Провадження №2/521/1047/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Граніна В.Л., при секретарі Лукьяновій В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Одеської міської ради та просить встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, з березня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 рік, по час відкриття спадщини. А також просить визнати за нею право власності на вищезазначену квартиру в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2

У підтвердження своїх вимог позивач посилається на те, що вона є рідною племінницею ОСОБА_3, яка перебувала у шлюбі з ОСОБА_2, та через їх похилий вік та потреби в постійній увазі проживала разом з ними однією сім'єю за адресою: АДРЕСА_1, була пов'язана спільним побутом, вела спільне господарство, мала взаємні права та обов'язки. Спадщину після смерті ОСОБА_3 успадкував її чоловік - ОСОБА_2 Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на вищезазначену квартиру та вклади, що знаходяться в філії Одеського міського відділення ПАТ «Державний ощадний банк України», та позивач звернулася до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у зв'язку з тим, що не було надано документів на підтвердження родинних відносин з померлим. У зв'язку з чим позивач вимушена звернутися до суду для встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_2 на протязі більш як п'яти років, тобто з березня 2007 року і до його смерті.

Позивач приймала участь у судовому засіданні, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Представник Одеської міської ради приймав участь на початку розгляду справи, позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення.

Вислухавши пояснення сторін по справі, допитавши свідків, дослідивши надані письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до висновку, що в позовних вимогах позивачу слід відмовити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_2 Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1, та вкладів, що знаходяться в філії Одеського міського відділення ПАТ «Державний ощадний банк України». Позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2, вказуючи на те, що вона є спадкоємцем четвертої черги до майна померлого, оскільки проживала разом з ним однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини у вищезазначеній квартирі. Однак, приватним нотаріусом ОСОБА_4 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Матеріалами справи встановлено, що Малиновським районним судом м. Одеси 23.07.2014 року винесено рішення у справі за заявою Одеської міської ради, заінтересована особа Виконавчий комітет Одеської міської ради, про визнання спадщини після смерті ОСОБА_2 відумерлою, яким квартиру АДРЕСА_1 визнано відумерлою. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.06.2015 року зазначене рішення залишене без змін та колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.11.2015 року ухвалу апеляційного суду Одеської області залишено без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, ОСОБА_1 не було представлено об'єктивних та достовірних доказів в підтвердження того, що вона проживала з ОСОБА_2 однією сім'єю не менш як п'ять років, а саме з березня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 рік, по час відкриття спадщини.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказано, що місцем проживання фізичної особи, згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК, є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Крім того, згідно вказаного листа, заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження підлягають задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи.

Пунктом 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом простійного проживання із спадкоємцем можуть бути: довідка житлово - експлуатаційної організації, правління житлово - будівельного кооперативу, відповідного орган місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на час смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкоємцем.

Судом встановлено, що позивач з 13.03.1998 року та по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією паспорта, тому ця адреса, відповідно до вказаної норми, є її постійним місцем проживання. Крім цього, позивачем не було надано довідку Ф №1 про перелік осіб, які проживають у квартирі, а у спадковій справі заведеній після смерті ОСОБА_2, яка була досліджена у судовому засіданні, вказано, що лише померлий проживав в квартирі за адресою: АДРЕСА_1. Тобто, після смерті своєї дружини ОСОБА_2 один проживав за зазначеною адресою, інші особи у вказаній квартирі не проживали.

Також, усі надані позивачем акти та довідки датовані після 2012 року, тобто після смерті ОСОБА_2 та не підтверджують, на думку суду, той факт, що вона саме постійно проживала разом з померлим з 2007 року до дня його смерті.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статі 3 Сімейного кодексу України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

ОСОБА_1 не було доведено того факту, що вони разом з ОСОБА_2 вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, оскільки надані позивачем квитанції про сплату комунальних послуг датовані після 2012 року, тобто після смерті ОСОБА_2 Інших доказів на підтвердження того, що позивач з померлим вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом не надано та судом не встановлено.

Крім того, цей факт достовірно не підтвердили й свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які були допитані у судовому засіданні та вказали, що ОСОБА_1 часто відвідувала ОСОБА_2, допомагала йому у побуті, доглядала за ним, проте сам факт спільного проживання позивача зі спадкодавцем свідками не підтверджено, хоча вони і вказували, що позивачка постійно проживала в цій квартирі з померлим спадкоємцем. Це твердження на думку суду базується на об'єктивному бажанні свідків допомогти позивачці і є добросовісною помилкою.

Згідно з ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів вищевказаних обставин, що вона повинна зробити згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК, відповідно до яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Оскільки позивачем не доведено факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_2 не менш як п'ять років, отже вона не є спадкоємцем четвертої черги до майна померлого, відповідно до ст. 1264 ЦК України, та за нею не може бути визнано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, тому що вона не входить до кола спадкоємців померлого ОСОБА_2 відповідно до ст. ст. 1261 - 1266 ЦК України.

На підставі норм ст. 154 ЦПК України, суд скасовує заходи забезпечення позову, які забезпечуються до набрання судовим рішенням законної сили.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 154, 208, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, ст. ст. 16, 357, 1264, 1269 ЦК України, -

В И Р І Ш И В:

В позовних вимогах ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову накладені ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2015 року у вигляді заборони Одеській міській раді вчиняти будь - які дії щодо квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, а саме укладати договір найму, видавати ордер на вселення, вселяти в дану квартиру будь-яких осіб та змінювати правовий статус квартири.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в десяти денний строк з дня проголошення рішення.

Головуючий