Провадження № 22-ц/780/1703/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 52 17.03.2016
УХВАЛА

Іменем України

17 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Білоконь О.В., Савченка С.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Відкритого акціонерного товариства «Аерофлот-російські авіалінії» в Україні на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Аерофлот-російські авіалінії» в Україні, Генерального представництва Відкритого акціонерного товариства «Аерофлот - російські авіалінії» в Україні третя особа генеральний представник Генерального представництва Відкритого акціонерного товариства «Аерофлот-російські авіалінії» в Україні ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтував тим, що 01.04.2013 року його прийнято на роботу на посаду диспетчера по роботі в аеропорту «Бориспіль» в Генеральному представництві ВАТ «Аерофлот російські авіалінії» в Україні згідно наказу № 21-к від 29.03.2013 року з окладом 790 доларів США по курсу НБУ на день виплати заробітної плати згідно штатного розкладу. Йому було встановлено іспитовий термін 3 місяці, який він пройшов і був допущений до роботи на постійній основі.

Його посадові обовязки, як диспетчера Генерального представництва ВАТ «Аерофлот російські авіалінії» в аеропорту «Бориспіль»? визначені трудовим договором та посадовою інструкцією.

30.09.2014 року відповідач виніс наказ № 42 про накладення дисциплінарного стягнення, яким йому оголошено догану за неналежне виконання своїх обовязків, що полягають в порушеннях при реєстрації пасажирів рейсу SU1805 Київ-Москва 08.09.2014 року.

26.11.2014 року відповідач виніс наказ № 55 про накладення дисциплінарного стягнення, яким йому оголошено догану за неналежне виконання своїх обовязків, що полягають в порушеннях при реєстрації пасажирів рейсу SU1805 Київ-Москва 12.11.2014 року.

28.11.2014 року відповідач виніс наказ № 56 «про звільнення ОСОБА_2А.», яким його звільнено з роботи з 02.12.2014 року за систематичне невиконання своїх трудових обовязків згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає, що вищезазначені порушення стали не з його вини і взагалі не мали місце на зазначених вище рейсах, на вказаних відповідачем рейсах були відсутні будь-які порушення, які загрожували безпеці польоту та іміджу компанії.

Тому вважає, що зазначені накази про дисциплінарні стягнення та про звільнення є незаконними, оскільки він не порушував трудової дисципліни та посадових обовязків.

Просив визнати незаконними та скасувати наказ № 42 від 30.09.2014 року та наказ № 55 від 26.11.2014 року про накладення дисциплінарного стягнення, наказ № 56 від 28.11.2014 року про звільнення, поновити його на роботі на посаді диспетчера по роботі в аеропорту «Бориспіль» в Генеральному представництві ВАТ «Аерофлот російські авіалінії» в Україні з дати звільнення з 02.12.2014 року, стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 02.12.2014 року по день винесення рішення, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконними та скасовано накази Генерального представництва Відкритого акціонерного товариства «Аерофлот - російські авіалінії» в Україні № 42 від 30.09.2014 року та № 55 від 26.11.2014 року про накладення дисциплінарного стягнення, наказ № 56 від 28.11.2014 року про звільнення ОСОБА_2

Поновлено ОСОБА_2 на посаді диспетчера по роботі в аеропорту "Бориспіль" в Генеральному представництві ВАТ "Аерофлот - російські авіалінії" в Україні з дати звільнення з 02.12.2014 року.

Стягнуто з Генерального представництва ВАТ "Аерофлот - російські авіалінії" в Україні на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 03.12.2014 року по день винесення рішення у розмірі 152372,88 грн.

Стягнуто з Генерального представництва ВАТ "Аерофлот - російські авіалінії" в Україні на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди 1000 грн.

Стягнуто з Генерального представництва ВАТ "Аерофлот - російські авіалінії" в Україні на користь держави судовий збір в розмірі 2254,52 грн.

В стягненні витрат на правову допомогу відмовлено.

У апеляційній скарзі ВАТ «Аерофлот російські авіалінії» просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилається на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Так, суд не взяв до уваги той факт, що представництво ВАТ "Аерофлот - російські авіалінії" відповідно до вимог ст. 95 ЦК України не має статусу юридичної особи, а отже є неналежним відповідачем по справі.

Суд дійшов безпідставного висновку про визнання незаконними та скасування наказів № 42 від 30.09.2014 року та № 55 від 26.11.2014 року про накладення дисциплінарного стягнення та наказу № 56 від 28.11.2014 року про звільнення, оскільки відповідач надав суду належні та допустимі докази на підтвердження порушення позивачем трудової дисципліни та посадових обовязків. Крім того, суд не звернув уваги на те, що ст. 16 ЦК України та інші положення законодавства не передбачають такого способу захисту порушених прав, як скасування наказів.

Також суд дійшов безпідставного висновку про поновлення позивача на посаді диспетчера по роботі в аеропорту "Бориспіль" в Генеральному представництві ВАТ "Аерофлот - російські авіалінії" в Україні з дати звільнення з 02.12.2014 року, оскільки суд не взяв до уваги той факт, що між сторонами 01.04.2014 року укладено строковий трудовий договір, дія якого закінчилась 31 грудня 2014 року, тобто на дату ухвалення рішення трудовий договір припинився.

Стягуючи середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 3.12.2014 року по день ухвалення рішення у розмірі 152372,88 грн., суд не звернув уваги на те, що таке стягнення не передбачено ст. 235 КЗпП України. Крім того, суд не звернув уваги на розяснення п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 та всупереч вимогам ст. 19 Конституції України, ст. ст. 10, 11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог.

Також суд дійшов безпідставного висновку про відшкодування моральної шкоди, оскільки не встановив факт наявності моральної шкоди, протиправної поведінки заподіювача відповідача по справі, докази, на підставі яких можна зробити такі висновки, наявність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав доведеним факт незаконності оспорюваних наказів про накладення дисциплінарного стягнення та незаконності звільнення позивача ОСОБА_2

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

В силу вимог п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних (міських) судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення тощо.

Судом встановлено, що 01.04.2013 року ОСОБА_2 прийнято на роботу на посаду диспетчера по роботі в аеропорту «Бориспіль» в Генеральному представництві ВАТ «Аерофлот російські авіалінії» в Україні згідно наказу № 21-к від 29.03.2013 року з окладом 790 доларів США по курсу НБУ на день виплати заробітної плати згідно штатного розкладу, з іспитовим строком 3 місяці. (а. с. 45)

Згідно наказу № 42 від 30.09.2014 року «про накладення дисциплінарного стягнення» ОСОБА_2 оголошено догану за неналежне виконання своїх обовязків, що виразились в порушеннях при реєстрації пасажирів рейсу SU1805 08 вересня 2014 року. Дане дисциплінарне стягнення застосовано до ОСОБА_2 у звязку з фактами порушень при обслуговуванні рейсу SU1805 Київ-Москва 08.09.2014 року, в результаті чого пасажир ОСОБА_4, який слідував транзитом в Нью-Йорк рейсом SU102, був зареєстрований з персональними даними другого пасажира. Помилка при реєстрації призвела до виставлення штрафу за недостовірні дані APIS дані в США. Дане порушення стало можливим із-за відсутності контролю зі сторони диспетчера ОСОБА_2, який відповідає за обслуговування рейсу SU1805 08.09.2014 року за роботою агентів на реєстрації пасажирів. (а. с. 9).

Згідно наказу № 55 від 26.11.2014 року «про накладення дисциплінарного стягнення» ОСОБА_2 оголошено догану за неналежне виконання своїх обовязків, які виразилися в порушеннях при реєстрації пасажирів рейсу SU1805 Київ-Москва 12.11.2014 року. Дане дисциплінарне стягнення застосовано до ОСОБА_2 у звязку з фактами порушень при обслуговуванні рейсу SU1805 Київ-Москва 12 листопада 2014 року, в результаті чого пасажири XIONG JIAN і VANG PAL, які слідували транзитом в Шанхай і Копенгаген, були прийняті до перевезення на рейс з ручною поклажею, яка перевищувала габарити для розміщення в салоні літака. Даний факт призвів до недоотримання Аерофлотом виручки за ненормований багаж. Порушення стало можливим із-за відсутності контролю з боку диспетчера ОСОБА_2, який відповідає за обслуговування рейсу SU1805 12.11.2014 року (а. с. 9).

Згідно наказу № 56 від 28.11.2014 року звільнено з 02 грудня 2014 року ОСОБА_2, диспетчера по роботі в аеропорту Бориспіль в Генеральному представництві ВАТ «Аерофлот» в Україні (м. Київ) за систематичне невиконання своїх обовязків згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. (а. с. 21).

Згідно п. 2 посадової інструкції диспетчера Генерального представництва ВАТ «Аерофлот - російські авіалінії» в Україні (м. Київ) диспетчер в тому числі організовує роботу по забезпеченню безпеки пасажирів, екіпажів, охорони повітряних суден в аеропорту. Організовує і контролює своєчасність відправки в пункти призначення транзитних пасажирів, багажу, вантажів і пошти, які прибули на рейсах Аерофлоту. Здійснює контроль за організацією забезпечення безпеки і регулярності польотів повітряних суден ВАТ «Аерофлот», а також за забезпеченням безпеки екіпажів і пасажирів. Вживає необхідні заходи по недопущенню незаконного захвату, угону та знищення повітряних суден ВАТ «Аерофлот», включаючи організацію і контроль за охороною повітряних суден. (а. с. 74-78)

Встановлено, що 01 квітня 2014 року між ВАТ «Аерофлот - російські авіалінії» в особі Генерального представника ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено трудовий договір, згідно п. 1.1 якого роботодавець приймає працівника на роботу в Генеральне представництво ВАТ «Аерофлот - російські авіалінії» в Україні (м. Київ) на посаду диспетчера по роботі в аеропорту Бориспіль в Генеральному представництві Аерофлоту в Україні м. Київ при наявності слідуючої кваліфікації вища освіта. Статтями 2 та 3 даного договору передбачено права та обовязки працівника та роботодавця, статтею 5 договору передбачена відповідальність сторін. Згідно п. 5.2.2 договору працівник може бути звільнений у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, передбачених даним договором і Правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались міри дисциплінарного стягнення.

Згідно статті 7 даний трудовий договір укладений між сторонами на період з 01.04.2014 року по 31.12.2014 року з іспитовим строком 3 місяці. В даному договорі містяться підписи сторін, що свідчить про його укладення сторонами. (а. с. 68-73).

Колегія суддів вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про те, що трудовий договір від 01.04.2014 року не підписувався та не укладався, оскільки даний трудовий договір не є предметом даного спору і позивач не надав суду належних та допустимих доказів щодо його незаконності.

Відповідно до правил ст. ст. 30, 31 КЗпП України працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконання іншій особі, за винятком випадків, передбачених законодавством. Власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором.

Судом першої інстанції встановлено, що незаконність наказу № 42 від 30.09.2014 року про оголошення ОСОБА_2 догани за неналежне виконання своїх обовязків, що виразились в порушеннях при реєстрації пасажирів рейсу SU1805 Київ-Москва 08.09.2014 року, полягає в тому, що до посадових обовязків ОСОБА_2 не входить здійснювати реєстрацію пасажирів рейсу та/або контролювати внесення агентами персональних даних, а лише здійснювати контроль за організацією забезпечення безпеки і регулярності польотів повітряних суден ВАТ «Аерофлот».

Судом встановлено, що, не погоджуючись із фактом застосування дисциплінарного стягнення, ОСОБА_2 подав 27.11.2014 року рапорт, в якому просив відповідача надати документи, що підтверджують відсутність контролю за обслуговуванням рейсу. Однак,крім копії телеграми та пояснень самого ОСОБА_2 відповідач не надав жодного доказу, що підтверджує невиконання позивачем своїх посадових обовязків під час обслуговування рейсу SU1805 08.09.2014 року (а. с.10, 11, 12).

Судом першої інстанції встановлено, що незаконність наказу № 55 від 26.11.2014 року про оголошення ОСОБА_2 догани за неналежне виконання своїх обовязків, що виразились в порушеннях при реєстрації пасажирів рейсу SU1805 Київ-Москва 12.11.2014 року, в результаті чого пасажири XIONG JIAN і VANG PAL, які слідували транзитом в Шанхай і Копенгаген, були прийняті до перевезення на рейс з ручною поклажею, яка перевищувала габарити для розміщення в салоні літака, полягає в тому, що дане стягнення застосовано виключно на підставі телеграми та пояснювальної самого ОСОБА_2 від 17.11.2014 року.

Інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт порушення позивачем своїх службових обовязків, а також факт невідповідності габаритів багажу під час реєстрації пасажирів на рейс SU1805 12.11.2014 року, відповідачем не надано.

Суд вірно не взяв до уваги фото, які відповідач долучив до даного наказу і на підставі яких 26.11.2014 року застосував до ОСОБА_2 дисциплінарне стягнення у вигляді догани,і дійшов вірного висновку, що дані фотографії є неналежним доказом, адже не відомо, хто власники сфотографованих валіз, де вони знаходились, де, ким і коли зроблені ці фото, та інше.

З урахуванням наведеного, судом вірно встановлено, що, виходячи із вказаних положень трудового законодавства, а також визначених посадових обовязків диспетчера, відповідач 30.09.2014 року та 26.11.2014 року фактично застосував до ОСОБА_2 дисциплінарне стягнення за порушення трудової дисципліни, що полягає у неналежному виконанні посадових обовязків, які фактично не включені до його посадових обовязків і не передбачені трудовим договором.

Крім того, як убачається з даних наказів № 42 від 30.09.2014 року та № 55 від 26.11.2014 року про накладення дисциплінарного стягнення відносно ОСОБА_2, в них не зазначено які ж саме пункти трудового договору від 01.04.2014 року чи посадової інструкції диспетчера по роботі в аеропорту Бориспіль в Генеральному представництві Аерофлоту в Україні м. Київ порушив позивач.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про незаконність вищезазначених наказів та їх скасування.

Судом першої інстанції встановлено, що незаконність наказу № 56 від 28.11.2014 року про звільнення ОСОБА_2 з роботи з 02.12.2014 року за систематичне невиконання своїх обовязків згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України полягає в наступному.

Виходячи із вказаного наказу, відповідач звільнив позивача з роботи з підстав систематичного невиконання як диспетчера генерального представництва компанії "Аерофлот" в Україні своїх посадових обовязків.

Мотивуючи систематичне порушення трудової дисципліни, відповідач посилається на те, що згідно телеграми керівництва ВАТ "Аерофлот - російські авіалінії" від 17.11.2014 року при обслуговуванні рейсів 16 листопада 2014 року SU1803, SU1805, SU1807 мали місце порушення, в результаті яких пасажири Wang, Shastina L., Beliaev V., Vashchenco O., які слідували транзитом через Шереметьєво, були прийняті на рейс з ручною поклажею, яка перевищувала встановлені габарити для розміщення в салоні літака.

Крім того, згідно телеграми керівництва ВАТ "Аерофлот - російські авіалінії" від 24.11.2014 року при обслуговуванні рейсу SU1807 20листопада 2014 року в результаті порушень керівних документів ВАТ "Аерофлот" пасажир Nguen T. була прийнята до перевезення з чотирма місцями ручної поклажі. Вказані порушення стали можливими із-за відсутності належного контролю зі сторони диспетчера по роботі в аеропорту Бориспіль в Генеральному представництві ВАТ «Аерофлот» в Україні (м. Київ) ОСОБА_2, який відповідає за обслуговування рейсів SU1803, SU1805, SU1807.

Описані вище порушення створили загрозу для безпеки польотів авіарейсів ВАТ «Аерофлот» і призвели до недоотримання ВАТ «Аерофлот» відповідної виручки.

ОСОБА_2 в період з вересня 2014 року по дату даного наказу неодноразово допускав аналогічні порушення при обслуговуванні рейсів ВАТ «Аерофлот», за що до нього вже двічі застосовувались міри дисциплінарного стягнення (догани) згідно з наказами Генерального представництва ВАТ «Аерофлот - російські авіалінії» в Україні (м. Київ) № 42 від 30 вересня 2014 року і № 55 від 26 листопада 2014 року. Вищезазначені обставини свідчать про систематичне невиконання диспетчером Генерального представництва ВАТ «Аерофлот - російські авіалінії» в Україні (м. Київ) ОСОБА_2 своїх трудових обовязків. (а. с. 21).

Суд дійшов висновку, що даний наказ є незаконним з тих підстав, що вказані вище порушення сталися не з вини ОСОБА_2, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів його вини в порушенні трудових обовязків.

Щодо обслуговування рейсу SU1805 від 16.11.2014 року, то слід зазначити, що за наявними фото багажу та його габаритів, що вкладені до телеграми, фактично не можливо встановити, де, коли та за яких обставин зроблені дані фото (на фото кінцівки людини, невідомі валізи, розбіжності у прізвищах пасажирів та прізвищах на валізах тощо). Встановити з даних фото, хто здійснював контроль за калібруванням та реєстрацію цього багажу, а також у який час, неможливо.

Як слідує із особистих пояснень позивача від 20.11.2014 року, під час реєстрації пасажирів на рейс виникали деякі питання щодо розмірів ручної поклажі пасажирів, які після його зауважень були усунені та ручна поклажа була приведена в норму. При цьому, увесь багаж, який проходив через В-кабіну відповідав нормам та стандартам авіакомпанії і порушення норм перевезення цього багажу виявлено не було (а.с.23).

Це також підтверджується поясненнями агентів реєстрації від 20.11.2014 року, а саме: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які також підтвердили відсутність будь-яких проблем із багажем. (а. с. 35-43).

Щодо обставин 20.11.2014 року, які за твердженнями відповідача мали місце на рейсі SU1807 і повязані із прийняттям на рейс пасажира NguenT. до перевезення з 4 містами ручної поклажі, які також базуються на фото невідомої особи, то суд встановив наступне. Дійсно під час реєстрації пасажирка NguenT. мала багаж ручну поклажу, яка складалась з 1 місця вагою до 10 кг. Уся пасажирська ручна поклажа перевірялась за допомогою калібратора і відхилень від стандартів не було. Той факт, що даний пасажир пройшла на рейс з однією ручною поклажею також підтверджується поясненнями агентів «Інтер-авіа», які працювали на ньому у той день (ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14) (а. с. 27-30), які підтвердили, що позивач був на обслуговуванні рейсу і належним чином виконував свої обовязки, вказана пасажирка була лише з однією сумкою, а вказані на фото поклажі належать не одній, а різним пасажирам.

Судом встановлено, що як 16.11.2014 року, так і 20.11.2014 року на вказаних відповідачем рейсах були відсутні будь-які порушення, які загрожували безпеці польоту та іміджу компанії.

Таким чином, судом не встановлено систематичного невиконання позивачем без поважних причин обовязків, передбачених трудовим договором і Правилами внутрішнього трудового розпорядку, які є підставами для звільнення працівника, передбаченими п. 5.2.2 трудового договору від 01.04.2014 року, оскільки відповідачвсупереч вимогам ст. ст. 10, 57-60 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин.

Виходячи із фактичних обставин справи, суд дійшов вірного висновку про відсутність систематичного порушення позивачем своїх посадових обовязків, тому відсутні підстави для звільнення, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно розяснень пунктів 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року з наступними змінами та доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

За передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Отже, враховуючи правила трудового законодавства, судову практику та розяснення Верховного Суду України, судом встановлено, що для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обовязків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обовязків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обовязків повинно бути систематичним (тобто до працівника протягом року вже було застосовано дисциплінарне або громадське стягнення).

Тобто під систематичним невиконанням трудових обовязків мається на увазі неодноразове здійснення працівником цих вчинків, які, в першу чергу, мають бути умисними.

Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази того, що дії, які вчинені ОСОБА_2 в межах трудових обовязків, є складовою дисциплінарної відповідальності, що вчинення дисциплінарного проступку є умисним або в його діях чи бездіяльності є пряма вина чи необережність, а також, що це є системним протягом року.

Дослідивши всі докази по справі, суд вважав доведеним факт незаконності оспорюваних наказів та незаконності звільнення позивача, а тому дійшов вірного висновку, що позов про визнання незаконними та скасування наказів та поновлення на роботі підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно розяснень п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року з наступними змінами та доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів» оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348).

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. При частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена. Висновок суду про наявність вини працівника (не з'являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим.

Судом встановлено, що, приймаючи до уваги вимоги даної норми закону та розяснень вищезазначеної постанови, у разі прийняття рішення про поновлення на роботі, з відповідача слід стягнути на користь позивача заробітну плату за весь час вимушеного прогулу із розрахунку 790 доларів США за місяць по курсу НБУ на день виплати заробітної плати.

Згідно довідки ГП «Аерофлот Російські авіалінії» в Україні за червень-листопад 2014 року ОСОБА_2 нарахована заробітна плата у розмірі 70806,96 грн. Середньоденна заробітна плата становить 386,92 грн.( а. с. 18, 20).

Позивачем заявлено вимогу про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення по час ухвалення судом рішення, тобто по 21.12.2015 року. Вирішуючи спір в цій частині позовних вимог, суд виходив з наступного.

З моменту звільнення позивача по день ухвалення рішення кількість робочих днів складає 264 робочих днів, а враховуючи, що графік роботи відповідача був ненормований, тому суд визначив саме цю кількість робочих днів при визначенні суми, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача, як середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Визначаючи середньоденний заробіток позивача, суд вірно керувався Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача складає 577,17 грн. (11292,19 грн. за жовтень 2014 року + 13526,35 грн. за листопад 2014 року * на 43 робочих дні).

Таким чином, судом вірно встановлено, що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03.12.2014 року по 21.12.2015 року складає: 264 дні х 577,17 грн. = 152372,88 грн.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, то власник або уповноважений ним орган зобовязані відшкодувати працівникові заподіяну моральну шкоду.

Згідно розяснень п. п. 3, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року за № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних юридичній чи фізичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, судом встановлено, що внаслідок незаконного звільнення позивачу завдана моральна шкода,з урахуванням фактичних обставин та враховуючи підстави та характер спричинених моральних втрат, суд дійшов вірного висновку, що її розмір складає 1000 грн.

Крім того, виходячи з вимог розумності та справедливості, суд вважав, що 1000 грн. є достатньою і справедливою компенсацією позивачу за завдану йому моральну шкоду.

За таких обставин, суд дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову в цій частині позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги той факт, що представництво ВАТ "Аерофлот - російські авіалінії" в Україні відповідно до вимог ст. 95 ЦК України не має статусу юридичної особи, а отже є неналежним відповідачем по справі, не заслуговують на увагу, оскільки ВАТ "Аерофлот - російські авіалінії" суд залучив до участі в справі в якості співвідповідача, що відповідає вимогам ст. 33 ЦПК України.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що ст. 16 ЦК України та інші положення законодавства не передбачають такого способу захисту порушених прав, як скасування наказів, оскільки згідно ст. 150 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу), а статтею 221 КЗпП України передбачено, що трудові спори розглядаються комісіями по трудових спорах та районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що, поновлюючи позивача на роботі з дати звільнення з 02.12.2014 року, суд не взяв до уваги той факт, що дія строкового трудового договору, укладеного 01.04.2014 року між сторонами, закінчилась 31 грудня 2014 року, оскільки на час звернення позивача до суду з даним позовом 24 грудня 20014 року дія трудового договору не закінчилася.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов безпідставного висновку про визнання незаконними та скасування наказів № 42 від 30.09.2014 року та № 55 від 26.11.2014 року про накладення дисциплінарного стягнення та наказу № 56 від 28.11.2014 року про звільнення, не заслуговують на увагу, оскільки суд дійшов вірного висновку про те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження систематичного порушення позивачем трудової дисципліни та посадових обовязків, що є підставами для звільнення, передбаченими п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що, стягуючи середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 3.12.2014 року по день ухвалення рішення у розмірі 152372,88 грн., суд не звернув уваги на те, що здійснив оплату середнього заробітку за весь час понад один рік, що не передбачено ст. 235 КЗпП України, оскільки позивач звернувся до суду 24.12.2014 року, а рішення ухвалено 21.12.2015 року, тобто в межах одного року.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність висновків суду першої інстанції про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн., також не заслуговують на увагу, оскільки судом вірно встановлена наявність порушення відповідачем трудових прав позивача незаконним звільненням, яке призвело до його моральних страждань. А тому обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноваженого ним органу незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, суд повно зясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Аерофлот-російські авіалінії» в Україні відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді