АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6704/16 Справа № 199/4993/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Посунся (Колодяжна) Н.Є.
Категорія 53
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Посунся Н. Є.

суддів Баранніка О.П., Прозорової М.Л.

при секретарі Самокиша О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт», депо №1 міського комунального підтприємства «Дніпропетровський електротранспорт» - про стягнення середньої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровськ від 18 липня 2016 року, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неврахування його доводів та доказів.

Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вважає оскаржуване рішення законним, таким, що повинне бути залишене без змін, виходячи з наступного.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що з 08.09.2006 року по 11.06.2007 року ОСОБА_2 працював у Депо №1 МКП «Дніпропетровський електротранспорт» водієм пасажирського тролейбуса 3-го класу та Наказом №222 від 12.06.2007 року був звільнений за п.7 ст.40 КЗпП України, - за появу на роботі в нетверезому стані.

Рішенням АНД районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2009 року ОСОБА_2 було поновлено на роботі та стягнуто заробіток і моральну шкоду, після чого він наказом підприємства був поновлений та допущений до роботи водія.

Однак, Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.03.2010 року рішення АНД суду від 11.12.2009 року було скасовано та справу направлено на новий розгляд. В зв*язку з цим, наказом №197 від 06.05.2010 року позивача було відсторонено від роботи з 07.05.2010 року до закінчення розгляду цивільної справи за позовом про поновлення на роботі.

Рішенням АНД районного суду м. Дніпропетровська від 30.08.2011 року,яке набрало законної сили 28.08.2010., у позові ОСОБА_2 про поновлення на роботі. відмовлено.

Після ухвалення цього рішення Наказом №110 від 16 березня 2011 року скасовано наказ №426-к від 14 грудня 2009 року про поновлення ОСОБА_2 на роботі, скасовано також наказ №197 від 06 травня 2010 року про відсторонення його від роботи; а наказ №222 від 12 червня 2007 року про звільнення з роботи на підставі п.7 ст.40 КЗпП України - залишено в силі.

Таким чином, на час подання позову (25.04.2013) про стягнення зарплати за час відсторонення від роботи позивач є звільненим по п. 7 ст.40 КЗпП України з 12.06.2007.

Оскільки після відсторонення від роботи з 07.05.2010 року позивач не працював, не отримував заробітну плату, на підставі його скарг до Територіальної державної інспекції праці, до Індустріального районного суду, було встановлено порушення вимог чинного законодавства при відстороненні від роботи, зокрема, ст. 46 КЗУпП, в той же час, у скасуванні наказу № 197 судом було відмовлено з підстав, що цей наказ вже скасований наказом № 110 начальника Депо № 1 16 березня 2011 року.

Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, є встановленою та обставина, яка не підлягає доказуванню,- що позивача було незаконно відсторонено від роботи, оскільки законом не передбачена така підстава відсторонення як -до розгляду справи судом,а тому суд зробив правильний висновок, що період його відсторонення є вимушеним прогулом, який підлягає оплаті у розмірі середньої заробітної плати відповідно до ст. 235 КЗпП України.

Однак, виходячи із правил ч. 1 ст. 233 КЗпП України, щодо тримісячного строку звернення працівника до суду з позовом з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, - райсуд зробив обґрунтований висновок про пропуск позивачем вказаного строку на подання позову, враховуючи при цьому слідуючі обставини та вимоги закону.

Пред*являючи вимоги на підставі, зокрема, ч. 2 ст. 233 КЗпП України, позивач пов'язував виплату йому заробітку в результаті порушенням саме законодавства про оплату праці.

Частиною 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Між тим, визначення поняття заробітної плати, яке міститься у нормативно-правових актах (ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці») зводиться до того, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник, або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Однак, судами встановлено, що за час відсторонення від роботи позивач не працював, отже, роботи не виконував і у відповідача не існувало обов'язку по нарахуванню йому виплат, пов'язаних з виконанням роботи, які відносяться саме до заробітної плати, а мався обов*язок про сплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

А за таких обставин суд обгрунтовано вважав, що позивач мав право на звернення до суду у строк, встановлений частиною 1 ст. 233 КЗпПУ.

Прийшовши до висновку, що позивачем пропущений 3-місячний строк, суд вірно виходив з того, що про наказ №197 про відсторонення від роботи позивач дізнався наступного дня, що визнається сторонами, а тому відлік вказаного строку розпочався з з 07.05.2010 року. Разом з тим, позивач звернувся до суду 25.04.2013 року, тобто з пропуском зазначеного строку,

Аналогічні обставини були встановлені рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2014 року по цивільній справі № 22-ц/774/8547/14 (набрало чинності) за позовом ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу через незаконне відсторонення від роботи та відшкодування моральної шкоди, згідно якого позивачу було відмовлено у задоволенні цих вимог за період з 07.05.2010 року по 16.03.2011 року.

В зв*язку з відмовою у основній вимозі, райсуд не мав законних підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди.

Посилання позивача у своєму позові на норми ЦК України щодо строків позовної давності суд вірно не прийняв до уваги, оскільки правовідносини, що розглядаються, регулюються КЗпП України.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на незнання закону щодо законності чи незаконності його відсторонення від роботи, на те, що у період, коли він міг оскаржити відсторонення від роботи він звертався до державної інспекції праці, до Індустріального суду з вимогами про притягнення осіб до адміністративної відповідальності, з позовом про визнання незаконним наказу, чекав результатів розгляду його заяв, позовів, а тому вважає, що строк не пропустив, - не заслуговують на увагу, оскільки із самого початку позивачем даний позов заявлявся на підставі саме ч. 2 ст.233 КЗпПУ з посиланням на його право на стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком, і наведені в апеляційній скарзі підстави, з яких позивач робить висновок про дотримання ним строку- три місяці - взагалі ним не наводились в якості обґрунтувань позовної заяви. У подальшому позовна заява уточнювалась (а саме, у червні 2016р.), між тим, вимоги в ній зводяться до стягнення середньої заробітної плати з врахуванням індексу інфляції та компенсації; однак і в ній строк позовної давності позивач обґрунтовує з посиланням на норми Цивільного кодексу, стверджуючи про переривання цього строку, в результаті чого перебіг позовної давності почався заново, в зв*язку з чим він вважає, що строк ним не пропущений.

Такі твердження протирічать вимогам Кодексу законів про працю України, нормами якого врегульовані виниклі правовідносини між сторонами, про що зазначав і райсуд.

А тому підстав вважати необґрунтованими висновки районного суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності, -- немає.

Враховуючи доведеність факту пропуску строку на пред*явлення позову, - не можуть визнаватись обґрунтованими усі інші, вивчені апеляційним судом, доводи скарги, в тому числі, щодо доведеності факту незаконного відсторонення позивача від роботи, незаконного позбавлення його права на виконання роботи та отримання зарплати. Це право даним судовим рішенням не спростовується, однак з огляду на порушення ОСОБА_2 правил щодо строків звернення до суду, - його права не могли бути поновленими судовим рішенням, що переглядається.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала чинна з моменту проголошення, може бути оскаржена у 20-денний строк у касаційному порядку.

Головуючий Н.Є. Посунся

Судді: О.П. Бараннік

ОСОБА_3