Справа № 343/1571/14-ц
Провадження № 22-ц/779/526/2016
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Вакарук В.М., Проскурніцького П.І.

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю представників апелянтів ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_7, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем та визнання права власності на нерухоме майно та за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на рішення Долинського районного суду від 14 січня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

17.06.2014 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем та визнання права власності на нерухоме майно, в обґрунтування якого зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_8, яка доводиться їй тіткою. Згідно довідки Шевченківської сільської ради від 16.04.2014 року покійній належала 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 Інша 1/2 частина цього будинку належить відповідачу ОСОБА_6 В останні роки свого життя ОСОБА_8 тяжко хворіла та потребувала догляду, а тому з квітня-травня 2009 року вона фактично проживала та здійснювала догляд за тіткою. 23.06.2009 року ОСОБА_8 склала заповіт, яким заповіла їй все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося. Вона звернулася в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, однак листом від 25.04.2014 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з тим, що вона пропустила встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини. Оскільки на момент смерті спадкодавці і по даний час вона продовжує проживати в будинку ОСОБА_8 та згідно заповіту є єдиною спадкоємицею спадкового майна останньої, то просила позов задовольнити.

06.08.2014 року ОСОБА_7 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання заповіту від 23.06.2009 року недійсним, посилаючись на те, що покійна ОСОБА_8 була її тіткою. В останні роки життя тітка тяжко хворіла, у зв'язку з чим потребувала постійного лікування та догляду. Вона здійснювала догляд за тіткою та надавала кошти на її лікування. 23.07.2007 року ОСОБА_8 склала заповіт, згідно якого заповіла їй все своє майно, а це 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 Їй відомо, що з травня 2009 року перед смертю тітки до неї почала навідуватись ОСОБА_4 До того часу ОСОБА_4 ніколи не навідувалась до тітки, не надавала їй жодної допомоги і тим більше не утримувала її матеріально. Вважає, що у ОСОБА_8 не було жодних підстав, причин і мотивів складати заповіт на користь ОСОБА_4 Стверджує, що в момент вчинення даного правочину ОСОБА_8 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, так як з травня 2009 року її хвороба загострилася, внаслідок сильного болю, який неможливо було припинити навіть сильнодіючими препаратами, ОСОБА_8 практично не їла, не спала, ні з ким не спілкувалася та перестала реагувати на зовнішнє середовище. Тому заповіт від 23.06.2009 року на ім'я ОСОБА_4 складений померлою під впливом обману. У зв'язку з наведеним просила позов задовольнити.

Ухвалою Долинського районного суду від 13 жовтня 2014 року вищевказані позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням цього ж суду від 14 січня 2016 року задоволено позов ОСОБА_4. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_4 разом із спадкодавцем ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, на час відкриття спадщини, в будинку АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 Івано-Франківської області, що належала ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року та згідно заповіту від 23.06.2009 року, посвідченого секретарем Шевченківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області та зареєстрованого в реєстрі за №22, заповіла їй все своє майно. Також стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 525 грн. сплаченого судового збору.

В задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу, в якій посилаються на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неналежну оцінку доказів, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема апелянти зазначають, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не взяв до уваги доводи позивача ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_4 почала навідуватись до хворої ОСОБА_8 саме в період, коли в останньої сталося загострення хвороби, а до того вона практично ніколи не бувала в ОСОБА_8, не надавала їй жодної допомоги, не утримувала її матеріально та не доглядала її в останні роки життя, а лише зрідка навідувалася до неї, у зв'язку з чим в ОСОБА_8 не було жодних внутрішніх підстав і мотивів складати заповіт на користь ОСОБА_4

Апелянти стверджують, що судом не взято до уваги, а навпаки перекручено показання основних свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які в судовому засіданні пояснили, що вони були присутні під час складання заповіту. Під час вчинення зазначеної дії секретар Шевченківської сільської ради принесла з собою заповнений бланк заповіту, прочитала його в голос та запитала ОСОБА_8, чи розуміє та, що вона зачитала, на що лежача ОСОБА_8 щось пробурмотіла. Вони не розібрали що саме, оскільки обличчя ОСОБА_8 було притиснуте до подушки від сильного болю, однак ОСОБА_4 та її знайома ОСОБА_11, яка не була допитана в судовому засіданні як свідок, ствердили, що ОСОБА_8 сказала «так».

Також апелянти вказують, що в оскаржуваному рішенні суд зазначив про те, що ОСОБА_6 через похилий вік та стан здоров'я не зміг чітко висловити своєї позиції щодо даного спору. При цьому суд не врахував ту обставину, що в судовому засіданні ОСОБА_6 заперечив той факт, що визнає позовні вимоги ОСОБА_4 Також суд не взяв до уваги його пояснення про те, що він проживав разом з сестрою ОСОБА_8 в одному будинку. У 2003 року його сестра захворіла на рак шлунка. ОСОБА_7 оплачувала всі витрати на лікування ОСОБА_8 та доглядала їх двох, і досі йому допомагає. Після проведеної операції сестрі стало трохи краще, однак на початку 2009 року хвороба почала прогресувати і вона взагалі стала лежачою. Внаслідок сильної болі ОСОБА_8 практично не їла, не могла спати, ні з ким не спілкувалася та перестала реагувати на зовнішнє середовище. ОСОБА_4 біля сестри він практично ніколи не бачив, однак коли сестра вже майже не розмовляла, ОСОБА_4 прийшла разом зі своєю знайомою та секретарем сільської ради, щоб підписати якісь документи. Йому не відомо які, оскільки ОСОБА_4 фактично не допускала його до кімнати.

На думку апелянтів, судом не враховано, що адвокат ОСОБА_5 двічі звертався в суд із заявами про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що ОСОБА_4 безпідставно двічі не з'являлась в судове засідання. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд повинен був постановити ухвалу про залишення позовної заяви ОСОБА_4 без розгляду. Крім того, суд провів та закінчив розгляд справи у відсутності ОСОБА_4 за участі її адвоката, в той час, як згідно ст.ст. 41, 42, 44 ЦПК України суд не мав законних підстав допускати до участі у справі адвоката без самої ОСОБА_4

Також суд не дав належної оцінки та не врахував висновок судово-психіатричного експерта №72 від 26.05.2015 року, згідно якого ОСОБА_8 страждала психічним розладом, що значно впливало на її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними, та не взяв до уваги пояснення експерта ОСОБА_12, яка підтвердила, що при такому стані, в якому перебувала ОСОБА_8 на час складання заповіту, вона ніяким чином не могла та не хотіла розуміти, що відбувається довкола неї, про що її запитують та що їй говорять.

З цих підстав апелянти просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_7 задовольнити, а в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

В засіданні апеляційного суду апелянти та їх представники доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник позивача-відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечив, просив її відхилити. Рішення суду першої інстанції вважав законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

За змістом ст.ст. 212, 213 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_8, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 05.08.2009 року (а.с. 5).

З довідки Шевченківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області від 16.04.2014 року вбачається, що згідно запису в погосподарській книзі за №4, номер об'єкта погосподарського обліку НОМЕР_2, за гр. ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року рахується 1/2 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 8).

За життя 23.07.2007 року ОСОБА_8 склала заповіт, згідно якого все своє майно заповіла ОСОБА_7 (а.с. 78).

23.06.2009 року спадкодавець склала новий заповіт, відповідно до якого все своє майно заповіла ОСОБА_4 Даний заповіт складений в присутності свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10, посвідчений секретарем Шевченківської сільської ради ОСОБА_22. та зареєстрований в реєстрі за №22 (а.с. 6).

Позивач-відповідач ОСОБА_4 звернулася до Долинської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Листом від 25.04.2014 року №210/01-16 ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину спадкодавця ОСОБА_8 у зв'язку з пропуском шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини та роз'яснено право на звернення в суд по даному питанню (а.с. 10).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що судом не здобуто будь-яких доказів того, що на час складання заповіту 23.06.2009 року, посвідченого секретарем Шевченківської сільської ради та зареєстрованого в реєстрі за №22, спадкодавець ОСОБА_8 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем та визнання права власності на нерухоме майно, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, постійно проживала разом із спадкодавцем в будинку АДРЕСА_1 Івано-Франківської області, а тому слід встановити даний юридичний факт та визнати за нею право власності на 1/2 частину цього домоволодіння, що належала померлій ОСОБА_8, яка згідно заповіту від 23.06.2009 року заповіла їй все своє майно, оскільки вона постійно поживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, тобто прийняла спадщину і не заявляла про відмову від неї.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Статтями 1216, 1218 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частинами 2-4 ст. 1254 ЦК України встановлено, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно положень ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 06 листопада 2011 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Відповідно до постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року №6-9цс12, ухваленої у порядку перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2011 року, виходячи з вимог норми ч. 1 ст. 225 ЦК України, висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №72 від 18.05.2015 року по 26.05.2015 року (а.с. 131-135) підекспертна ОСОБА_8 страждала психічним розладом - органічним розладом особистості та поведінки (органічного психосиндрому), внаслідок дисфункції головного мозку у формі глибокої астенії, зумовленої соматичним захворюванням (термінальна стадія ракової інтоксикації). Зазначене захворювання значно впливало на здатність під експертної ОСОБА_8 усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Суд першої інстанції, оцінивши висновок експерта в сукупності з іншими наявними доказами, вірно дійшов висновку, що проведеною по даній справі посмертною судово-психіатричною експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_8 на момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджується про те, що захворювання заповідачки істотно впливало на її здатність усвідомлювати свої дії й керувати ними.

Судом допитано ряд свідків: ОСОБА_22., ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 і дано оцінку їх свідченням.

З матеріалів справи, а саме акту від 12.06.2014 року, складеного комісією у складі депутата Шевченківської сільської ради ОСОБА_18 та жителів села ОСОБА_19 і ОСОБА_20 (а.с. 38), вбачається, що ОСОБА_4 проживала в АДРЕСА_1 з травня 2009 року і доглядала хвору ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року. ОСОБА_4 проживає за даною адресою по даний час.

Згідно довідки про склад сім'ї та проживання від 27.06.2014 року №782, виданої Шевченківською сільською радою Долинського району Івано-Франківської області (а.с. 37), ОСОБА_4 з сім'єю з 2010 року зареєстровані на проживання в 1/2 частині будинку по АДРЕСА_1

Відповідно до довідки ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» від 19.05.2014 року №197 реєстрація права власності на дане домоволодіння не проводилася (а.с. 16).

Таким чином, давши оцінку наведеним доказам, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що ОСОБА_4 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, постійно проживала разом із спадкодавцем в будинку АДРЕСА_1 Івано-Франківської області, а тому слід встановити даний юридичний факт та визнати за нею право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, та за життя згідно заповіту від 23.06.2009 року заповіла все своє майно ОСОБА_4

Доводи апелянта були предметом дослідження суду першої інстанції, в основному зводяться до переоцінки доказів, що не узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 303 ЦПК України, за змістом якої суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 308 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_7 та ОСОБА_6 слід відхилити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Долинського районного суду від 14 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Вакарук В.М.

Проскурніцький П.І.