АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2104/16 Головуючий 1 інст. - Федорова О.В.
Справа № 645/9307/15-ц Доповідач - Пономаренко Ю.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : Шевченко Н.Ф.,

Івах А.П.,

за участю секретаря: Каплоух Н.Б.,

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 січня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІМСЕН», ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору -Відділ державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Дніпровського району реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та зобов'язання вчинити певні дії та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІМСЕН», ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Відділ державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Дніпровського району реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та зобов'язати вчинити певні дії.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилались на те, що 21.05.2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу 95% частки у статутному капіталі ТОВ «ТІМСЕН» не в інтересах сім'ї, одержані за цим договором кошти не були використані в інтересах сім'ї. Договір був укладений без нотаріального посвідчення. Тому позивачі вважають, що цей договір є нікчемним правочином,внаслідок порушення вимог щодо нотаріального посвідчення договорі відчуження частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, а томупросили застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та зобов'язати вчинити певні дії.

11.12.2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі-продажу 95% частки у статутному капіталі ТОВ «ТІМСЕН» від 21.05.2014 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Свій позов обґрунтовує тим, що ОСОБА_5 ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу 95% частки у статутному капіталі ТОВ «ТІМСЕН», який 21.05.2014 року був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, при цьому вважає, що укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договору про відчуження 95% частки у статутному капіталі ТОВ «ТІМСЕН» в простій письмовій формі відповідає приписам чинного законодавства і не дозволяє вважати цей договір нікчемним.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково. Позовні вимоги ОСОБА_4 залишено без задоволення. Позовні вимоги ОСОБА_5 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину договору купівлі-продажу 95 % частки у статутному капіталі ТОВ «ТІМСЕН», що був укладений 21.05.2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково.

Застосовано правові наслідки (двосторонню реституцію) недійсності нікчемного правочину - договору купівлі-продажу 95 % частки у статутному капіталі ТОВ «ТІМСЕН», що був укладений 27.12.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 Визнано недійсним рішення загальних зборів ТОВ «ТІМСЕН» про зміну складу учасників ТОВ «ТІМСЕН», у зв'язку з переданням частки у статутному капіталі ТОВ «ТІМСЕН», рішення про затвердження нової редакції статуту ТОВ «ТІМСЕН», відповідно до протоколу загальних зборів учасників ТОВ «ТІМСЕН» № 01/05 від 21.05.2014 року. Визнано недійсним рішення загальних зборів ТОВ «ТІМСЕН» про обрання голови та секретаря зборів рішення про продаж учасником ТОВ «ТІМСЕН» ОСОБА_3 своєї частки, рішення про затвердження та підписання нової редакції статуту ТОВ «ТІМСЕН» відповідно до протоколу загальних зборів учасників ТОВ «ТІМСЕН» № 06-10/2 від 06.10.2015 року.

В решті позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу 95% частки у статутному капіталі ТОВ «ТІМСЕН», що був укладений 30.06.2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Стягнуто з ТОВ "ТІМСЕН", ОСОБА_3, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору в загальній сумі 487,20 грн. (по 162,40 грн. з кожного).

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції, ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим та постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду у частині задоволення позовних вимог первісного позову про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - договору купівлі-продажу 95% частки у статутному капіталі ТОВ «ТІМСЕН», що був укладений 21.05.2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ухвалити нове рішення по суті зустрічних позовних вимог, задовольнивши їх в повному обсязі.

Вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 з наступних підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не оскаржується, а тому судовою колегією не переглядається.

Розглядаючи справу та частково задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції у своєму рішенні посилався на те, що договір купівлі-продажу 95 % частки у статутному капіталі ТОВ «ТІМСЕН» від 21.05.2014 року був укладений без дотримання вимог закону щодо нотаріального посвідчення, а тому є нікчемним, тому відповідно до ст.216 Цивільного кодексу України, суд застосував наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду 1 інстанції та вважає їх помилковими виходячи з наступного.

Згідно до ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виходячи із повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно до ст.ст. 202, 204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин є правомірним, якщо недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями статті 216 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220,частина перша статті 224 тощо), та оспорюванні - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Цивільний кодекс України, який набув чинності 1 січня 2004 року, зокрема пункт 4 частини 1 статті 116, передбачає, що учасники господарського товариства мають право здійснювати відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом.

Такий порядок на час підписання оспорюваного договору купівлі-продажу часток в товаристві з обмеженою відповідальністю від 21.05.2014р., було встановлено статтею 147 ЦК України.

Так, вказаною статтею передбачено право учасника товариства з обмеженою відповідальністю продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства або третім особам.

Матеріали справи свідчать, що на підставі договору купівлі-продажу 95 % частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІМСЕН», який був укладений 21.05.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, на загальних зборах учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІМСЕН» було 21.05.2014 року та 06.10.2015 року прийнято рішення про зміну складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІМСЕН», у зв'язку з переданням частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІМСЕН»; рішення про затвердження нової редакції статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІМСЕН»; рішення про обрання голови та секретаря зборів, рішення про продаж учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІМСЕН», ОСОБА_3 своєї частки, рішення про затвердження та підписання нової редакції статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІМСЕН» відповідно до протоколів загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІМСЕН» № 01/05 від 21.05.2014 року та № 06-10/2 від 06.10.2015 року.

Відділом державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців в Дніпровському районі реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві здійснені реєстраційні дії 22.05.2014 року за № 901935; щодо зміни складу або інформації про засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІМСЕН», 29.05.2014 року за № 0019380 щодо зміни керівника юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІМСЕН» 22.10.2015 року за № 7019380 щодо зміни керівника, зміни складу підписантів Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІМСЕН».

Суд 1 інстанції, застосовуючи правові наслідки недійсності нікчемного правочину помилково виходив з підстав недотримання вимоги нотаріального посвідчення угоди.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду 1 інстанції виходячи з наступного.

За змістом статті 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Стаття 209 ЦК України передбачає нотаріальне посвідчення правочину, вчиненого у письмовій формі, лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до статей 655 та 656 ЦК України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі - продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

В силу статті 657 ЦК України, у письмовій формі укладається і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна.

Колегія суддів зазначає, що необхідність вчинення правочину в нотаріальній формі, як правило, передбачена для майна, що має значну цінність. Наведе також підтверджується пунктом 27 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який містить вичерпний перелік правочинів, які підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, до яких належать: договори про відчуження житлового будинку, іншої нерухомості; договори про заставу нерухомого майна, транспортних засобів, космічних об'єктів; договори про відчуження земельних ділянок; договори купівлі-продажу майна державних підприємств тощо.

Чинне законодавство, зокрема ст.147 ЦК України та ст.53 Закону України "Про господарські товариства", не містять припису про обов'язкове нотаріальне посвідчення правочину щодо відчуження частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю.

Можливість укладання договорів купівлі-продажу часток товариства передбачена ст.145, ст.655, ч.2 ст.656 ЦК України та ст.53 Закону України "Про господарські товариства", які не вимагають посвідчувати такі договори нотаріально.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача на ч.3 ст.29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців"(в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу), яка, на його думку, вимагає, що угоди про перехід частки учасника у статутному капіталі товариства або про передання права засновника (учасника) іншій особі, які мають надаватися до державної реєстрації змін до установчих документів, підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

При цьому в рішенні суд 1 інстанції посилався на ч.3 ст.29 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», чинної на час укладання договору від 21.05.2014 року в такій редакції: державному реєстратору подається «в обов'язковому порядку нотаріально посвідчений документ про передання прав засновника (учасника) іншій особі».

В той же час, вказана судом норма мала наступне формулювання: «у разі внесення змін - установчих документів, які пов'язані із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи, крім документів, які передбачені частиною першою цієї статті, додатково подається примірник оригінал (ксерокопія, нотаріально засвідчена копія) одного із таких документів: рішення про вихід юридичної особи із складу засновників (учасників); заяви фізичної особи про вихід із складу засновників (учасників); заяви, договору, іншого документа про перехід чи передачу частки учасника у статутному капіталі товариства; рішення уповноваженого органу юридичної особи про примусове виключення засновника (учасника) складу засновників (учасників) юридичної особи, якщо це передбачено законом або установчими документами юридичної особи».

Вочевидь, що використана судом норма не передбачає подання «в обов'язковому порядку нотаріально посвідченого документа», встановлюючи лише необов'язкову умову нотаріального посвідчення копії такого документа.

Названа норма визначає, що у разі внесення змін до установчих документів, додатково подаються нотаріально завірена копія заяви фізичної особи про вихід зі складу засновників (учасників), або нотаріально завірена копія документа про перехід частки учасника у статутному капіталі товариства. Тобто, у статті 29 названого Закону мова йде лише про нотаріальне посвідчення копій вказаних документів, а не угоди безпосередньо.

Оскільки частка в статутному фонді товариства з обмеженою відповідальністю є майновим правом учасника господарського товариства, при відчуженні (передачі) такої частки її власником іншій особі відбувається зміна учасників господарського товариства. Інформація про зміни до установчих документів юридичної особи підлягає обов'язковій державній реєстрації шляхом внесення відповідних змін до записів Єдиного державного реєстру в порядку, встановленому Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців".

Тому є помилковими висновки суду 1 інстанції з посиланням на ч.3 ст.29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" (в редакції, чинній на момент укладання оспорюваного договору купівлі-продажу) в обґрунтування свого висновку про обов'язковість нотаріального посвідчення спірного договору про передання права засновника (учасника) іншій особі, оскільки згідно з ч. 1 ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін, а чинне цивільне законодавство на відміну від договорів купівлі-продажу нерухомого майна (ст.657 ЦК України) не встановлює обов'язковість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю.

До того ж у ч.3 ст.29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", яка регулює виключно питання державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи, а не форму укладення правочинів купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі товариства, йдеться про необхідність додаткового подання нотаріально посвідченого документа про передання права засновника (учасника) іншій особі у разі внесення змін до установчих документів, які пов'язані із зміною засновників (учасників) юридичної особи.

По-друге, виходячи зі змісту ч.3 ст.29 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» відсутність надання нотаріальної копії посвідченого договору про передання права засновника (учасника) іншій особі є передумовою відмови державного реєстратора у вчиненні дій щодо реєстрації змін до установчих документів, які пов'язані із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи.

Слід також зазначити, що ч.3 ст.29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" передбачено, що у разі внесення змін до установчих документів, які пов'язані із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи, крім документів, які передбачені частиною першою цієї статті, додатково подається або копія рішення про вихід юридичної особи із складу засновників (учасників), завірена в установленому порядку, або нотаріально посвідчена копія заяви фізичної особи про вихід зі складу засновників (учасників), або нотаріально посвідчений документ про передання права засновника (учасника) іншій особі, або рішення уповноваженого органу юридичної особи про примусове виключення засновника (учасника) зі складу засновників (учасників) юридичної особи, якщо це передбачено законом або установчими документами юридичної особи.

Тобто вказана норма містить альтернативні вимоги щодо можливості додаткового подання державному реєстратору або копії рішення про вихід юридичної особи із складу засновників (учасників), завірена в установленому порядку, або нотаріально посвідчений документ про передання права засновника (учасника) іншій особі (спірний договір тощо).

Отже, відсутність нотаріального посвідчення спірного договору купівлі- продажу (відступлення) частки у статутному капіталі товариства зовсім не тягне за собою такі наслідки, як недійсність чи нікчемність такого договору, в разі його незастосування державним реєстратором при вчиненні реєстраційних дій.

З підстав наведеного, колегія суддів дійшла висновку про помилковість висновків суду 1 інстанції щодо недійсності правочину купівлі - продажу часток у статутному капіталі товариства від 21.05.2014 року з підстав недотримання нотаріальної форми договору, відповідно до ч.3 ст.29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", оскільки дана норма не встановлює вимог щодо обов'язковості нотаріального посвідчення правочину щодо відчуження частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, а вимагає тільки копію документа, на підставі якого змінюється склад учасників товариства.

І тому, виходячи з того, що законом не вимагається обов'язкове нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу частки у статутному фонді товариства з обмеженою відповідальністю, укладений з позивачем договір від 21.05.2014р. не містить такої вади форми, яка б призвела до його нікчемності.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, звернення до суду є способом захисту особою своїх порушених прав.

Між тим, позивач ОСОБА_5 не надав в обґрунтування позову доказів, яке саме його право, якою особою і яким чином були порушені при вчиненні спірного правочину.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання дійсним договору купівлі-продажу 95% частки у статутному капіталі ТОВ «ТІМСЕН» від 21.05.2014 року, оскільки даний договір є чинним, укладений у відповідності до діючого законодавства у письмовій формі та додаткового визнання в судовому порядку не потребує.

Колегія суддів , перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду 1 інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді 1 інстанції, визнає, що рішення судом 1 інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст.309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні обох позовів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303,304,307, 309, 313, 317, 319, 323, 324 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІМСЕН», ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Відділ державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Дніпровського району реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дійсним - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Ю.А. Пономаренко

Судді - А.П. Івах

Н.Ф. Шевченко