Справа № 147/1249/15-ц Провадження № 22-ц/772/1145/1166/2016Головуючий в суді першої інстанції Костюк Г. М.
Категорія 19 Доповідач Жданкін В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Жданкіна В.В.

Суддів: Пащенко Л.В. , Медяного М.В.

При секретарі: Агеєвій Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Тростянецького районного суду Вінницької області від 03.02.2016 року та рішення від 19.02.2016 року та апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 19.02.2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики , -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 02.09.2014 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від нього кошти в сумі 29 578,00 доларів США зі строком повернення до кінця поточного року. Факт отримання коштів та кінцевий термін повернення боргу було посвідчено розпискою ОСОБА_2 Відповідач свої зобовязання в установлений строк не виконав, тому позивач, з врахуванням збільшених позовних вимог, просить стягнути з останнього на його користь суму заборгованості в розмірі 3 342 682,31 грн., що складається з основного боргу 784766,40 грн., 3 % річних 19265,12 грн., процентів за користування позикою 164428,21 грн., неустойки в сумі 2 344 222,58 грн. У відшкодування моральної шкоди просив стягнути з відповідача 30000,00 грн., мотивуючи тим, що він хворіє на важке захворювання нирок, очікує операції з трансплантації нирок, проходить дороге лікування гемодіалізом. Неповернення коштів, неможливість оплатити операцію, страх за своє життя у звязку з цим спричиняє йому моральні страждання. Просив також стягнути на його користь витрати, пов»язані з оплатою правової допомоги.

Рішенням Тростянецький районний суд Вінницької області від 19.02.2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 02 вересня 2014 року в сумі 1078 271 (один мільйон сімдесят вісім тисяч двісті сімдесят одна) грн. 00 коп., що складається з:

- боргу за договором позики в сумі 623179 (шістсот двадцять три тисячі сто сімдесят девять) грн. 34 коп., що станом на 18.02.2016 року за офіційним курсом НБУ еквівалентно 23322 (двадцять три тисячі триста двадцять два) долари 58 центів;

- 3% річних в сумі 17107 (сімнадцять тисяч сто сім) грн. 55 коп.;

- процентів за користування позикою в сумі 145994 (сто сорок пять тисяч дев»ятсот девяносто чотири) грн. 71 коп.;

- неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобовязання в сумі 291989 (двісті девяносто одна тисяча девятсот вісімдесят девять) грн. 40 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди 7000 (сім тисяч) грн. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати, як незаконні ухвали Тростянецького районного суду Вінницької області від 12.11.2015 року, від 03.02.2016 року та рішення суду від 19.02.2016 року направити справу на новий розгляд.

ОСОБА_4 в своїй апеляційній скарзі на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 19.02.2016 року просить рішення суду змінити та постановити нове, яким позов задоволити.

Перевіривши законність та обґрунтованість судових рішень в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скаргу ОСОБА_2 слід задоволити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ч.2 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути продавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 207 ч.1 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.09.2014 року сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 кошти в сумі 29 578,00 доларів США зі строком повернення до кінця поточного року. Позику оформили розпискою.

Обставини написання розписки під психологічним тиском, погрозами розправи, знищення майна, відповідач доводив запискою з погрозами, яку зі слів дружини відповідача, позивач залишив після облиття хати соляркою. Відповідач та його представник клопотали про призначення почеркознавчої експертизи даної записки з метою встановлення її авторства позивача.

Проте, написання даної розписки під тиском, примусом або погрозами, відповідачем не доведено, оскільки до правоохоронних органів з даного приводу він не звертався.

Судова колегія погоджується з висноком суду першої інстанції, що а ні почеркознавча експертиза, яка ідентифікує виконавця тексту, а ні авторознавча, яка ідентифікує автора тексту, не дають відповіді на питання коли і за яких умов написаний текст. Саме по собі вирішення питання авторства тексту погроз, не доводить написання розписки 02.09.2014 року під примусом.

Тому, ухвала суду Тростянецького районного суду Вінницької області від 03.02.2016 року, про відмову призначення експертизи, відповідає вимогам закону і підстав для скасування немає.

Фактично сторони в належній формі досягли згоди з істотних умов договору щодо його предмету і строку виконання і даний договір відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України.

З квитанцій терміналу «Приватбанк», датованої 24.07.2014 року наданої відповідачем вбачається, що на картку позивача, номер рахунку відповідає номеру з банківської виписки, було перераховано 3500,00 грн. Однак, жодна із сторін на підтвердження своїх тверджень, не довела чи дійсно у 2011 році це були боргові зобов»язання, в якій сумі мали місце боргові зобов»язання та на яких умовах, однак є встановленим фактом отримання ОСОБА_2 02.09.2014 року позики на суму 29 578 доларів США, та підтверджує часткове погашення боргу після написання розписки.

А тому, письмова розписка, яка містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів на підставі наведених вище положень Цивільного кодексу України, є належним доказом, що свідчить про укладення договору позики. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15. У цій же справі Верховний Суд України сказав, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Позика в повному обсязі не повернута.

Відповідно до виписки по картковому рахунку ОСОБА_4 в ПАТ КБ «Приватбанк», належність якого позивачу відповідачем не оспорюється, за період з 01.01.2015 року по 19.10.2015 року, відповідачем на зазначений рахунок переводились кошти в різних сумах за вирахуванням комісії. Зокрема: 15.05.2015 року - 993,01 грн., 05.06.2015 року 1132,31 грн., 12.07.2015 року 1098,00 грн., 12.08.2015 року 1142,26 грн., 07.09.2015 року -1092,51 грн., а всього - 5452,60 грн. (а.с.112). Перерахування на вказаний рахунок зазначених сум підтвердив відповідач, надавши чеки по операціям через термінал «Приватбанку» (а.с.118,119,122,123).

19.10.2014 року ОСОБА_5 (дружина відповідача) передала ОСОБА_6 (дружині позивача) в рахунок погашення боргу 6 000 доларів США, в присутності свідків. Позивач в той час знаходився на лікуванні, а сам відповідач на роботі в м. Києві, тому особисто кошти не передавав. Зазначена сума була отримана від ОСОБА_7 за проданий належний ОСОБА_2 автомобіль «DAF» та відразу передана, за погодженням в телефонному режимі з позивачем, його дружині, про що була написана розписка.

Твердження позивача про те, що ці гроші були отримані за попереднім договором позики з відповідачем від 2011 року не знайшли свого підтвердження, оскільки 6 000,00 доларів США були отримані 19.10.2014 року позивачем після написання ОСОБА_2 боргової розписки від 02.09.2014 року, а тому ці кошти слід вважати частковим виконанням зобов»язання за договором позики укладеним в 2014 році.

В установлений строк відповідач не виконав в повному обсязі своє зобов»язання, тим самим порушив вимоги ч.1 ст. 1049 ЦК України, згідно якої позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

2. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції постановлено правильне, в цілому, рішення і проведено відповідні розрахунки заборгованості, проте у зв'язку з тим, що а ні договором укладеним між сторонами, а ні вищезазначеною статтею не передбачено стягнення моральної шкоди, колегія суддів приходить до висновку про необхідність змінити рішення у цій частині відмовивши у цій частині позову.

Згідно ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

У судовому засіданні, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 заявив, що ще однією підставою для скасування рішення суду є постановлення безпідставної ухвали від 19.02.2016 року про відмову у задоволенні заяви відповідача про відвід судді.

У ч.4 ст. 309 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Проте, колегія суддів вважає доводи представника відповідача безпідставними в даній частині, а тому вони підлягають відхиленню.

Ухвала Тростянецького районного суду Вінницької області від 12.11.2015 року є протокольною, а тому оскарженню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 19 лютого 2016 року відхилити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 19 лютого 2016 року задоволити частково.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 19 лютого 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 моральної шкоди - скасувати та відмовити у цій частині позову.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та з цього ж моменту може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно: