Справа № 468/1426/14-ц
БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2016 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Янчук С.В., при секретарі Шевчук Н.П., розглянувши в судовому засіданні в залі суду м. Баштанка справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Едвайс», ОСОБА_2 міської ради Новобузького району Миколаївської області, треті особи на стороні відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання незаконним свідоцтва про право власності на житло, та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру та виділ частки,

ВСТАНОВИВ:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою про визнання незаконним свідоцтва про право власності на житло, вказуючи в позовній заяві, що 25.03.1997 р. відповідач ОСОБА_8 «Едвайс» за розпорядженням за №16/91 відповідача ОСОБА_2 міської ради видало свідоцтво про право колективної власності на житлову квартиру за №5 в будинку за №33 по вул. Харчука в м.Новий Буг Миколаївської області на імя: ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_10. Позивач зазначає, що вказаного рішення ОСОБА_2 міської ради за №6/91 від 25.03.1997р. не існує, свідоцтво видане не місцевим органом влади, а ОСОБА_8 «Едвайс». Свідоцтво від 25 березня 1997 р. видавалося службою приватизації житлового фонду ОСОБА_2 МПМК. Оскільки воно видане органом приватизації наймачам житлових приміщень державного чи комунального житлового фонду, виконавчий комітет ОСОБА_2 міської ради Миколаївської області не мав права приймати рішення про видачу свідоцтва про право власності нового зразка на квартиру по вул. Харчука 33/5 в м. Новий Буг Миколаївської області. ОСОБА_4 є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_9, який був співвласником вказаної квартири. Позивач вказує, що в обґрунтуваннях Новобузького районного суду за справою №481/980/13-ц не досліджувалися будь-які розпорядження, рішення місцевих органів влади на створення або дозвіл здійснювати приватизацію державного чи комунального житлового фонду, до якого відноситься квартира за №5 в будинку №33 по вул. Харчука м.Новий Буг Товариством з обмеженою відповідальністю «Едвайс». В звязку з тим, що при видачі свідоцтва про право колективної власності на вказану квартиру були відсутні права про приватизацію житла, заяви вказаних осіб про приватизацію квартири, не приймалося рішення ОСОБА_2 міської ради про приватизацію даної квартири, а свідоцтво видане не місцевим органом влади, а ТОВ «Едвайс», яке не мало права його видавати, просить визнати свідоцтво про право колективної власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 незаконним.

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_11 в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача за первісним позовом ТОВ «Юридична фірма «Едвайс» в судове засідання не зявився, надавши письмові заперечення, відповідно до яких з позовом не згодні та просили відмовити в його задоволенні за безпідставністю, оскільки викладені факти не відповідають дійсності. Також зазначили, що між ТОВ «Юридична фірма «Едвайс» та ОСОБА_2 МПМК 05.12.1996 р. було укладено договір на оформлення документів про право власності на квартири, що передбачалося Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян. В лютому 1997 р. ОСОБА_5Г було надано представнику фірми необхідні документи для підготовки приватизації квартири АДРЕСА_2, яка також перебувала у віданні ОСОБА_2 МПМК. Оформлення документів відбувалося на підставі ліцензії №1841 від 10.09.1996 р., виданої Держкомітетом України по житлово - комунальному господарству. ОСОБА_2 міська рада не повинна була видавати свідоцтво про право власності на вказану квартиру, оскільки органом приватизації в даному випадку було підприємство, у віданні якого знаходилася відповідна квартира. Розгляд справи просили проводити у відсутність їх представника.

Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 міської ради в судове засідання не зявився, надавши до суду заперечення, та просив слухати справу у їх відсутність.

Третя особа за первісним позовом ОСОБА_4 заперечила проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, вказавши, що відсутні передбачені законом підстави для визнання незаконним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_3, оскільки процедура приватизації спірної квартири була проведена у відповідності до діючих на той час нормативних актів на підставі документів приватизаційної справи. В задоволенні позову ОСОБА_1 просила відмовити.

Треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в судове засідання не зявились, належним чином повідомлені про дату та час судового засідання.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про визнання права спільної сумісної власності на квартиру та виділення частки у вказаній квартирі. На обґрунтування заявлених вимог в заяві зазначила, що її батькові ОСОБА_9, який помер 01.03.2012 року, належала на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.03.1997 року. Після смерті ОСОБА_9 була заведена спадкова справа 14.03.2012 року. Спадкоємцями за законом 1/6 частки у праві спільної сумісної власності на вказану квартиру ОСОБА_9 є вона (позивач ОСОБА_5В.), її брат ОСОБА_12, який відмовився на її користь від своєї частки, та відповідач ОСОБА_1 Вона не може отримати свідоцтво про право на спадщину на вказану квартиру в нотаріуса, оскільки не може надати оригінал свідоцтва про право власності на квартиру від 25.03.1997 року. Вказане свідоцтво знаходиться в архіві ОСОБА_2 міської ради. Згідно із свідоцтвом співвласниками вказаної квартири є ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_1 Вважає, що їй, як спадкоємцю після смерті ОСОБА_9, належить 2/3 частки від 1/6 частки вище вказаної квартири з часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_9 Спірна квартира була надана у користування ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому ОСОБА_2 міської ради від 08.10.1991 року № 229. В подальшому її покійний батько, відповідачка та треті особи набули право власності на вказану квартиру шляхом приватизації житлового фонду ОСОБА_2 МПМК, яка відносилась до державної організації «Райагробуд», що підпорядковувалась державній організації «Украгробуд». Розпорядження про приватизацію № 16/9 було видано органом приватизації ОСОБА_2 МПМК від 25.03.1997 року. На даний час квартирою володіють на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.03.1997 року, яке зареєстроване в ОСОБА_2 БТІ 14.04.1997 року. Вказані особи не визнають право позивача на спадкування її частки на вказану квартиру. На підставі викладеного просила винести рішення, яким визнати за нею право спільної сумісної власності на вище вказану квартиру в розмірі 2/3 частки від 1/6 частки та виділити їй 2/3 частки від 1/6 частки вказаної квартири.

Представник відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_11 до суду зявився, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у повній мірі, так як вони безпідставні.

Треті особи за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в судове засідання не зявились, належним чином повідомлені про дату та час судового засідання.

Дослідивши наявні у справі матеріали (копію свідоцтва про право власності на житло від 25.03.1997 р.; копію рішення ОСОБА_2 районної ради народних депутатів від 08.10.1991 року №229; копію договору № 91 від 05.12.1996 року на здійснення послуг по приватизації державного житлового фонду; копію заяви наймача ОСОБА_5 та членів її сімї від 28.01.1997 р.; копію довідки про склад сімї наймача від 28.01.1997 р.; копію технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_5; розрахунків площі квартири від 25.03.1997 р.; копію довіреності ОСОБА_5 на отримання документів на приватизацію; копію ліцензії на здійснення діяльності по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартири (будинки) від 10.09.1996 року; копію розрахунку, копію розпорядження; копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії ІІІ-ФП №398574; копію свідоцтва про смерть ОСОБА_9 серії І-ФП №153519; копію витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №29864199 від 14.03.2012 року; копію свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку після смерті ОСОБА_9; копію довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування фізичної особи від 19.12.2012; копію повідомлення ОСОБА_2 міської ради № Ж-850-0215; копію розяснення ОСОБА_2 державної нотаріальної контори Миколаївської області від 19.06.2014 року № 590/02-14; повідомлення архівного сектору ОСОБА_2 райдержадміністрації № 12/04-04 від 19.02.2015 року; повідомлення КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 19.02.2015 року № 440; висновок експерта № 263 від 09.03.2016 року), суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 11 ч.1, 60 ч.1 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. До об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Згідно ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п.п. 13-15 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству

від 15 вересня 1992 р. N 56, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Відповідно до п. 23, 24, 26, 28 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. N 56, оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданою до неї довідкою про склад сім'ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. Зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім'ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки та видає розпорядження. При створенні підприємства по оформленню документів ця робота виконується вказаним підприємством (крім оформлення розпорядження). На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру, а на одноквартирний будинок - паспорт на домоволодіння, свідоцтво про право власності на житло та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі. Свідоцтво на право власності на квартиру (будинок) підлягає обов'язковій реєстрації в органах технічної інвентаризації.

В судовому засіданні встановлено, що 28.01.1997 року наймач ОСОБА_5 подала органу приватизації ОСОБА_2 МПМК письмову заяву про передачу в приватну власність квартири АДРЕСА_6, що перебувала в повному господарському віданні державного підприємства ОСОБА_2 МПМК. Вказана заява була підписана також повнолітніми членами сімї наймача - ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_10 Також наймачем ОСОБА_5 було долучено до вказаної заяви довідку про склад сімї наймача, до складу якої входили вказані особи, а також малолітня ОСОБА_6 На підставі укладеного між ОСОБА_2 МПМК (поручитель) та ТОВ «Юридична компанія «Едвайс» (фірма) 05.12.1996 року договору про здійснення послуг по приватизації державного житлового фонду, останнє взяло на себе обовязки по оформленню та реєстрації документів на право власності на квартири (будинки) громадян, які проживають в квартирах (будинках), що знаходяться у віданні поручителя (ОСОБА_2 МПМК). Вказані дії ТОВ «Юридична компанія «Едвайс» здійснювало на підставі виданої Державним комітетом України по житлово-комунальному господарству ліцензії на здійснення діяльності по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартири (будинки) від 10.09.1996 року № 1841. Після виконання дій та оформлення документів, передбачених вказаним договором та Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, ТОВ «Юридична фірма «Едвайс» 25.03.1997 року видало свідоцтво про право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_6, згідно якого вказана квартира належала співвласникам ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_10 Вказане свідоцтво про право власності було зареєстровано в ОСОБА_2 бюро технічної інвентаризації 14.04.1997.

Таким чином, судом було встановлено, що оформлення та видача свідоцтва про право спільної сумісної власності на житло квартиру АДРЕСА_6 було здійснено спеціально створеним органом приватизації ТОВ «Юридична фірма «Едвайс» на підставі та у відповідності з вимогами чинних на той час положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян.

Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що видача вказаного свідоцтва про право власності була здійснена без відповідного рішення виконкому ОСОБА_2 міської ради не має відповідних юридичних наслідків для визнання вказаного свідоцтва незаконним, оскільки квартира АДРЕСА_6 перебувала у повному господарському віданні ОСОБА_2 МПМК, якою було укладено вище зазначений договір з ТОВ «Юридична фірма «Едвайс», на підставі якого була проведена приватизація квартири та видача свідоцтва про право власності на квартиру.

Також спростовуються встановленими в судовому засіданні обставинами посилання позивача ОСОБА_1 про відсутність приватизаційної справи з приводу проведення приватизації вищевказаної квартири, матеріали якої були досліджені в судовому засіданні.

Висновок проведеної судово-почеркознавчої експертизи про те, що підпис ОСОБА_5 в заяві про оформлення передачі у власність вказаної квартири та в довіреності про дозвіл отримати в ТОВ «Юридична фірма «Едвайс» документи на приватизацію, виконані не ОСОБА_5, а іншою особою, не може бути підставою у визнанні незаконним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_6 від 25.03.1997 року за наступного. По-перше, висновок експерта не був вказаний позивачем як підстава для задоволення позову; по-друге, у вказаній заяві про приватизацію квартири, крім наймача ОСОБА_5, зазначені члени її сімї, якими також була підписана дана заява, та підписи яких (в тому числі і ОСОБА_5Г.) були засвідчені підписом уповноваженої посадової особи ОСОБА_2 МПМК ОСОБА_13

Таким чином, висновок експерта, який суперечить іншим доказам, наявним у справі, на думку суду, не може бути однозначною підставою для визнання свідоцтва про право власності на квартиру незаконним.

Відповідно до п. 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 просить визнати незаконним свідоцтво право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_6, яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (як співвласнику в порядку спадкування частки її батька ОСОБА_9М.). При цьому, вирішення судом питання про визнання незаконним вказаного свідоцтва про право власності може стосуватися обмеження прав вказаних осіб, які співвласників квартири, в звязку з чим, дані особи повинні бути залучені до справи в якості відповідачів, щоб мати змогу захищати свої права. Однак, позивачем після розяснення суду не було заявлено клопотання про залучення вказаних осіб в якості відповідачів по справі без відповідного обґрунтування цьому.

Оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли в 1997 році, то при їх вирішенні слід керуватися нормами ЦК УРСР, 1963 року, які діяли на той час.

Згідно ст. 71, 75, 80 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право

якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Таким чином, положення ЦК УРСР щодо застосування позовної давності є імперативними та зобовязують суд при закінченні строків позовної давності винести рішення про відмову в задоволенні позову.

Зазначення позивачем про те, що вона довідалася про порушення свого права 25.04.2014 року не підтверджено жодними доказами, а навпаки, спростовуються свідоцтвом про право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_7 від 25.03.1997 року та матеріалами приватизаційної справи (зокрема, заявою про передачу квартири в приватну власність від 28.01.1997 року), в яких позивача зазначено як співвласника вказаної квартири, тому саме з даного часу позивач дізналася

або повинна була дізнатися про порушення свого права. Таким чином, на час розгляду справи в суді пройшов значний час (майже 20 років), що свідчить про закінчення строків давності для захисту прав позивача, які були (або могли бути) порушені.

Згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При цьому, під час розгляду справи в суді позивачем не було наведено жодних обґрунтувань того, яким саме чином були порушені її права як співвласника спірної квартири, в звязку з чим вона заявила вимогу про визнання вище вказаного свідоцтва про право спільної сумісної власності на квартиру незаконним.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання незаконним свідоцтва про право власності на житло.

Вирішуючи вимоги зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру та виділ частки, суд приходить до наступних висновків.

В судовому засіданні встановлено, що 01.03.2012 року помер ОСОБА_9, після смерті якого відкрилась спадщина на спадкове майно, в тому числі на квартиру АДРЕСА_8, яка належала ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності згідно свідоцтва про право власності на житло від 25.03.1997 року разом з іншими співвласниками ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та відповідачу ОСОБА_1 - відповідно частка співвласника ОСОБА_9 у вказаній квартирі становила 1/6. Позивач ОСОБА_4 є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_9 та отримала в органах нотаріату свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки земельної ділянки, що належала ОСОБА_9 Крім неї, іншими спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_9 є відповідач ОСОБА_1, яка також прийняла спадщину після смерті останнього, та ОСОБА_12, який відмовився від своєї частки у спадщині на користь позивача ОСОБА_4 Позивач ОСОБА_4 отримати в органах нотаріату свідоцтво про право на спадщину на вказану частку спірної квартири не має можливості в звязку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру АДРЕСА_8. Інші співвласники спірної квартири не визнають її права власності на неї.

Відповідно до положень ст.ст.1216-1218, ч.1 ст.1220, ст.1226, ч.5 ст.1268 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до п. 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_4 просить визнати за нею право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_6 в розмірі 2/3 від 1/6 частки в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 Вказана квартира на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 Вказані особи не визнають право власності позивача на вказану частку спірної квартири, в звязку з чим дані особи повинні бути залучені до справи в якості відповідачів, щоб мати змогу захищати свої права як співвласників квартири. Однак, позивачем ОСОБА_4 після розяснення суду не було заявлено клопотання про залучення вказаних осіб в якості відповідачів по справі без відповідного обґрунтування цьому.

Згідно з п. 3.1 ОСОБА_14 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 „Про судову практику у справах про спадкування свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до п.3 глави 13 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

З позову та долучених матеріалів вбачається, що підставою звернення позивача ОСОБА_4 до суду з позовом про визнання права власності на квартиру став факт надання нотаріусом 19.06.2014 року розяснення про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки нею не було надано правовстановлюючого документу на спадкове майно.

Однак, позивачем не було надано до суду доказів того, що нею вживалися заходи для отримання оригіналу правовстановлюючого документу у відповідних установах для оформлення в спадкових справах в органах нотаріату, а лише зазначено про те, що оригінал свідоцтва про право власності на спірну квартиру знаходиться в архіві ОСОБА_2 міської ради, проте, не надано жодних фактичних даних того, що вона зверталася до вказаного архіву за отриманням свідоцтва, але не змогла його отримати.

За таких обставин, позивач, ставлячи питання про визнання за ним у судовому порядку права власності на майно у порядку спадкування, має вказати на правові підстави його звернення до суду з подібною вимогою - має надати до суду відомості про обєктивну неможливість отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на вказане майно та надати письмову постанову про відмову нотаріуса у видачі такого свідоцтва з вказівкою на підстави такої відмови.

Відповідно до ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Згідно з п. 3.4 ОСОБА_14 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», розглядаючи спори, пов'язані із спадкуванням частки майна, що у спільній сумісній власності, судам слід звертати увагу на те, що згідно із ст. 368 ЦК спільною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.

Аналіз положень вказаних нормативних актів свідчить про те, що спадкоємці співвласника майна у справі спільної сумісної власності можуть успадкувати право власності на майно спадкодавця у праві спільної сумісної власності лише за умови визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.

При цьому, з позову та долучених матеріалів слідує, що належна померлому ОСОБА_9 частка у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_6 не визначалася, що свідчить про безпідставність вимог позивача про визнання за нею права спільної сумісної власності на вказану квартиру, оскільки право спільної сумісної власності на майно виникає лише на підставі закону відповідно до положень ст. 368 ЦК України. Вказане свідчить про відсутність підстав лдя задоволення вимоги позивача ОСОБА_4 про визнання за нею права спільної сумісної власності на спірну квартиру.

Розглядаючи вимогу позивача ОСОБА_4 про виділення їй 2/3 частки від 1/6 частки квартири АДРЕСА_6, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Із змісту вказаних норм слідує, що звернутися з вимогою про виділ частки із майна має право лише власник вказаного майна. При цьому, в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_4 не є власником (співвласником) вказаного майна, й тому не може звернутися із вимогою про виділ їй частки у спірній квартирі.

Крім того, вимога ОСОБА_4 про виділ їй частки у квартирі фактично є вимогою про реальний поділ квартири, що передбачає спеціальний порядок її вирішення, зокрема, зясування варіантів та способів поділу, які визначаються в ході проведення відповідної експертизи. При цьому, вказана вимога позивача є не доведеною, оскільки позивачем не надано доказів належності їй на праві власності вище вказаної квартири, частку якої вона просить виділити їй у власність, а також не вказано, яким саме способом слід здійснити виділення квартири та на якій підставі.

Отже, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру та виділ частки.

Таким чином, встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про необхідність відмови судом в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Едвайс», ОСОБА_2 міської ради Новобузького району Миколаївської області, треті особи на стороні відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання незаконним свідоцтва про право власності на житло, та необхідність відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру та виділ частки.

Відповідно до статей 15, 16, 393, 1268, 1296, 1297 Цивільного кодексу України та керуючись статтями 88, 208, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Едвайс», ОСОБА_2 міської ради Новобузького району Миколаївської області, треті особи на стороні відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання незаконним свідоцтва про право власності на житло - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру та виділ частки відмовити.

Відповідно до ч.3 ст.209 ЦПК України повний текст рішення буде складено 28 жовтня 2016 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Баштанський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, або протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку ч. 1 ст. 294 ЦПК України.

СУДДЯ: