лютого 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд, залишивши без змін ухвалені у справі судові рішення, виходив з того, що позичальник належним чином не виконує грошових зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість, яку банк просив стягнути з відповідача. Питання про застосування строків позовної давності суди не вирішували, оскільки жодна сторона не подала заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Установивши, що Дзержинський районний суд

м. Харкова рішенням від 10 жовтня 2013 року вирішив спір між тими самими сторонами, але стосовно зобов'язань за іншим кредитним договором, суди не знайшли підстав для закриття провадження у справі.

Разом з тим у судових рішеннях, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2012 року суд касаційної інстанції, скасувавши ухвалені у справі судові рішення та відмовивши в задоволенні позову, керувався тим, що рішення про підвищення процентної ставки за кредитним договором було прийняте до набрання чинності законом, відповідно до якого умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною;

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року суд касаційної інстанції, залишивши без змін ухвалені у справі судові рішення, зазначив, що частково закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції врахував наявність судового рішення, яке набрало законної сили і яке ухвалене у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, правильно застосував до цих правовідносин положення пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України та закрив провадження у справі;

- в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 та 18 лютого 2015 року суд касаційної інстанції, скасувавши рішення судів апеляційної інстанції та направивши справи на новий розгляд до судів апеляційної інстанції, указав на допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року суд касаційної інстанції, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції, зазначив, що провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення заборгованості підлягає закриттю внаслідок пропущення позивачем позовної давності;

- у постанові від 12 листопада 2014 року Верховний Суд України висловив правову позицію, відповідно до якої в разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу;

- у постанові від 11 березня 2015 року Верховний Суд України висловив правову позицію, в якій зазначено, що відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не могла бути перешкодою для неврахування інтересів відповідача при вирішенні цього спору.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовими рішеннями, які просить переглянути ОСОБА_4, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надані для порівняння постанови Верховного Суду України не свідчать про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у цих постановах висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Постанови Пленуму Верховного Суду України, на які посилається заявник на підтвердження підстав перегляду судових рішень, передбачених статтею 355 ЦПК України, не можуть слугувати предметом порівняння, оскільки не є судовими рішеннями в розумінні пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України в частині перегляду судових рішень з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, необхідно відмовити.

Крім зазначеного, у поданій заяві ОСОБА_4 порушує питання про перегляд судових рішень з передбаченої пунктом 2 частини першої

статті 355 ЦПК України підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права, а саме пункту 2 частини першої статті 205, статті 207 цього Кодексу щодо підстав закриття провадження у справі та залишення заяви без розгляду .

Подана заява в цій частині підлягає поверненню з огляду на таке.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень може бути подана з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Згідно із частиною третьою статті 354 ЦПК України не може бути подана заява про перегляд ухвал суду касаційної інстанції, які не перешкоджають провадженню у справі. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до заяви про перегляд судового рішення, ухваленого за результатами касаційного провадження.

Оскільки ОСОБА_4 подав заяву про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 грудня 2015 року, якою відхилено його касаційну скаргу та залишено без змін судові рішення і яка не може вважатися такою, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, то ця заява в частині перегляду зазначеної ухвали з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, підлягає поверненню заявнику.

Керуючись частиною третьою статті 354, частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 лютого

2015 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 8 вересня

2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 грудня 2015 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, відмовити.

Подану заяву в частині перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 грудня 2015 року з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, повернути ОСОБА_4.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Л.І. Охрімчук
Я.М. Романюк
А.Г. Ярема