У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Білгород-Дністровська міська рада Одеської області, про усунення перешкод у користуванні майном за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 4 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником 54/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1, відповідач є власником 46/100 часки цього будинку, будівлі, споруди та огорожа якого розташовані впритул до належної їй частини будинку, що чинить перешкоди у користуванні належною їй частиною будинку.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просила суд виділити їй в натурі 54/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1, до складу якої входить житловий будинок під літ. «А»: приміщення: 1-1 -житлова, 1-2 - житлова, тамбур літ. «а», житлова прибудова літ. «А2» загальною площею 69,2 кв. м, житловою площею 34,8 кв. м, навіс літ. «а2», сарай літ. «Ж», навіс літ. «ж», убиральня літ. «Д», душ літ. «Є», цистерна № 1, частина огорожі № 2, хвіртка № 3, водопровід № 7 із припиненням спільної часткової власності; встановити порядок користування земельною ділянкою за вказаною адресою відповідно до 2 варіанту судової земельно-технічної експертизи; стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 липня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Виділено ОСОБА_3 в натурі 54/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1, до складу якої входить житловий будинок під літ. «А»: приміщення: 1-1 -житлова, 1-2 - житлова, тамбур літ. «а», житлова прибудова літ. «А2» загальною площею 69,2 кв. м, житловою площею 34,8 кв. м, навіс літ. «а2», сарай літ. «Ж», навіс літ. «ж», убиральня літ. «Д», душ літ. «Є», цистерна № 1, частина огорожі № 2, хвіртка № 3, водопровід № 7 із припиненням спільної часткової власності.

Відповідно до 2 варіанту судової земельно-технічної експертизи: виділено в особисте користування ОСОБА_3 земельну ділянку площею 571 кв. м за вказаною адресою та встановлено межі земельної ділянки; виділено в особисте користування ОСОБА_4 земельну ділянку площею 867 кв. м та встановлено межі зазначеної земельної ділянки; виділено в загальне користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельну ділянку площею 42 кв. м за вищезазначеною адресою та встановлено її межі.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 4 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції в частині встановлення порядку користування земельною ділянкою та стягнення витрат за проведення судової будівельно-технічної експертизи скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовлено. У решті - рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права йпорушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Отже, судові рішення в частині поділу житлового будинку не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції, врахувавши технічну можливість та висновок судової експертизи виходив із того, що між співвласниками житлового будинку склалися неприязні стосунки з приводу користування будинком, тому виділив у натурі частку позивача із спірного житлового будинку та встановив порядок користування земельною ділянкою, на якій він знаходиться.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині встановлення порядку користування земельною ділянкою та стягнення витрат за проведення судової будівельно-технічної експертизи та відмовляючи в задоволенні цих позовних вимог, виходив із того, що в матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи про відвід спірної земельної ділянки у користування, земельна ділянка перебуває у власності Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, а сторони по справі є її фактичними землекористувачами.

Крім того, відповідач є інвалідом ІІ групи, тому витрати за проведення судової будівельно-технічної експертизи не підлягають стягненню з нього.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 лютого 2011 року ОСОБА_3 успадкувала від свого чоловіка, ОСОБА_5, 54/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1, що розташовані на земельній ділянці площею 1366 кв. м. Співвласником вказаного житлового будинку є ОСОБА_4, якому на підставі свідоцтва про право власності від 8 серпня 1994 року належить 46/100 частки спірного житлового будинку, що розташовані на земельній ділянці площею 1366 кв. м.

Згідно зі ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2 ст. 120 ЗК України).

Частина 4 ст. 120 ЗК України передбачає, що У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року № 6-2цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Судами встановлено, що між ним та позивачем, як колишнім подружжям, склався певний порядок користування земельною ділянкою.

При цьому ще в 1985 році відбулось збільшення фактичної площі земельної ділянки, тому при виготовленні плану контрольного обміру спірної земельної ділянки було зафіксовано площу - 1480 кв. м, що на 114 кв. м більше ніж вказано у свідоцтві про право на спадщину.

Проте апеляційний суд зазначених обставин не перевірив, не надав їм належної правової оцінки.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз'яснено, що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію.

При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо.

Абзаци 1 і 2 цього пункту стосуються також випадків, коли належні особам на праві спільної власності жилий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці, яка знаходилася в їх користуванні до її приватизації або за договором оренди.

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Отже,апеляційний суду порушенняст. ст. 212 -214, 316 ЦПК України назазначені положення закону уваги не звернув,не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог,які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та не вирішив спір щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Проте в порушення ст. ст. 214, 303, 316 ЦПК України, вийшовши за межі доводів апеляційної скарги, апеляційний суд, зазначивши у мотивувальній частині свого рішення про те, що рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про виділення в натурі частки житлового будинку не оскаржуються, тим не менш у резолютивній частині залишив у цій частині рішення районного суду без змін, що є неправильним.

Крім того, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено(ч. 1 ст. 88 ЦПК України).

Таким чином, витрати за проведення судової будівельно-технічної експертизи підлягають розподілу між сторонами у загальному порядку.

За таких обставин рішення апеляційного суду в частині визначення порядку користування земельною ділянкою не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 4 листопада 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Виключити з резолютивної частини рішення апеляційного суду Одеської області від 4 листопада 2015 року посилання на те, що в решті рішення міськрайонного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик