Справа № 444/575/14 Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р.Й.
Провадження № 22-ц/783/1015/16 Доповідач в 2-й інстанції: Мусіна Т. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

за участі секретаря - Фейір К.О.

з участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» - Гнатишака О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа: служба у справах дітей Жовківської районної державної адміністрації, про визнання недійсним договору,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 13 серпня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариством комерційний банк «ПриватБанк» та її матір'ю, ОСОБА_6, укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику на споживчі цілі кредитні кошти у розмірі 33 191,52 долари США на строк до 13 серпня 2013 року зі сплатою 1,25 % у місяць на суму залишку заборгованості.

30 серпня 2008 року на забезпечення виконання позичальником своїх кредитних зобов'язань між банком та її бабусею, ОСОБА_7, укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано належний іпотекодавцю на праві власності житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_1.

На момент укладення договору іпотеки та певний період після нього вона перебувала за кордоном, а у вересні 2013 року отримала вимогу банку про виселення разом із дочкою з іпотечного житлового будинку у зв'язку з тим, що рішенням суду від 5 квітня 2011 року за позовом банку звернуто стягнення на предмет іпотеки на погашення кредитної заборгованості.

Позивачка просила визнати договір іпотеки недійсним, так як при його укладенні не було отримано попередньої згоди органу опіки та піклування, оскільки у житловому будинку на час укладення договору іпотеки постійно проживала її неповнолітня дочка ОСОБА_5, яка знаходилась на утриманні відповідачів, бабусі та прабабусі.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 23 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 18 червня 2015 року, позов задоволено. Визнано договір іпотеки від 30 серпня 2008 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_7, недійсним. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 18 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було надано належної оцінки тим фактам, що сторонами при укладенні оспорюваного договору було виконано всі вимоги цивільного законодавства; ОСОБА_7 при підписанні цього договору усвідомлювала наслідки укладення такого; укладення спірного договору на момент його підписання не порушувало прав та інтересів малолітніх чи неповнолітніх дітей, про що свідчить надана відповідачем ОСОБА_6 довідка про склад сім'ї і прописку, а також засвідчення ОСОБА_7 своїм підписом, що такі права та інтереси не порушуються.

Просить просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши доводи осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст.. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарги підлягає задоволенню: рішення суду підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягали застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні правовідносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини в правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Ухвалюючи рішення про визнання договору іпотеки від 30.08.2008р., укладеного між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») в особі філії Західне головне управління та ОСОБА_7 недійсним, суд виходив з того, що при укладенні договору іпотеки іпотекодавець ОСОБА_7 подала недостовірну довідку № 4241 від 31.07.2008р. про склад сім'ї, хоча в житловому будинку на час укладання договору іпотеки проживала та була зареєстрована правнучка іпотекодавця ОСОБА_5, проте договір був укладений без попередньої згоди органів опіки і піклування.

Проте до такого висновку суд прийшов з порушенням норм процесуального і матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що 13 серпня 2008р. відповідно до укладеного кредитного договору № LVH9GA ОСОБА_6 отримала в Закритому акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступник Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») кредит в розмірі 33 191,52 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 13.08.2013р.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_7 (мати позичальника) 13 серпня 2008р. укладено договір іпотеки згідно з яким ОСОБА_7 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 74,70 кв.м, житлова площа 52,10 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Майно належить іпотекодавцю ОСОБА_7 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 14 липня 1998р. та зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений в натурі об'єкт права власності. Вартість предмета іпотеки складає 208 315,80 грн. (п. 35.5 договору).

Згідно п. 35.4 договору іпотеки у відповідності до ст.. 6 Закону України «Про іпотеку» іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку загальною площею 0,2506 га, на якій розташований предмет іпотеки і яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ № 012915, виданого Куликівською селищною Радою народних депутатів Жовківського району Львівської області 18.03.2000р. на підставі рішення виконавчого комітету Куликівської селищної ради народних депутатів від 16.12.1999р. № 88 та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 5887, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2. Цільове призначення земельної ділянки: обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства.

Земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Експертна грошова оцінка земельної ділянки, що передається в іпотеку, становить 80 797 грн. (п. 35.3 договору).

У пункті 14.7 оспорюваного договору іпотеки іпотекодавець ОСОБА_7 засвідчила, що відносно предмета іпотеку відсутні вимоги третіх осіб, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

У пункті 14.9 договору іпотеки іпотекодавець засвідчила, що даний договір підписано нею добровільно - не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства (морального або фізичного). Іншим членам сім'ї доведено до відома зміст та суть іпотечного договору і правові наслідки для них. При укладенні цього договору іпотекодавцем враховані інтереси дітей та інших членів сім'ї і осіб, які мають право користуватися даним предметом іпотеки (при їх наявності). Особи, які мешкають або зареєстровані у предметі іпотеки (при їх наявності), дали згоду на їх виселення у разі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотекодавець ОСОБА_7, укладаючи договір іпотеки від 13 серпня 2008р. надала нотаріусу довідку від 31.07.2008р. № 4241, видану Куликівською селищною радою Жовківського району Львівської області з місця проживання, у якій зазначено, що до складу її сім'ї входять син ОСОБА_10, 1956р.н. та невістка ОСОБА_6, 1955р.н., довідка підписана селищним головою та секретарем, завірена печаткою. Наведене підтверджується належно завіреною копією матеріалів нотаріальної справи по укладенню договору іпотеки, яка надійшла з Львівського державного нотаріального архіву та оглянута апеляційною інстанцією.

Між тим, згідно даних будинкової книги для прописки громадян, що мешкають в будинку АДРЕСА_1 в цьому будинку з 24.04.1998р. зареєстрована ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (донька позичальника ОСОБА_6 та внучка іпотекодавця ОСОБА_7), а також з 04.03.2005р. зареєстрована ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 - донька позивача, внучка позичальника ОСОБА_6 та правнучка іпотекодавця ОСОБА_7

Таким чином у вищезазначеній довідці викладено неправдиві відомості та приховано право малолітньої правнучки ОСОБА_7 на користування житлом у вказаному будинку.

Позивач звернулась з позовом в інтересах малолітньої дитини - її доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на час укладення оспорюваного договору іпотеки проживала та продовжує проживати у будинку, однак іпотечний договір був укладений без попереднього дозволу органу опіки та піклування й тому повинен бути визначний недійсним.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

З врахуванням наведеного охорона житлових прав та інтересів дитини є обов'язком її батьків та осіб, які їх заміняють.

Колегією суддів встановлено, що малолітня ОСОБА_5 має батьків - мати ОСОБА_2 та батька ОСОБА_11, які не позбавлені батьківських прав. Позичальник ОСОБА_6 (баба дитини) та іпотекодавець ОСОБА_7 (прабаба дитини) не відносяться і не відносились на час укладення договору іпотеки до осіб, які замінюють батьків ОСОБА_5, ніколи не були визнані її опікунами у встановленому законом порядку.

Позивач ОСОБА_2 не надала суду ні першої, ні апеляційної інстанції належних та допустимих доказів про її тривале перебування за кордоном на час укладення договору іпотеки та на період відсутності матері передачу своєї доньки ОСОБА_5 під опіку баби та прабаби. Її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційної інстанції пояснив, що закордонний паспорт ОСОБА_2 за попередні роки не зберігся, а інших доказів на підтвердження цієї частини позовних вимог не надано.

Встановити місце реєстрації та проживання батька дитини ОСОБА_11 не виявилось можливим, оскільки шлюб батьків розірвано, за твердженням представника позивача батьки разом не проживають та місце його реєстрації та проживання позивачу достовірно не відомо.

Дитина ОСОБА_5 не мала і не має права власності на будинок АДРЕСА_1. Її реєстрація у будинку за відміткою в будинковій книзі не підтверджена даними обліку Жовківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

Таким чином власник будинку ОСОБА_7 мала право передати належну їй власність в іпотеку і це право не призвело до обмеження прав малолітньої ОСОБА_5

Зокрема, згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Малолітня ОСОБА_5 має право на користування житлом - будинком АДРЕСА_1 як член сім'ї власника ОСОБА_7 відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» та зберігає це право протягом часу перебування будинку в іпотеці.

За таких обставин у суду не було підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, оскільки його укладення хоча і відбулося без попереднього дозволу органу опіки і піклування,, проте не призвело до звуження існуючого права малолітньої ОСОБА_5 на користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Колегією суддів встановлено, що рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 05 квітня 2011р., що набрало законної сили, за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LVH9GA від 13.08.2008р. в сумі 58 019,87 дол. США звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,2506 га за цією ж адресою, шляхом продажу банком від імені ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу та виселено ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з вказаного будинку із зняттям з реєстраційного обліку (справа № 2-107/11).

Судом 31.05.2011р. видано два виконавчих листи та згідно постанов державного виконавця Макогін В.М. ВДВС Жовіківського РУЮ про закінчення виконавчого провадження ВП 2726372 та ВП 27263156 в частині виселення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 останні звільнили приміщення від належного їм майна, цінностей та інших речей (а.с. 83, 86 справа № 2-107/11 Жовківського районного суду Львівської області).

Колегією суддів встановлено, що рішення суду від 05 квітня 2011р. в частині продажу банком предмету іпотеки не виконано, предмети іпотеки залишились у власності ОСОБА_7 та ними продовжують користуватись власник та члени її сім'ї, які зареєстровані в будинку, в тому числі малолітня ОСОБА_5

Ці обставини визнані представником банку в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України висловлених у постанові від 30 вересня 2015р. у справі № 6-1892цс15, у постанові від 11 листопада 2015р. у справі № 6-1630цс15, у постанові від 25 листопада 2015р. у справі № 6-1061цс15 щодо правильного застосування приписів статті 39 Закону України «Про іпотеку» в поєднанні зі статтею 40 цього закону та статтею 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із житлового будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього майна. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

З врахуванням зазначених висновків та того факту, що переданий в іпотеку житловий будинок був збудований не за рахунок кредитних коштів, колегія суддів приходить до висновку, що малолітня ОСОБА_5, як мешканець будинку АДРЕСА_1, яка має право на користування житлом, не може бути виселена з нього без надання іншого постійного житла й у тому випадку, якщо на вказаний будинок, як на предмет іпотеки банк звернув стягнення.

Позову до малолітньої ОСОБА_5 в особі її законного представника ОСОБА_2 про виселення з будинку АДРЕСА_1 Львівської області банк не пред'являв.

Верховним судом України у постанові від 20 січня 2016 року № 6-2940цс15 доповнено правові висновки, викладені в постановах, прийнятих Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15, 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15 та 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15, наступною правовою позицією: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

З врахуванням положень ст. 360-7 ЦПК України вказаний правовий висновок Верховного Суду України є обов'язковим для суду, тому підлягає врахуванню колегією суддів при розгляді даної справи судом апеляційної інстанції і не погодитись з цим висновком у судової колегії немає підстав.

Оскільки оспорюваний договір іпотеки не суперечить правам та інтересам дитини ОСОБА_5, а саме не обмежує права та інтереси дитини щодо користування жилим будинком та не порушує гарантії збереження права дитини ОСОБА_5 на житло, сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення власником будинку ОСОБА_7 договору іпотеки щодо зазначеного будинку не є безмовною підставою для визнання зазначеного договору іпотеки недійсним.

Згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до чч. 2 та 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У даній справі встановлено, що позивач у справі ОСОБА_2, матір малолітньої ОСОБА_5 участі в укладенні іпотечного договору не приймала, проте судом встановлено, що власник будинку ОСОБА_7, укладаючи оспорюваний іпотечний договір повідомила про те, що в будинку не зареєстрована та не проживає малолітня дитина ОСОБА_5

Таким чином дії відповідача ОСОБА_7 під час укладення договору іпотеки не можуть вважатись добросовісними. При цьому обставини, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - ПАТ КБ «ПриватБанк», колегією суддів не встановлено.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позову про визнання договору іпотеки недійсним, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 червня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа: служба у справах дітей Жовківської районної державної адміністрації, про визнання недійсним договору іпотеки від 30 серпня 2008 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_7 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 121 (сто двадцять одну) грн. 80 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий Т.Г. Мусіна

Судді: І.В. Бермес

Р.В. Савуляк