АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2356/16 Справа № 201/403/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Антонюк О. А. Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

23 березня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства

«Державний ощадний банк України»,

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, треті особи Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області і Орган опіки та піклування Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради про виселення та стягнення судових витрат, -

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ «Державний ощадний банк України» у січні 2015 року звернулося до суду з позовом та після уточнення позовних вимог просили виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку в головному управлінні Державної міграційної служби в Дніпропетровській області /а.с.3-5, 115-119/.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено /а.с.193-197/.

В апеляційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи та те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с.200-202/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України "Про іпотеку".

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України "Про іпотеку".

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і положення статті 109 ЖК УРСР.

Судом встановлено, що 22 липня 2008 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір відновлюваної кредитної лінії №997/1, згідно з яким позивач зобов'язався надати ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 130 000 грн., з виплатою процентної ставки 19,5 % річних, з визначенням остаточного терміну повернення кредиту 21 липня 2018 року /а.с.6-13/.

Пунктами 1.2. та 1.3. договору визначено, що кредит надається на споживчі потреби та сторони договору погодили суму ліміту кредиту з визначенням його розміру 130 000 грн.

Разом з тим, 05 вересня 2008 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №1 до спірного кредитного договору, відповідно до якої було збільшено ліміт кредитування по договору відновлюваної кредитної лінії від 22 липня 2008 року до 389 000 грн. /а.с.21/.

Одночасно з укладенням кредитного договору від 22 липня 2008 року між позивачем та ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір від 22 липня 2008 року, посвідчений нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за №5748 /а.с.22-29/.

Відповідно до умов даного іпотечного договору відповідачі, як майнові поручителі боржника, з метою забезпечення належного виконання зобов'язання за спірним кредитним договором, передають в іпотеку банку належне на праві власності нерухоме майно, а саме: у житловому будинку літ.А-9 квартиру АДРЕСА_1. Вказане нерухоме майно належить іпотекодавцям на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності №б/н від 13 січня 1999 року виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, свідоцтвами про право на спадщину НОМЕР_1 та НОМЕР_2 реєстр - 10-2039 від 11 червня 2008 року виданих Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою.

05 вересня 2008 року між сторонами було укладено додатковий договір №1 до іпотечного договору від 22 липня 2008 року, посвідчений нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за №7653, відповідно до якого були внесені зміни щодо розміру кредитного ліміту з визначенням його розміру у сумі 389 000грн. /а.с.30-31/.

Також судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2012 року стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором №997/1 від 22 липня 2008 року в розмірі 392 726, 77 грн. шляхом звернення стягнення на заставлене майно, а саме: у житловому будинку літ. А-9 квартира №240, яка складається з: 1-коридор, 2-кладова, 3-ванна, 4-туалет, 5-кухня, 7-житлова, 8-житлова, І-балкон, ІІ-лоджія, ІІІ-балкон, загальною площею -67,5 кв.м., житлова площа -41,7 кв.м., та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.36-37/.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2013 року рішення суду від 28 березня 2012 року скасовано. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною не менше 557 000 грн. згідно додаткового договору № 1 до іпотечного договору від 05 вересня 2008 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 997/1 від 22 липня 2008 року в сумі 392 726,77 грн., у тому числі 324 840 грн. - по погашенню основного боргу, 32 505, 41 грн. - простроченої заборгованості по кредиту, 20 507,53 грн. - заборгованості по нарахованих відсотках, 2 672,75 грн. - нараховані відсотки за 14 днів листопада 2011 року, 3 728,89 грн. - пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків, 1 664,25 грн. - 3% річних за несвоєчасну сплату процентів, 967, 67 грн. - 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу, 4 777,90 грн. - витрати від інфляції за рахунок несвоєчасної сплати процентів, 1 062,37 грн. - витрати від інфляції за рахунок несвоєчасного погашення основного боргу /а.с.38-40/.

Встановивши зазначені обставини з урахуванням зібраних доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні заявлених ПАТ «Державний ощадний банк України» позовних вимог.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не прийняв до уваги обставини, які були викладені в позовній заяві та не дав належної оцінки, щодо виниклих правовідносин між сторонами що призвело до ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Оскільки, за змістом статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК Української РСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

Тобто, при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Указаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі N 6-2830цс15 та 03 лютого 2016 року у справі за N 6-1449цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Отже, враховуючи що у справі, яка переглядається, будинок, що є предметом договору іпотеки, придбано відповідачами не за рахунок отриманого кредиту, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позовних вимог.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України, колегії суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

Демченко Е.Л.