Справа № 343/2375/15-ц
Провадження № 22-ц/779/645/2016
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Вакарук В.М., Проскурніцького П.І.

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю представника апелянта ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що поза увагою суду залишився той факт, що спірний договір дарування квартири укладений дарувальниками в похилому віці під впливом тяжких сімейних обставин, стан їхнього здоров'я почав погіршуватись, їм стало тяжко обслуговувати себе, тому, враховуючи, що своїх дітей у них не було, вони готові були прийняти допомогу відповідача та відплатити йому за це. При цьому, зауважує апелянт, що до укладення спірного договору і навіть після цього між дарувальниками та відповідачем жодного разу не йшлося про дарування квартири. Відповідач постійно переконував подружжя ОСОБА_4 про те, що буде утримувати їх до смерті.

На думку апелянта, судом не досліджено чи в момент підписання договору дарування ОСОБА_4 здатна була розуміти його природу та правові наслідки. Перебуваючи під переконанням відповідача, що він буде утримувати їх з чоловіком до смерті, ОСОБА_4 не намагалася вникнути ні в суть прописаних у тексті договору положень, ні роз'яснень нотаріуса. Суду слід було звернути увагу на особливості психічного стану дарувальниці, яка, більше того, протягом останніх п'яти років перебуває на обліку у лікаря психіатра.

Також апелянт вказує, що суд не взяв до уваги той факт, що відповідач в судовому засіданні сам визнав, що обіцяв ОСОБА_4 постійну допомогу. Також відповідач визнав, що до літа 2015 року він дійсно їм допомагав, однак з вересня 2015 року до них не з'являється, оскільки ОСОБА_4 не впускає його до квартири. Однак саме припинення відповідачем надання допомоги ОСОБА_4, припинення їх відвідування та заява відповідача про те, що він їм нічого не винен, стали приводом для перегляду договору ОСОБА_4

Судом, на думку апелянта, не враховано, що спірний договір дарування квартири порушує принцип рівності учасників цивільно-правових відносин, наслідком його підписання стала втрата пенсіонерами права власності на квартиру, яка є їх єдиним місцем проживання, а відмова відповідача їм допомагати призвела до скрутного становища останніх, виникнення конфліктів та неприязних стосунків між самим подружжям пенсіонерів, психічного розладу ОСОБА_4 та зловживання алкоголем ОСОБА_5

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнити.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Відповідач в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечив, просив її відхилити. Рішення суду першої інстанції вважав законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що 25.06.2013 року між ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири, відповідно до якого ОСОБА_5 та ОСОБА_4 подарували, а ОСОБА_3 прийняв у дарунок належну дарувальникам в рівних частках кожному квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 44,69 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м. Договір посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Губою І.В. та зареєстрований в реєстрі за номером №884 (а.с. 12-13).

При цьому, із позовної заяви вбачається, що позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним вказаного договору, посилалась як на ст. 229 ЦК України, яка передбачає правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки, так і на ст. 230 ЦК України, яка передбачає правові наслідки вчинення правочину під впливом обману.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні не здобуто жодних доказів того, що оспорюваний ОСОБА_4 договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 25.06.2013 року був укладений внаслідок помилки чи обману, про що вказано в позовній заяві. Навпаки, дослідженими судом доказами підтверджено, що волевиявлення ОСОБА_4 було вільним та було спрямоване саме на укладення договору дарування. Вирішуючи справу, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин як ч. 1 ст. 229 ЦК України, так і ч. 1 ст. 230 ЦК України.

Указані норми ЦК України є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред'явлення позову, оскільки перша з них передбачає правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки, а друга - правові наслідки вчинення правочину під впливом обману.

Однак, з урахуванням приписів ст. 11 ЦПК України, якою встановлено обов'язок суду розглядати справи у межах заявлених вимог та право особи, яка бере участь у справі, розпорядитися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, суд розглянув справу в межах заявлених вимог і колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1, яка подарована відповідачу згідно оспорюваного договору дарування, належала подружжю ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності. Позивач ОСОБА_5, як сторона спірного договору, в процесі розгляду справи відмовився від позову, посилаючись на те, що він не бажає судитись з відповідачем, оскільки немає до нього жодних претензій (а.с. 30).

Отже, в такий спосіб ОСОБА_5 визнав, що він не помилявся в природі договору, а також, що не було обману зі сторони ОСОБА_3

Більше того, допитані як свідки ОСОБА_5 та приватний нотаріус Долинського районного нотаріального округу Губа І.В. ствердили, що волевиявлення ОСОБА_5 було спрямоване саме на укладення договору дарування квартири. При цьому приватний нотаріус пояснила, що вона роз'яснила ОСОБА_5 правову природу даного договору і запропонувала укласти договір довічного утримання, однак вони відмовилися, посилаючись на те, що ОСОБА_3 їм як син і вони хочуть зробити йому подарунок. Вони були на консультації кілька разів в період з березня по червень 2013 року і наполягали саме на укладенні договору дарування. Під час укладення даного договору вона роз'яснила їм всі пункти договору, вони самі читали його текст та ствердили, що їм все зрозуміло.

Згідно матеріалів справи (а.с. 8) позивач ОСОБА_4 є людиною похилого віку, однак вона не доводила та не надала доказів, що по стану здоров'я потребує догляду й сторонньої допомоги.

Судом також встановлено, що в подружжя ОСОБА_4 немає іншого житла, проте згідно домовленості сторін, вони проживатимуть в квартирі до кінця своїх днів, у зв'язку з чим після укладення договору дарування позивач разом з ОСОБА_5 продовжує проживати в спірній квартирі.

По обставинах справи в якості свідків судом допитано ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 і дано оцінку їх свідченням в сукупності всіх встановлених обставин та доказів.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позивач не довела наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивач в позовній заяві, так і її представник в суді доводили факт обману відповідача тим, що останній обманув позивача, обіцяючи доглядати їх взамін на подаровану йому квартиру, однак обіцянки не виконує.

Проте, такі доводи не узгоджуються з положеннями ст. 717 ЦК України, за змістом якої правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

За наведених обставин суд першої інстанції вірно дійшов висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_4, оскільки доказів на підтвердження вчинення спірного договору дарування квартири від 25.06.2013 року внаслідок помилки чи обману останньою не надано.

Доводи апелянта в основному зводяться до переоцінки доказів, що не узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 303 ЦПК України, за змістом якої суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку.

Посилання апелянта на те, що судом не досліджено чи в момент підписання договору дарування ОСОБА_4 здатна була розуміти його природу та правові наслідки, не заслуговують на увагу, оскільки наведене позивач не зазначала як правову підставу позову.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 308 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 слід відхилити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Вакарук В.М.

Проскурніцький П.І.