АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1910/16 Справа № 208/6074/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 09 грудня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Товарна Біржа «Українська», Реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання дійсною угоди купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеної між нею та відповідачами, та яка була зареєстрована на Товарній ОСОБА_2 «Українська» 18 червня 1999 р. Свій позов мотивує тим, що між сторонами відбулось повне виконання умов договору, договір зареєстровано БТІ, з 20 липня 1999 року та вона є зареєстрованою у спірній квартирі. Нотаріальна форма правочину не була сторонами додержана в момент укладання у зв»язку з юридичною необізнаністю. Однак, на сьогоднішній день, без нотаріального посвідчення договору вона, як власник, не може у повній мірі володіти спірною квартирою, розпорядитись нею. Тому, позивач просила суд визнати дійсним вищевказаний договорі купівлі-продажу зареєстрований на Товарній ОСОБА_2 «Українська» без нотаріального посвідчення.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 09 грудня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що покупець - ОСОБА_2 у продавця ОСОБА_3, яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 купила квартиру №12, яка розташована у м. Дніпродзержинську по вул. Димитрова. Договір купівлі-продажу квартири був укладений на Товарній ОСОБА_2 «Українській» 18 червня 1999 р.

При оформлені договору купівлі - продажу квартири сторони виконали усі умови договору, позивач передала відповідачці грошові кошти за придбану квартиру, а відповідач, у свою чергу, передала у власність позивачу продану квартиру.

Таким чином, сторони домовилися про істотні умови договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне виконання умов договору і сторони не ухилялися від нотаріального посвідчення договору, оскільки цього не вимагали умови самого договору.

Пунктом 11 Договору визначено, що відповідно до ст. 227 ЦК України, цей договір підлягає реєстрації у БТІ за місцем розташування об»єкта нерухомості, що і було здійснено позивачем 12.07.1999 року за № 21283 (а.с.5 зворот).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що цивільним кодексом в редакції ЦК 1964 р. не передбачено можливості визнання дійсними договорів, що підлягають нотаріальному посвідченню й державній реєстрації, вважав, що правові підстави для задоволення позову відсутні. Тобто, відповідно до вимог ст. 47 ЦК України, в редакції ЦК 1964 p., нотаріальне посвідчення угод обовязково у випадках, встановлених законом, в тому числі і у випадку купівлі-продажу нерухомості. Невиконання таких умов несе за собою недійсність угоди з наслідками передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Крім того, суд прийшов висновку, що договір купівлі-пордажу квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і пядлягає обов»язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення і державній реєстрації з моменту державної реєстрації Момент вчинення таких правочинів пов»язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов»язязків для сторін. Також зазначав, що ЦК УРСР в редакції 1963 року не передбачено можливість визнання дійсними договорів, що підлягають нотаріальному посвідченню й державній реєстрації, а тому вважав, що правові підстави для задоволення позову відсутні, оскільки спірна угода не є укладеною і не створила прав та обов»язків для сторін.

Проте, колегія суддів погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання правочину дійсним, однак, не погоджується з правовим обґрунтуванням такої відмови.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 49 Закону України „Про власність", чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

За змістом ст.ст.128, 153 ЦК УРСР , право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов'язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Згідно ст. 15 Закону України "Про товарні біржі" не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

У період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст.ст. 224, 227 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст.15 Закону України " Про товарну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч.1 ст.128 ЦК України (1963р.)), а у відповідності зі ст.153 ЦК України (1963 р.) договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

На виконання вимог ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР (1963 року) 12 липня 1999 року договір купівлі-продажу квартири був зареєстрований в ОКП «БТІ м. Дніпродзержинська» за № 21283 від 12.07.1999 року та відповідні відомості про нового власника ОСОБА_2 були внесені до технічного паспорту на спірну квартиру (а. с. 6 - 8).

Реєстрація ОКП «БТІ м. Дніпродзержинська» за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на липень 1999 року не суперечила чинному законодавству.

Частина 2 ст. 15 Закону про товарну біржу передбачає, що зареєстровані на біржі угоди не підлягають нотаріальному посвідченню. Проте є також статті 227 «Форма договору купівлі-продажу жилого будинку» та 242 «Застосування до договору міни правил купівлі-продажу» Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 р., відповідно до яких договори купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), однією зі сторін яких виступає громадянин (фізична особа), обов'язково мають посвідчуватися нотаріально. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Отже, положення ст. 227 ЦК УРСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як ст. 15 Закону про товарну біржу закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення ст. 15 по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.

Таким чином, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним.

Такої самої позиції дотримується і Пленум Верховного Суду України, яку він офіційно виклав у своїй постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 р. № 3. Так, у п. 4 цієї постанови зазначено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (в тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування житлового будинку (квартири) чи його (її) частини.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 р. за N 1952-IV право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Таким чином, колегією встановлено, що спірний Договір у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР зареєстрований БТІ, у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною. Крім того, як убачається з угоди купівлі-продажу квартири № 12 по вул. Димитрова. 11 в м. Дніпродзержинську, укладеної між позивачкою та відповідачами, та яка була зареєстрована на Товарній ОСОБА_2 «Українська» 18 червня 1999 р., сторони уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж майна належного продавцю на праві власності.

Позивачем у справі усі умови за договором виконані. Згідно з п. 3 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана відповідачам за 8176 грн., які отримані були Продавцем від Покупця до підписання угоди. У спірній квартирі позивач зареєстрована з серпня 1999 року, проживає та відповідно правомірно нею володіє.

Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст.237 ЦК України, суду не було надано, тому, колегія суддів вважає що відсутні законні підстави для визнання спірного договору дійсним.

З огляду на зазначені обставини колегія суддів дійша обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання у судовому порядку дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірної квартири.

Статтею 392діючого ЦК Українипередбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на дані обставини справи, та невірно визначився з правовим обґрунтування відмови у позові, однак зазначене не призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Особою, що подала апеляційну скаргу, за допомогою належних та допустимих доказів не доведено факт порушення, невизнання чи оспорювання його прав з боку відповідачів, тобто наявність спору, а ні суду першої, а ні апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню.

Однак, рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 09 грудня 2015 року в частині правового обґрунтування відмови у позові підлягає зміні.

У іншій частині рішення суду залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 09 грудня 2015 року в частині правового обґрунтування відмови у позові змінити.

У іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

ОСОБА_5