Справа № 212/9893/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2016 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Ваврушак Н.М.,

за участю секретаря: Плотнікової Т.Б.,

представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті ОСОБА_3 цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПАТ «ЦГЗК») про стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що працюючи протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці на ш. Орджонікідзе РУ ім. Леніна обєднання «Кривбасруда» з 1988 року по 1994 року отримав професійне захворювання, у зв'язку із чим висновком МСЕК від 16.06.2015 року йому було первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 25%.

Вважає, що у зв'язку з отриманим професійним захворюванням йому спричинено моральну шкоду, і просив стягнути на його користь з ПАТ «ЦГЗК» 15 000 грн. оскільки вказане підприємство відповідача є правонаступником прав та обовязків ш. Орджонікідзе РУ ім. Леніна обєднання «Кривбасруда».

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підстав вказаних у заяві.

Представник відповідача ПАТ «ЦГЗК» ОСОБА_2 заперечував з приводу задоволення позову, оскільки договір оренди державного майна між Криворізьким державним залізорудним комбінатом (нині ПАТ «Кривбасзалізрудком» та Відкритим акціонерним товариством «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» (нині ПАТ «ЦГЗК») було укладено 30.12.1998 року, а трудовий договір між позивачем ОСОБА_4 та ш. Орджонікідзе РУ ім. Леніна обєднання «Кривбасруда» розірвано у 1994 році. А тому, вони вважають, що вимоги про стягнення моральної шкоди заявлені до неналежного відповідача, що є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 з 1988 року по 1994 року працював електрогазозварником ш. Орджонікідзе РУ ім. Леніна виробничого обєднання «Кривбасруда» на підземних роботах, загальний стаж роботи складає 6 років 8 місяців, що підтверджено копією трудової книжки та актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від09.04.2015 року (а.с.5-8).

Висновком МСЕК від 16.06.2015 року позивачу було первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 25% по захворюванню радикулопатія, з наступним переоглядом 01.05.2016 року (а.с. 9).

Як вбачається з акту розслідування професійного захворювання від 09.04.2015 року (а. с. 7-8) причиною професійного захворювання позивача є робота протягом тривалого часу в умовах важкої фізичної праці, які виникли в результаті порушення керівництвом підприємства, де працював позивач.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Статтею 153 КЗпП України та статтею 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Доводи представника відповідача про відсутність обов'язку ПАТ «ЦГЗК» відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу з тих підстав, що позивач працював на ш. Орджонікідзе, до часу виникнення прав та обовязків правонаступництва підтверджуються матеріалами справи та копією трудової книжки позивача.

Договір оренди державного майна між Криворізьким державним залізорудним комбінатом (нині Публічне акціонерне товариство «Кривбасзалізрудком») та Відкритим акціонерним товариством «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» (нині Публічне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат») було укладено 30.12.1998 року (а. с. 58 -62), тобто після розірвання трудового договору.

Таким чином, суд приходить до висновку, що трудові відносин між позивачем ОСОБА_4 були саме з РУ ім. Леніна виробничого обєднання «Кривбасруда» з 1988 року по 1994 рік.

У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано доказів стосовно належного відповідача по справі.

Суд вважає, що позивачем недоведена вина ПАТ «ЦГЗК» у спричинені ОСОБА_4 моральної шкоди. З огляду на вказане, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог та вважає за необхідне ухвалити рішення про відмову в задоволенні позові.

Згідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 46 Конституції України, Законом України «Про охорону праці», ст. 153, 237-1 ч.1 КЗпП України, ст. 23 ЦК України, ст. 88, 213 - 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд міста ОСОБА_3.

Суддя: Н. М. Ваврушак