АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1933/16 Справа № 201/9857/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Антонюк О. А. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

22 березня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі - Сахарову Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" про стягнення коштів по договорам банківських вкладів

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника позивача ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

23 липня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ "КБ "ПриватБанк" про стягнення коштів по договорам банківських вкладів, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. В обґрунтування позову посилалася на те, що 04 жовтня 2011 року, 05 жовтня 2012 року, 10 грудня 2012 року, 11 грудня 2013 року і 11 лютого 2014 року між позивачем і відповідачем було укладено договори депозитних вкладів "Стандарт" та інші, згідно яких ОСОБА_2 в ці дні в регіональному відділенні ПАТ КБ "ПриватБанк", яке знаходиться в м. Саки в Криму, було відкрито рахунки по цим договорам, відповідно до яких позивач передав ПАТ КБ "ПриватБанк" грошові кошти в розмірі: 40621 грн. 21 коп., 6038.22 доларів США, 6000 доларів США, 20000 грн. і 80000 грн. відповідно для їх розміщення на депозитних рахунках банка на термін вкладів - на 12 місяців із зобов'язанням банку нараховувати відсотки на суму вкладу за ставкою обумовлених річних: 14.5%, 10%, 10%, 20% і 17% відповідно. Укладалися додаткові угоди і банк вказані угоди виконував. Зараз строк дії вказаних договорів закінчився, позивач звернувся до банку з заявою про повернення йому вказаних сум депозитних вкладів, але відповідач відмовляється це зробити, чим порушуються права позивача. На подальші неодноразові звернення позивача і його представника до відповідача з питанням повернення йому вказаної суми фактично отримано відмову. Позивачу завдана матеріальна шкода, він (позивач) поніс витрати. Звернувся знову до відповідача повернути йому гроші та виплатити витрати, відсотки, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії банку протиправними, можливим розірвати вказані депозитні договори і просив стягнути з банку кошти по вказаним банківським вкладам, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі (том 1 а.с. 2-6).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2015 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" про стягнення коштів по договорам банківських вкладів - відмовлено в повному обсязі (том 1 а.с. 79-82).

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову змінено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (том 1 а.с.227-231).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року, касаційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (том 2 а.с.42-44).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (том 1 а.с.86-95).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є необґрунтованою і не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 04 жовтня 2011 року, 05 жовтня 2012 року, 10 грудня 2012 року, 11 грудня 2013 року і 11 лютого 2014 року між позивачем ОСОБА_2 і відповідачем ПАТ КБ "ПриватБанк" було укладено договори депозитних вкладів "Стандарт", "Стандарт пенсіонерам" та інші, згідно яких ОСОБА_2 в ці дні в регіональному відділенні ПАТ КБ "ПриватБанк", яке знаходиться в м. Саки в Криму, було відкрито рахунки по вказаним договорам, відповідно до яких позивач передав ПАТ КБ "ПриватБанк" грошові кошти в розмірі: 40621 грн. 21 коп., 6038.22 доларів США, 6000 доларів США, 20000 грн. і 80000 грн. відповідно для їх розміщення на депозитних рахунках банка на термін вкладів - на 12 місяців із зобов'язанням банку нараховувати відсотки на суму вкладу за ставкою обумовлених річних: 14.5%, 10%, 10%, 20% і 17% відповідно. Укладалися додаткові угоди, вказані угоди виконували. Зараз строк дії договорів закінчився, позивач звернувся до банку з заявою про повернення йому вказаних сум депозитних вкладів, але відповідач відмовляється це зробити, чим, на думку ОСОБА_2, порушуються права позивача. На подальші неодноразові звернення позивача і його представника до відповідача з питанням з'ясування обставин неповернення сум депозитних вкладів, повернення позивачу вказаних в договорах сум отримано відмову. Позивач вважає, що йому завдана матеріальна шкода, він (позивач) поніс витрати. Звернувся знову до відповідача повернути йому гроші та виплатити витрати, відсотки, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив, що у травні 2014 року було конфісковано частину майнового комплексу ПАТ КБ «ПриватБанк»», яка використовувалася у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу ПАТ КБ «ПриватБанк» - філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», який не мав можливості здійснювати банківську діяльність на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, зауваживши, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не несе відповідальності за договорами банківського вкладу, укладеними на території Автономної Республіки Крим, оскільки зобов'язання за такими договорами виконує Автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» (далі - АНО «ФЗВ») за рахунок майна банку, яке знаходиться на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя..

Суд першої інстанції всебічно і повно дослідив обставини справи, надав належну оцінку доказам, які надані суду сторонами, і постановив законне і обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову. Однак, колегія суддів з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтування відмови в повні мірі не може погодитися.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність").

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення ст. 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з п. 1.4 Положення залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (п. 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (п. 1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно з пунктом 2.9 глави 2 «Приймання готівки» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Позивачем в обґрунтування позову вказано, що 04 жовтня 2011 року, 05 жовтня 2012 року, 10 грудня 2012 року, 11 грудня 2013 року і 11 лютого 2014 року між нею та відповідачем ПАТ КБ "ПриватБанк" було укладено договори депозитних вкладів "Стандарт", "Стандарт пенсіонерам" та інші, згідно яких ОСОБА_2 в ці дні в регіональному відділенні ПАТ КБ "ПриватБанк", яке знаходиться в м. Саки в Криму, було відкрито рахунки по вказаним договорам, відповідно до яких позивач передав ПАТ КБ "ПриватБанк" грошові кошти в розмірі: 40621 грн. 21 коп., 6038.22 доларів США, 6000 доларів США, 20000 грн. і 80000 грн. відповідно для їх розміщення на депозитних рахунках банка на термін вкладів - на 12 місяців із зобов'язанням банку нараховувати відсотки на суму вкладу за ставкою обумовлених річних: 14.5%, 10%, 10%, 20% і 17% відповідно.

Так, представник позивачки на підтвердження позовних вимог, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції надав докази, які на його думку є належними, оригінальними та підтверджують заявлені позовні вимоги:

-по договору від 04 жовтня 2011 року надано договір від 04 жовтня 2011 року, який належним чином банком не завірений (відсутня оригінальна підпис та печатка банку), та квитанцію від 04.10.2011 року, яка не містить підпису працівника банку, який прийняв готівку, і відбитку печатки та електронного підпису працівника банку, засвідченого електронним підписом САБ;

-по договору від 05 жовтня 2012 року договір не надано, а надано лише заяву позивачки від 05 жовтня 2012 року, та квитанцію від 05.10.2012 року, яка не містить підпису працівника банку, який прийняв готівку, і відбитку печатки та електронного підпису працівника банку, засвідченого електронним підписом САБ;

-по договору від 10 грудня 2012 року договір не надано, а надано лише заяву позивачки від 10 грудня 2012 року, та квитанцію від 05.10.2012 року, яка не містить підпису працівника банку, який прийняв готівку, і відбитку печатки та електронного підпису працівника банку, засвідченого електронним підписом САБ;

-по договору від 11 грудня 2013 року договір та відповідну квитанцію не надано, а надано лише заяву позивачки від 11 грудня 2013 року;

-по договору від 11 лютого 2014 року надано договір від 11 лютого 2014 року, який належним чином банком не завірений (відсутня оригінальна підпис та печатка банку), квитанцію не надано.

Клопотань про надання інших доказів чи витребування їх судом, зокрема про призначення відповідної судової експертизи, позивачем та його представником не заявлено.

Таким чином, позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а ст. 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета. Позивачка не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої позовні вимоги та не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Отже, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, приймаючи до уваги, що позивачем не представлено доказів на підтвердження укладання договорів та факту внесення ним коштів в ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку виконання умов договорів, на які він посилається, колегія дійшла висновку, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, тому підстави для задоволення позову щодо стягнення грошових коштів - відсутні, а відповідно й відсутні підстави щодо скасування рішення в зазначеній частині.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо наявності депозитних вкладів, які відповідач відмовляється повертати, є безпідставними, оскільки позивачкою та її представником на підтвердження свої позовних вимог не надано суду належних доказів та не вказано на них в апеляційній скарзі, а тому колегія суддів вважає, що вони не обґрунтовані та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Надані представником позивачки в суді апеляційної інстанції докази щодо укладання договору та зарахування грошових коштів не можуть бути прийняті у якості доказів, що підтверджують передачу грошових коштів банківській установі та наявність залишків грошових коштів на рахунках позивачки, вказаних в позовній заяві.

З огляду на це колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про безпідставність висновків суду першої інстанції щодо визнання ПАТ КБ "Приватбанк" неналежним відповідачем та необхідності звернення позивача з позовом до створеного на території Криму "Фонду захисту вкладників" та безпосередньо до Російської Федерації, як до держави, що здійснює окупацію, та відповідно вважає дане обґрунтування таким, що не ґрунтується на вимогах закону, та підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення суду, що не впливає на його правильність.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку що в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, рішення суду першої інстанції відповідно до роз'яснень, наданих в п.19 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" № 12 від 24.10.2008 року, підлягає зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, з вище вказаних підстав.

У зв'язку з викладеним і керуючись ст.ст.307,308,309,314,316 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2015 року змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.

В решті рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2015 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: