Справа № 450/1635/15 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/783/1853/16 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В.,Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 3 листопада 2015 року по справі за позовом Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця», правонастуником якого є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», до ОСОБА_2, з участю третьої особи: Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від З листопада 2015 року позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні ДТГО «Львівська залізниця» на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 площею 0, 3 га шляхом звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, а саме: експлікація угідь №7 «Сад» площею 0,0764 га та демонтажу фундаменту розміром 11x11,6 м і сітчастої огорожі, які розміщені на цій земельній ділянці. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 У апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Посилається на те, що вказане рішення не ґрунтується на вимогах закону, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що посилання позивача на державний акт на право користування землею не доводить його право на спірну земельну ділянку. В даному акті йдеться про користування земельною ділянкою загальною площею 0,3 га, однак чітко межі даної земельної ділянки не окреслені. Таким чином, наявність державного акту на право користування землею у позивача не доводить того факту, що вона йому належить. Вказує, що дана земельна ділянка була передана у користування його дружині, яка працювала у школі. З 1998 вони користуються ділянкою, очистили її від сміття та посадили на ній сад. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Згідно зі ст.ст.3,4 ЦПК України, ст.ст. 12,15,16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб захисту цивільного права, який вона обирає вільно та власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України).

Встановлено, що Львівська механізована дистанція вантажно-розвантажувальних робіт Львівської залізниці (структурний підрозділ позивача) має право постійного користування земельною ділянкою площею 0,3 га, для будівництва чотирьох житлових будинків, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 (а.с. 6-10).

З актів про передачу житлових будинків АДРЕСА_1 вбачається, що зазначені будинки було передано у приватну власність і такі знаходяться на балансі Львівської механізованої дистанції вантажно-розвантажувальних робіт Львівської залізниці (а.с. 11-15).

Згідно з державним актом про право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 від 15 травня 2007 року, виданим Пустомитівським відділом земельних ресурсів, власником суміжної із спірною земельною ділянкою площею 0,0799 га, кадастровий номер НОМЕР_3, є ОСОБА_7 - донька відповідача. Спірна земельна ділянка не входить до складу земельної ділянки, що належить ОСОБА_7 В судовому засіданні відповідач пояснив, що він має у користуванні земельну ділянку, яка розташована на цій же вулиці (навпроти).

Закту комісійного огляду земельної ділянки, державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 від 1 жовтня 2013 року, вбачається, що під час обстеження земельної ділянки поза смугою відведення ДТГО «Львівська залізниця» у АДРЕСА_1 виявлено, що згідно кадастрового плану земельної ділянки (експлікація угідь № 7 «Сад») наявне самозахоплення землі, де збудований фундамент розміром 11x11,6 метрів (а.с.16-18). У судовому засіданні відповідач ствердив, що відомості наявного у матеріалах справи кадастрового плану земельної ділянки (а.с.17) відповідають дійсності. З цього плану вбачається, що спірна земельна ділянка є частиною земельної ділянки, на яку позивач має право користування відповідно до Державного акту НОМЕР_1.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 жовтня 1995 року по справі № 2-389/1995 задоволено позов Управління Львівської залізниці до ОСОБА_2 про звільнення огородженої сіткою земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні управління Львівської залізниці на підставі Державного акту на право користування землею серії НОМЕР_1 на АДРЕСА_1 площею 0,3 га (а.с.55-58). Зазначене рішення суду, яким встановлено факт самовільного зайняття спірної земельної ділянки відповідачем ОСОБА_2 станом на 1995 рік, набрало законної сили.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 8 грудня 2014 року по справі № 450/211/14, яке набрало законної сили, встановлено, що самовільне зайняття вищевказаної земельної ділянки та будівництво на ній фундаменту розміром 11x11,6 метрів здійснено відповідачем ОСОБА_2

23 грудня 2014 року під час повторного огляду представниками залізниці та землевпорядником Зимноводівської сільської ради земельної ділянки, що знаходиться в постійному користуванні ДТГО «Львівська залізниця» згідно Державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 1991 року площею 0,3 га у АДРЕСА_1 було встановлено, що згідно кадастрового плану земельної ділянки в частині експлікація угідь №7 «Сад» здійснено самовільне зайняття ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0, 0764 га, яка ним огороджена сітчастою огорожею. В межах вищевказаної ділянки (експлікація угідь №7 «Сад» площею 0,0764 га) відповідачем збудовано фундамент розміром 11x11,6 м, який розміщений зі сторони вулиці Чубинського від сітчастої огорожі на відстані 10,34 м та зі сторони дороги-заїзду від сітчастої огорожі -на відстані 17,75 м. Даний факт підтверджується актом комісійного огляду від 23 грудня 2014 року земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні залізниці та схематичним зображенням на кадастровому плані приблизного розташування фундаменту розмірами 11x11,6 м та сітчастої огорожі.

З листа Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 26 грудня 2014 року № 667 вбачається, що виконкомом Зимноводівської сільської ради не приймалось рішення щодо надання дозволу ОСОБА_2 на будівництво фундаменту та облаштування сітчастої огорожі на земельній ділянці, яка знаходиться в постійному користуванні позивача згідно Державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1.

Відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що спірна ділянка перебуває у його власності чи в правомірному володінні.

Відповідно до ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власниками землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Згідно зі ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що порушені охоронювані законом права позивача на користування належною йому земельною ділянкою підлягають захисту та відновленню шляхом звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, а саме: експлікація угідь №7 «Сад» площею 0,0764 га, та демонтажу фундаменту розміром 11x11,6 м і сітчастої огорожі, які розміщені на цій земельній ділянці.

Використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів та рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування є порушенням статей 125, 126 ЗК України, а зведення споруд на цих земельних ділянках у силу статті 376 ЦК України є самочинним будівництвом. Зважаючи на наведені обставини, наявні підстави для задоволення позову, як зазначено у статті 212 ЗК України. Обраний позивачем спосіб захисту своїх прав узгоджується з вимогами ст. 16 ЦК України та відповідає позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові Пленуму № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ».

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову, оскільки докази на підтвердження наявності підстав правомірного володіння відповідачем спірною земельною ділянкою відсутні, ним не спростовано доводи позивача про наявність у останнього права на користування земельною ділянкою, частина якої є спірною. Судом обґрунтовано застосовано ст. 212 ЗК України та ст. 376 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний зв'язок у сукупності; встановлених судом обставин.

При встановленні зазначених обставин судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення Пустомитівського районного суду Львівської області відсутні, а тому апеляційну скаргу належить відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, ст.ст. 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 3 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді