Ухвала

іменем україни

16 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договорами позики; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними, за касаційними скаргами ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 08 серпня 2014 року та ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 08 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 27 квітня 2011 року він уклав договір позики з ОСОБА_7 на суму 47 000 доларів США строком до 26 вересня 2011 року. 28 серпня 2011 року між сторонами укладено ще один договір позики на суму 47 000 доларів США строком до 26 вересня 2011 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, спадкоємцями є ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 У травні 2012 року позивач пред'явив вимоги до відповідачів, після чого ОСОБА_4 повернула йому частину боргу в сумі 7 000 доларів США, проте іншу частину боргу відповідачі до цього часу не повернули. З огляду на зазначене, просив суд стягнути з відповідачів на його користь борг за договором позики у сумі 695 391 грн, інфляційні втрати у сумі 2 945 грн 46 коп., три проценти річних у сумі 29 038 грн 95 коп.

У квітні 2013 року ОСОБА_4 пред'явила зустрічний позов, у якому просила визнати недійсними договори позики, укладені 27 квітня 2011 року та 28 серпня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_7 під час підписання спірних договорів позики не усвідомлював значення своїх дій, оскільки страждав психічним захворювання та помер внаслідок самогубства.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 особисто та як із законного представника неповнолітньої ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 192 826 грн 86 коп.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 289 240 грн. 29 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 08 серпня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 змінено.

Зменшено розмір боргу, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_4, як спадкоємця та представника неповнолітньої дочки ОСОБА_5 з 192 826 грн 86 коп. до 29 460 грн 52 коп., та з ОСОБА_6 з 289 240 грн 29 коп. до 44 190 грн 78 коп.

В інший частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить змінити рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи первісні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі повинні сплатити заборгованість за договорами позики в межах вартості майна, отриманого у спадщину з урахуванням претензій всіх кредиторів. При цьому, судом було відмовлено у задоволенні зустрічного позову з підстав ненадання позивачем належних та допустимих доказів того, що під час отримання позики від ОСОБА_3 ОСОБА_7 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Зменшуючи розмір стягнутої заборгованості, суд апеляційної інстанції виходив із того, що вартість майна, одержаного у спадщину, є нижчою, ніж визначена місцевим судом.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції частині відмови у задоволенні зустрічного позову, зазначивши при цьому, що рішення суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим.

Проте, повністю погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає

Судами установлено, що 27 квітня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено договір позики у вигляді розписки про отримання останнім грошових коштів у сумі 47 000 доларів США строком до 26 вересня 2011 року.

20 серпня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено ще один договір позики у вигляді розписки про отримання останнім грошових коштів у сумі 47 000 доларів США строком до 26 вересня 2011 року.

У встановлений термін ОСОБА_7 грошові кошти позивачу не повернув.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1.

Відповідно до спадкової справи спадщину після смерті ОСОБА_7 прийняли ОСОБА_6 та ОСОБА_4 особисто та як законний представник ОСОБА_5 Батьки померлого відмовилися від спадщини на користь ОСОБА_6

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_4, посилалась на те, що в момент укладення договорів позики ОСОБА_7 внаслідок психічного захворювання не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними та просила визнати недійсними ці правочини з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України.

Із роз'яснень, викладених у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Відповідно до акту посмертної судово-психіатричної експертизи № 580 від 31 грудня 2013 року ОСОБА_7 страждав стійким хронічним психічним розладом та по своєму психічному стану не міг розуміти значення своїх дій та керуватися ними 27 квітня 2011 року і 20 серпня 2011 року, не міг усвідомлювати фактичний характер своїх дій і не міг передбачити їх наслідки.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2014 року було призначено додаткову посмертну судово-психіатричну експертизу, у якій експерти підтвердили висновки попередньої експертизи.

Висновки зазначених експертиз носять категоричний характер.

Вирішуючи справу, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 10, 57, 60, 212-214, 315 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не встановив усіх фактичних обставин справи, що мають визначальне значення для правильного вирішення справи; доводи апеляційної скарги належним чином не перевірив; відхиляючи висновки судово-психіатричних експертиз щодо психічного стану ОСОБА_7 в момент вчинення спірних правочинів, належним чином не мотивував своє рішення в цій частині, зазначивши в обґрунтування своїх висновків лише те, що ОСОБА_4 не довела свої вимоги в цій частині; вважаючи висновки судових експертиз необґрунтованими, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив сторонам їх право на звернення до суду з клопотанням щодо проведення повторної судової експертизи в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 150 ЦПК України; посилаючись як на підставу для відмови у задоволенні зустрічного позову на те, що ОСОБА_7 на час отримання грошей від ОСОБА_3 не був визнаний недієздатним, не врахував, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною.

Не ґрунтуються на вимогах закону і висновки суду апеляційної інстанції про неможливість визнання договорів позики недійсними, оскільки розписка не є договором позики в розумінні положень ч. 1 ст. 1047 ЦК України.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13.

Ураховуючи, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК Україниє підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 08 серпня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева О.В. Попович В.О. СавченкоСудді: В.І. Амелін