РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2016 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Зосименка О.М.,

при секретарі Забродцькому А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, процентів, інфляційних втрат та 3% річних,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просив суд стягнути на його користь з відповідача, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, 110 500 грн. за договором позики, 3 978 грн. інфляційних втрат, 2043 грн. 50 коп. - 3% річних та 19 357 грн. 17 коп. процентів і 1358 грн.79 коп. судового збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 24 червня 2015 року відповідач взяв у нього в борг грошові кошти у розмірі 110 500 грн., які зобов'язався повернути до 01.08.2015 року, що підтверджується розпискою. Оскільки відповідач суму позики не повертає, позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики, проценти, інфляційні втрати та 3% річних.

В останнє судове засідання позивач та його представник не зявилися, від представника надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги повністю підтримує. Відповідач та його представник в останнє судове засідання не зявилися, від представника відповідача надійшла заява про визнання позову в частині суми боргу, в решті вимог просить суд відмовити за безпідставністю, оскільки відповідачем вчинялися спроби повернути суму боргу.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 24 червня 2015 року ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 110 500 грн., які зобов'язався повернути до 01.08.2015 року, що підтверджується борговою розпискою.

Одночасно судом встановлено, що 22.02.2016 року та 03.03.2016 року відповідачем надсилалися позивачу листи з вимогою проведення зустрічі для передачі суми боргу, що підтверджується фінансовими чеками та описом поштових вкладень. Інших доказів на вчинення дій з виконання договору позики відповідачем та його представником не надано.

Представником позивача і позивачем не надано доказів надання відповіді на вищевказані листи або дій з прийняття виконання зобовязання.

Враховуючи визнання відповідачем позову в частині стягнення 110 500 грн. боргу за договором позики, суд на підставі ст.ст.1049, 610 ЦК України, дійшов висновку про обґрунтованість вимоги та наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Одночасно, позивач просить суд стягнути на його користь проценти за користування грошовими коштами за період з 25.06.2015 року по 11.03.2016 року в сумі 19 357 грн. 17 коп.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобовязання обмежується поверненням боргу.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі №6-36цс14.

З огляду на те, що спірний договір позики не є безоплатним у розумінні норм частини другої статті 1048 ЦК України та що розмір процентів від суми позики ним не встановлений, суд дійшов висновку що позикодавець, у відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України має право на одержання від позичальника процентів.

Проте, зважаючи на вчинення відповідачем дій з виконання договору позики, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в цій частині та стягнення процентів за користування грошовими коштами за період з 25.06.2015 року по 21.02.2016 року в сумі 18 091 грн.72 коп. (25.06.2015 по 27.08.2015 110500х30%:365х64 дня=5 812грн.60 коп; з 28.08.2015 по 24.09.2015 110500х27%:365х28 днів=2 288 грн.71 коп.; з 25.09.2015 по 21.02.2016 110500х22%:365х150 днів=9 990 грн.41 коп.)

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних за період з 01.08.2015 року по 21.02.2016 року в сумі 1 861 грн.85 коп. (110 500х3%:365х205 днів); та інфляційні втрати (з урахуванням останньої заяви про збільшення вимог ) за період як зазначає позивач з листопада 2015 року по січень 2016 року 3 978 грн.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 1 343 грн.84 коп. судового збору.

Керуючись ст. 610, 611, 625, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 33, 57, 58, 60, 61, 88, 209, 212-215, 223, 224-227 ЦПК України, суд -

вирішив:

позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ін.. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 110 500 грн. боргу за договором позики, 18 091 грн.72 коп. процентів від суми позики, 1 861 грн.85 коп. 3% річних та 3 978 грн. - інфляційні втрати, а всього 134 431 грн. 57 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (ін.. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 343 грн. 84 коп.

Рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо така скарга не була подана. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду апеляційним судом.

Суддя О.М. Зосименко