Справа № 299/3404/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Джуги С.Д.,

за участю секретаря Терпай С.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3 на заочне рішення Виноградівського районного суду від 21 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов'язання вчинити певні дії.

Позовну вимогу обґрунтовував тим, що він є власником 2/6 частин будинку АДРЕСА_1 Інші 4/6 частини даного будинку належали його батьку ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, і дане майно входить до складу спадщини. Він є спадкоємцем першої черги після смерті батька та спадщину за ним прийняв.

Однак при оформленні спадщини нотаріус попросив надати витяг з реєстру прав власності, для отримання якого потрібно провести технічну інвентаризацію будинку.

Ним було укладено договір про надання послуг з КП «Виноградівське РБТІ», згідно якого виконавець повинен провести виміри та надати технічний паспорт на будинок, однак його повідомлено, що провести обстеження жилого будинку є неможливим у зв'язку з ненаданням доступу до нього. В даному будинку проживає відповідачка, і саме вона не впустила працівників інвенатрбюро до будинку.

Фактично відповідачка самовільно вселилася та проживає в будинку власником якого не являється.

Посилаючись на викладене просив суд: 1) зобов'язати ОСОБА_2 не робити перешкод працівникам КП «Виноградівське РБТІ» в проведенні інвентаризації жилого будинку та надвірних споруд, що розташовані в АДРЕСА_1; 2) надати право працівникам КП «Виноградівське РБТІ» зайти у вказаний будинок для проведення замірів.

Заочним рішенням Виноградівського районного суду від 21 грудня 2015 року вказаний позов задоволено.

На дане рішення представник відповідачки ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Зокрема зазначає, що суд допустив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, взагалі не з'ясувавши таких та не перевіривши їх доказами, а вдався до перепису тексту позовної заяви. Насправді відповідач є власником 5/9 частин спірного будинку, що підтверджується судовими рішенням та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно. Тобто, висновки суду про те, що відповідачка самовільно вселилася до будинку не відповідають дійсності. Реєстр прав власності на нерухоме майно є вільним, і будь-яка особа має право доступ до нього. Тому доводи позивача про те, що для отримання витягу з реєстру йому необхідно провести технічну інвентаризацію є необґрунтованими. Недоведеним є також ті обставини, що позивач є власником 2/6 частин будинку, а також, що нотаріус просить надати витяг з реєстру. Вважає, що право позивача не є порушеним, так як п.1.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна передбачені випадки, за яких потрібно проводити технічну інвентаризацію. До таких випадків не відноситься отримання витягу з реєстр чи оформлення спадкових прав.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги та заперечення на апеляційну скаргу, вважає що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником 2/6 частин спірного будинку, а відповідачка, яка самовільно вселилася в даний будинок і проживає в ньому, не допустила працівників КП «Виноградівське РБТІ» для проведення замірів будинку.

Однак з таким обґрунтуванням та мотивацією рішення суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно 5/9 частин жилого будинку за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_7, а інша частина даного будинку зареєстрована за ОСОБА_8 та ОСОБА_5 (обидва з яких померли) по 2/9 частини за кожним.

Обставина щодо належності 5/9 частин спірного будинку відповідачу ОСОБА_2, а іншої частини померлим батькам позивача також встановлена ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 05.06.2013 року (а.с.41-42), постановленою по справі в якій як ОСОБА_4, так і ОСОБА_2 були сторонами, тобто такі обставини є преюдиційними.

При цьому, безпідставним є твердження позивача, яке відображено в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, про те, що він є власником 2/6 частини спірного будинку та належність всієї іншої частини майна до складу спадщини за померлими батьками, з посиланням на свідоцтво про свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок від 30.10.1987 року (видане на ім'я ОСОБА_8 та ОСОБА_5.), свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.05.1988 року, договір дарування від 19.04.1989 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4, оскільки рішенням Іршавського районного суду від 18.11.1997 року визнано за ОСОБА_10 (спадкодавець за заповітом відповідача ОСОБА_2.) право власності на 5/9 частин спірного будинку та визнано недійсним заповіт ОСОБА_5 в частині обов'язкової долі спадкового майна, що становить 1/18 частини будинку (а.с.55, 56). В мотивувальній частині цього рішення, стороною по якому є також позивач ОСОБА_4, зазначено, що свідоцтво про право особистої власності на 1/2 частини на ім'я ОСОБА_8 видане в жовтні 1987 року, свідоцтво про право на спадщину за законом видане в травні 1988 року та договір дарування між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 визнано недійсними згідно рішення Іршавського районного суду від 12.10.1993 року. Тобто, вказані документи, на які посилається позивач, визнано недійсними (частково недійсними) судовим рішенням.

Також безпідставним є посилання позивача, яке відображено в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, про те, що будинок, який є предметом спору даної цивільної справи, та будинок на який визнано право власності за відповідачкою в розмір 5/9 частин, є різними будівлями, які просто зареєстровані за одним номером, оскільки в ухвалі апеляційного суду Закарпатської області від 16.10.2014 року, на підставі дослідження інвентарної справи, зроблено висновок, що такі доводи ОСОБА_4 не відповідають дійсності (а.с.43, 44).

Узагальнюючи наведене, беручи до уваги дані Реєстру прав власності на нерухоме майно та обставини встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачка ОСОБА_2 є власником 5/9 частин спірного будинку, а інші 4/9 частини будинку входять до складу спадщини за померлими батьками позивача.

При цьому у вищезазначеній ухвалі апеляційного суду Закарпатської області від 05.06.2013 року констатовано, що ОСОБА_4 спадщину прийняв, однак не оформив своїх спадкових прав та не отримав свідоцтво про право на спадщину.

Таким чином, прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковане майно (частину будинку) - право володіння та право користування ним і, відповідно, право на захист цих прав.

При цьому ОСОБА_4, як власник речового права на майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника (співвласника) майна, відповідно до положень Глави 29 ЦК України.

По даній справі позивачем фактично пред'явлено негаторний позов у вигляді зобов'язання відповідачки не чинити перешкоди та надати доступ до майна на яке він має речове право.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 вказує, що він має намір здійснити технічну інвентаризацію спірного будинку, у зв'язку з чим уклав договір про надання послуг з КП «Виноградівське РБТІ» від 18.11.2014 року (а.с.12), однак згідно листа КП «Виноградівське РБТІ» здійснити обстеження спірного будинку не видалося можливим, у зв'язку з ненаданням доступу до будинку (а.с.11).

Відповідачем фактично не заперечується той факт, що саме вона проживає у спірному будинку та не допустила працівників КП «Виноградівське РБТІ» для проведення технічної інвентаризації.

В апеляційній скарзі апелянта лише стверджує, що право позивача не порушено, з посиланням на те, що проведення технічної інвентаризації не є необхідним для отримання витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно чи соромлення спадкових прав.

Колегія суддів загалом погоджується з тим, що проведення технічної інвентаризації в таких випадках не є обов'язковим.

Згідно частини 2 п.1.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 р. № 127, технічна інвентаризація проводиться у таких випадках: 1) перед прийняттям в експлуатацію завершених будівництвом об'єктів, у тому числі після проведення реконструкції та капітального ремонту; 2)перед проведенням державної реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва; 3) перед проведенням державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна, що утворився в результаті поділу, об'єднання об'єкта нерухомого майна або виділення частки з об'єкта нерухомого майна, крім випадків, коли в результаті такого поділу, об'єднання або виділення частки завершений будівництвом об'єкт приймався в експлуатацію.

Разом з тим, частиною 3 п.1.2 вищезазначеної Інструкції передбачено, що в інших випадках технічна інвентаризація проводиться за бажанням замовника.

Тобто, вказаним нормативно-правовим актом передбачене право замовника (яким може бути і володілець речового права на нерухоме майно) на проведення технічної інвентаризації нерухомого майна у разі виникнення в нього такого бажання, незалежно від підстав, якими він обґрунтовує таке бажання.

Позивач скористався таким правом та замовив проведення технічної інвентаризації у відповідній установі, однак така не була проведена через створення перешкод відповідачем, що свідчить про наявність порушеного права позивача.

Таким чином наявне порушення права позивача відповідачем, а відтак ОСОБА_4 вправі ставити перед судом питання про захист такого права, в тому числі і в спосіб вказаний ним у позовній заяві (негаторний позов).

І саме з вказаних підстав позов ОСОБА_4 підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо невідповідності рішення суду вимогам процесуального законодавства.

Судом фактично переписано позовну заяву ОСОБА_4 та відображено виключно його позицію з посилання на надані ним докази. При цьому як уже було вищевказано деякі з них не відповідають дійсності (зокрема частина правовстановлюючих документів на які посилається ОСОБА_4 визнано нечинними). Вказане свідчить про те, що судом неналежно досліджено докази та допущено неповне з'ясування обставин справи. Певна частина мотивувальної частини рішення ґрунтується на висновках суду які фактично є припущенням, що не допускається (ч.4 ст. 60 ЦПК України).

Зазначене свідчить про невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам ст.214 ЦПК України щодо обґрунтованості, а тому таке рішення не може залишатися в силі.

Разом з тим, оскільки резолютивна частина рішення про задоволення позову є по суті правильною, то таке рішення підлягає лише зміні в частині правового обґрунтування.

Керуючись ст.ст.61, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3 задовольнити частково.

Змінити заочне рішення Виноградівського районного суду від 21 грудня 2015 року в частині правового обґрунтування підстав для задоволення позову ОСОБА_4.

Резолютивну частину рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, після чого протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді