У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ДемяносоваМ.В., Леванчука А.О., Парінової І.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, товариства з обмеженою відповідальністю «Спецжитлокомфорт», товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест», Української спеціальної науково-реставраційної проектно-будівельно-виробничої корпорації «Укрреставрація», приватного акціонерного товариства «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Української спеціальної науково-реставраційної проектно-будівельно-виробничої корпорації «Укрреставрація», треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест», приватне акціонерне товариство «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс», ОСОБА_6, про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав, за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_7, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав, посилаючись на те, що 5 липня 2005 року між Українською спеціальною науково-реставраційною проектно-будівельно-виробничою корпорацією «Укрреставрація» (далі - УСНРПБВК «Укрреставрація») та приватним акціонерним товариством «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» (далі - ПАТ «МІК «Інтерінвестсервіс») було укладено договір № 3 про спільну діяльність без створення юридичної особи. Згідно додаткової угоди від 23 листопада 2006 року № 1 до договору про спільну діяльність приєдналося товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест» (далі - ТОВ «БІК «Інтербудінвест»). Метою укладення договору про спільну діяльність було забезпечення спільного інвестування та залучення коштів для будівництва адміністративно-житлового комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями, що знаходиться по АДРЕСА_1, організація безпосереднього будівництва об'єкту, розподіл між учасниками житлових і нежитлових площ об'єкту та отримання прибутку внаслідок продажу таких площ. Сторони договору № 3 про спільну діяльність узгодили, що розподіл площ між ними здійснюється відповідно до протоколу № 1 розподілу житлових та нежитлових площ (додаток № 2), який є невід'ємною частиною договору. Протоколом № 1 розподілу загальної житлової, нежитлової площі та машиномісць у житловому будинку АДРЕСА_1, підписаному кожним із учасників простого товариства, було визначено перелік квартир, нежитлових приміщень та паркомісць, які належатимуть кожному із учасників договору після завершення будівництва будинку.

Згідно протоколу № 1АДРЕСА_1 отримала у власність УСНРПБВК «Укрреставрація».

На підставі договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 15 серпня 2012 року № 04/29А, укладеного між ним, ОСОБА_4, та УСНРПБВК «Укрреставрація», після проведення всіх будівельних робіт та прийняття відповідного будинку приймальною комісією у експлуатацію, він отримав у власність квартиру АДРЕСА_1.

Його право власності зареєстровано у передбаченому законом порядку з отриманням свідоцтва про право власності на квартиру від 26 лютого 2014 року, виданого реєстраційною службою ГУЮ у м. Києві.

Позивач зазначав, що у березні 2014 року він приїхавши до будинку, в якому знаходиться вищевказана квартира, з метою отримання ключів від квартири та фактичного вселення, потрапити до квартири не зміг.

Крім того, йому стало відомо про те, що 21 жовтня 2010 року між ОСОБА_6 та ТОВ «БІК «Інтербудінвест» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 29а-4, предметом якого є майнові права на квартиру АДРЕСА_1.

Позивач зазначав, що факт передачі ТОВ «БІК «Інтербудінвест» - ОСОБА_6, а у подальшому - ОСОБА_5, майнових прав на квартиру є незаконним.

З огляду на вищезазначене, він позбавлений можливості користуватися квартирою, незважаючи на здійснення державної реєстрації права власності, оскільки ОСОБА_5 чинить перешкоди у користуванні нею. Зокрема, він не може потрапити до спірної квартири, у нього немає ключів від неї, оскільки у даній квартирі проживає ОСОБА_5 вона здійснює на власний розсуд ремонтні роботи, укладає договори з обслуговуючими організаціями на тепло і водопостачання, звертається зі спірним договором купівлі-продажу майнових прав до державних органів з приводу реєстрації права власності на квартиру на її ім'я, ініціює судові процеси про визнання за нею права власності на квартиру.

Також позивач зазначав, що спірний договір був укладений з порушенням вимог п. п. 2, 5 ст. 203 ЦК України з огляду на те, що директор ТОВ «БІК «Інтербудінвест» укладаючи з ОСОБА_6 спірний договір від імені всіх учасників простого товариства, не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки не отримував від учасників договору № 3 про спільну діяльність відповідних повноважень, закріплених в довіреності, а договором № 3 таке право за ТОВ «БІК «Інтербудінвест» не закріплено. На його думку, волевиявлення директора ТОВ «БІК «Інтербудінвест» при укладенні спірного договору з ОСОБА_6 не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, оскільки він був обізнаний про існування договору № 3 про спільну діяльність та протоколу №1, які сам підписував та відповідно до яких частка, до якої входить спірна квартира, належить УСНРПБВК «Укрреставрація», тому стороні неможливо буде виконати п. 1.4. спірного договору - передати майнові права на квартиру, якими вона володіє, а тим більше виконати вимоги п. 2.5.5. та передати покупцю у власність квартиру як об'єкт нерухомості. Отже, з моменту складання протоколу № 1 (з 24 листопада 2006 року) єдиною особою, яка могла розпоряджатися майновими правами на АДРЕСА_1, була УСНРПБВК «Укрреставрація».

З урахуванням викладеного позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав від 21 жовтня 2010 року № 29а-4, укладений між ТОВ «БІК «Інтербудінвест» та ОСОБА_6 та застосувати правові наслідки недійсності правочину, усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом виселення з неї ОСОБА_5

У грудні 2014 року ОСОБА_5 подала зустрічний позов до суду, у якому посилалася на те, що УСНРПБВК «Укрреставрація» не мала права продавати спірну квартиру шляхом укладання договору купівлі-продажу майнових прав № 29а-4, оскільки на момент його укладення ці майнові права не належали УСНРПБВК «Укрреставрація». Майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, на її думку, належали забудовнику ТОВ «БІК «Інтербудінвест», яке організовувало спорудження об'єктів для власних потреб чи для передачі їх у власність особам, або особам, власністю якої об'єкт стане після завершення будівництва. ТОВ «БІК «Інтербудінвест» не передавало за актом УСНРПБВК «Укрреставрація» АДРЕСА_1.

Також в обґрунтування своїх вимог за зустрічним позовом ОСОБА_5 зазначала, що у грудні 2012 року УСНРПБВК «Укрреставрація» звернулася до Господарського суду м. Києва з позовом до ТОВ «БІК «Інтербудінвест», треті особи: Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА), ПАТ «МІК «Інтерінвестсервіс», про зобов'язання протягом п'яти робочих днів з дня набрання законної сили рішенням суду, передати позивачу документи, необхідні для оформлення права власності на 14 квартир у будівлі за адресою: АДРЕСА_1. Рішенням Господарського суду м. Києва від 5 листопада 2013 року у справі № 5011-5/18880-2012, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16 січня 2014 року та постановою Вищого господарського суду України від 19 березня 2014 року, УСНРПБВК «Укрреставрація» відмовлено у задоволенні позовних вимог. Проте у серпні 2012 року УСНРПБВК «Укрреставрація» здійснила відчуження спірних майнових прав на спірну АДРЕСА_1, яка згідно протоколу № 2 вже входила до частки ТОВ «БІК «Інтербудінвест».

З цих підстав ОСОБА_5 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 15 серпня 2012 року № 4/29А, укладений між УСНРПБВК «Укрреставрація» та ОСОБА_4

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 15 серпня 2012 року № 4/29А, укладений між УСНРПБВК «Укрреставрація» та ОСОБА_4 Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину передбачені статтею 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_5, виходячи із встановлених у справі обставин, які свідчать про те, що 21 жовтня 2010 року між ОСОБА_6 та ТОВ «БІК «Інтербудінвест», УСНРПБВК «Укрреставрація», ПАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 29а-4 (а. с. 45- 48, т. 1). Відповідно до п. 1.1 цього договору, компанія продала, а ОСОБА_6 придбала майнові права на квартиру АДРЕСА_1 на умовах та в порядку визначеному цим договором. Згідно із п. 3.1 договору, вартість майнових прав на квартиру склала 501 760 грн. На виконання умов договору № 29а-4, ОСОБА_6 25 жовтня 2010 року здійснила оплату вартості майнових прав на АДРЕСА_1 у розмірі 501 760 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 25 жовтня 2010 року № 1 (а. с. 121, т. 1). У цей же день 25 жовтня 2010 року між ТОВ «БІК «Інтербудінвест», ПАТ «МІК «Інтерінвестсервіс», УСНРПБВК «Укрреставрація» (компанія) та ОСОБА_6 було підписано акт прийому-передачі майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 122, т. 1). Маючи на меті відступити права на АДРЕСА_1 29 серпня 2011 року між ОСОБА_6, ОСОБА_5 та компанією, від імені якої діяв генеральний директор ТОВ «БІК «Інтербудінвест» ОСОБА_8, було підписано угоду про відступлення прав, за умовами якої ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_6 всі права за основним договором купівлі-продажу майнових прав № 29а-4 (а. с. 49 - 51, т. 1).

Після введення будинку в експлуатацію між ОСОБА_5 та ТОВ «БІК «Інтербудінвест», ПАТ «МІК «Інтерінвестсервіс», УСНРПБВК «Укрреставрація» 9 жовтня 2012 року було підписано акт прийому-передачі спірної АДРЕСА_1 (а. с. 125, т. 1). З моменту підписання цього акта ОСОБА_5 набула право на здійснення подальшої реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Встановивши ці обставини у справі, а також те, що на час укладення між ОСОБА_4 та УСНРПБВК «Укрреставрація» договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 15 серпня 2012 року № 4/29А, за умовами якого до покупця переходять майнові права на квартиру АДРЕСА_1, суди дійшли обґрунтованого висновку, що УСНРПБВК «Укрреставрація» діяла у порушення вимог ст. 658 ЦК України, оскільки на цей момент власником спірної квартири та майнових прав на неї не було та визнавало такі майнові права на квартиру за ТОВ «БІК «Інтербудінвест». З урахуванням цього суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 15 серпня 2012 року № 4/29А недійсним у порядку, передбаченому ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України. З цих підстав не підлягала і задоволенню похідна вимога за позовом ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_5

Такий висновок судів відповідає встановленим у справі обставинам та ґрунтується на вимогах закону.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є безпідставними і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_7, відхилити, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.В. Демяносов
А.О. Леванчук І.К. Парінова

Колегія суддів: