Номер провадження: 22-ц/785/2134/16
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2016 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

Кононенко Н.А.

суддів Сегеди С.М.

при секретарі Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3, яка діє особисто та в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на спільне сумісне майно та спадкове майно за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2015 року,

встановила:

10 грудня 2014 року до Київського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_3 з позовними вимогами про встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_3) у період з 01 січня 2004 року по 09 листопада 2007 року; визнання за ОСОБА_3 право власності на спільне сумісне майно: 1/2 частину автомобіля марки: Hyndai, модель: Getz,державний номер: НОМЕР_2, 2005 року випуску та 1/2 частину автомобіля марки: Міtsubishi, модель: Lancer, державний номер: НОМЕР_1, 2008 року випуску; визнання за ОСОБА_3 право власності, у порядку спадкування, на: 1/3 частину майна приватного підприємства «Медфармсервіс»; 1/6 частину автомобіля марки: Hyndai, модель: Getz, державний номер: НОМЕР_2, 2005 року випуску в порядку спадкування; 1/6 частину автомобіля марки: Міtsubishi, модель: Lancer, державний номер: НОМЕР_1, 2009 року випуску; 1/3 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. (загальна площа - 65,6 кв.м., житлова площа - 38,8 кв.м.), 1/6 частину будинку та земельного паю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Також позивачка, яка заявляє вимоги не тільки в особистих інтересах, а і в інтересах неповнолітнього сина, просила визнати за ОСОБА_4 право власності у порядку спадкування на: 1/3 частину майна приватного підприємства «Медфармсервіс»; 1/6 частину автомобіля марки: Hyndai, модель: Getz, державний номер: НОМЕР_2, 2005 року; 1/6 частину автомобіля марки: Міtsubishi, модель: Lancer, державний номер: НОМЕР_1, 2009 року випуску; 1/3 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. (загальна площа - 65,6 кв.м., житлова площа - 38,8 кв.м.), 1/6 частину будинку та земельного паю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2;

У судовому засіданні:

- позивач, та її позовні вимоги підтримали, та просили їх задовольнити в повному обсязі, обґрунтовуючи вимоги тим, що з початку 2004 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 почали проживати однією сім'єю, без реєстрації шлюбу, та в період сумісного проживання ОСОБА_6 купував автомобіль марки: Hyndai, модель: Getz,державний номер: НОМЕР_2, який є спільною сумісною власністю. Після реєстрації шлюбу у 2007 році, також було набуто право власності на спільне майно у вигляді автомобілю Міtsubishi, модель: Lancer, державний номер: НОМЕР_1, а після смерті ОСОБА_6 позивач, та ОСОБА_4 - син позивачки та ОСОБА_6, як спадкоємці першої черги мають право на визнання право власності на частку спадщини;

- відповідач та його і вважали, що позивач почала спільно проживати із ОСОБА_6 лише з листопаду 2005 року, заперечували проти визнання спільною власністю автомобілю Hyndai, модель: Getz, державний номер: НОМЕР_2, та не визнавали вимоги щодо права власності на частку у спадщині.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2015 року задоволено частково позов ОСОБА_3, яка діє особисто та в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на спільне сумісне майно та спадкове майно.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ( дошлюбне прізвище ОСОБА_3) в період з 01 листопаду 2005 року по 09 листопаду 2007 року.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частку автомобіля марки: Mitsubishi, модель: Lancer, державний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску.

Відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_3, яка діє особисто та в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 стосовно встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 з 01 січня 2004 року, та визнання права власності на часту автомобілю Hyndai, марки: Getz, державний номер НОМЕР_2 2005 року випуску як частку спільного сумісного майна, та визнання права власності на майно, яке належало покійному ОСОБА_6 у порядку спадкування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Як вбачається з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції обґрунтовано, на підставі ст.ст. 3, 21, 36, 60, 70, 74 СК України, ст.ст. 328, 1298 ЦК України, Закону України "Про нотаріат", виходив з наступного.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язку.

На підставі матеріалів даної справи, судом першої інстанції вірно встановлений факт, що спільне сумісне проживання позивачки та ОСОБА_6 доведене лише з листопаду 2005 року, тому транспортний засіб: автомобіль Hyndai, моделі Getz,державний номер: НОМЕР_2, 2005 року випуску, не відноситься до спільного сумісного майна ОСОБА_6 та ОСОБА_3.

В свою чергу транспортний засіб: автомобіль марки: Міtsubishi, модель: Lancer, державний номер: НОМЕР_1, 2008 року випуску, який був придбаний ОСОБА_6 в період шлюбу з ОСОБА_3 (шлюб зареєстрований 09.11.2007 року (свідоцтво про шлюб а/с 10)), є спільною сумісною власністю подружжя, і право власності на 1/2 частки вказаного транспортного засобу визнано судом за позивачкою, в силу вимог ст.ст. 60, 70 СК України.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Районний суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог стосовно визнання права власності на спадкове майно, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 з наступних підстав.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку.

Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом.

Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це є підставою для відмови у позові.

Позивачки не надала доказів відсутності умов для одержання в нотаріальної конторі свідоцтва про право на спадщину самої відповідачкою або її неповнолітнім сином ОСОБА_4.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей ЦПК України.

Судова колегія вважає, що позивачка не довела в повному обсязі ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, що є обов'язком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2015 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3, яка діє особисто та в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на спільне сумісне майно та спадкове майно - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко

С.М. Сегеда