Справа № 202/5346/16-ц
Провадження № 2/202/2621/2016
26 жовтня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючої судді Зосименко С.Г.
при секретарі Журавльов А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років та стягнення заборгованості,-
Позивачка у судове засідання не зявилася.
Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.
Відповідач у судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив. Представник позивачки не заперечував щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, однак спільно проживали з травня 2009 року.
Від сумісного проживання сторони мають спільну дитину сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серія І-КИ № 513393 від 02.12.2014 року.
Дитина проживає разом з позивачкою (матір'ю).
Відповідач матеріальну допомогу на утримання малолітнього сина в добровільному порядку не надає, участі у вихованні сина не приймає.
Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до частини 1 статті 8 Цивільно-процесуального кодексу України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 13 Сімейного кодексу України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.
Згідно зі статтею 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен із подружжя має рівні цивільні права та обовязки у відносинах між собою і зі своїми дітьми, а також щодо одруження, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.
Відповідно до частини 2 статті 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до частини 1 статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.
Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Відповідно до статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до принципу 7 Декларації прав дитини якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках.
Відповідно до статті 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов життя. Держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права, визнаючи важливе значення в цьому відношенні міжнародного співробітництва, основаного на вільній згоді.
Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.
За змістом ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.
Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 СК України).
При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України.
Відповідач є батьком малолітньої дитини ОСОБА_3, має задовільний стан здоровя, на обліку у лікарів не перебуває, інших дітей не має не має постійного місця роботи. Беручи до уваги вище викладене, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги позивачки в частині стягнення аліментів на утримання сина частково та стягнути з відповідача аліменти на дитину у розмірі 700 грн., але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки утримувати дитину є обов'язком обох батьків.
Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації (п. 2 cт. 184 СК України). Індексація проводиться згідно із Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».
Відповідно до ч. 2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частини другої-четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.
У відповідності ч. 2 ст. 84 СК України дружини, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років.
Відповідно до ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача на утримання дружини аліменти, починаючи стягнення з моменту звернення позивачки в суд, та до досягнення дитиною трирічного віку, тому що відповідач будучи батьком дитини, зобов'язаний матеріально утримувати позивачку, з якою проживає дитина.
Відповідно до ч. 2 ст. 79 СК України якщо позивач вживав заходів щодо одержання аліментів від відповідача, але не міг їх одержати внаслідок ухилення відповідача від їх сплати, суд, залежно від обставин справи, може постановити рішення про стягнення аліментів за минулий час, але не більше як за один рік.
Позивачкою не надано доказів наявності домовленості між сторонами про сплату відповідачем аліментів та ухилення відповідача від їх сплати. У судовому засіданні представник позивачки пояснив, що між сторонами не було домовленості щодо сплати аліментів та розміру аліментів. Тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по аліментам є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до частин 1, 2 статті 79 Цивільно-процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: - позивачі у справах про стягнення аліментів.
Відповідно до частини 3 статті 88 Цивільно-процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
З відповідача відповідно до вимог частини 3 статті 88 Цивільно-процесуального кодексу України необхідно стягнути на користь держави судовий збір у 1102 гривень 40 копійок.
Відповідно до частини 1 статті 217 Цивільно-процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Відповідно до частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.
Відповідно до пункту 1 частини 1 та частини 2 статті 367 Цивільно-процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: 1) стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1, 2 і 3 частини першої цієї статті.
Керуючись статтею 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтями 3, 18, 27 Конвенції про права дитини, принципами 6-7 Декларації прав дитини, статтями 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, статтями 9, 48, 51 Конституції України, статтями 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 5 Закону України «Про судовий збір», пунктами 15-17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», статтями 1-2, 7, 13, 15, 18, 79, 84, 91 141, 155, 157, 180-183, 184, 191 Сімейного Кодексу України та статтями 1, 3-4, 8, 10-11, 15, 30, 57-61, 64, 79, 88, 107, 110, 131, 179, 212-214, 215, 217, 223-226, 294, 367 Цивільно-процесуального кодексу України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягувати з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти у розмірі 700 грн., але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з урахуванням індексації, починаючи стягнення з 22 серпня 2016 року і до повноліття дитини.
Стягувати з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1 кошти на утримання дружини у розмірі 500 грн., починаючи стягнення з 22 серпня 2016 року до досягнення дитиною трьох років, тобто до 03.11.2017 року.
В іншій часині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1102 гривень 40 копійок.
Рішення підлягає обовязковому негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суду м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя С.Г. Зосименко