Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 314/356/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Кофанов А.В.
№ провадження 22-ц778/165/16 Суддя-доповідач: Стрелець Л.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізькій області у складі:

головуючого Гончар М.С.,

суддів Стрелець Л.Г.,

Каракуші К.В.,

при секретарі: Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, зобов'язання до вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, який в ході розгляду справи був уточнений, до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг.

В обґрунтування позову зазначала, що 25 вересня 2007 року між ОСОБА_3 та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого було надано кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 23 550,00доларів США, а саме: на ремонт житлового будинку в розмірі 21 00,00 доларів США, а також 2 550,00 доларів СШПА на сплату страхових платежів, з кінцевим терміном повернення 22 вересня 207 року, зі спало тою відсотків за користування кредитом у строки та в порядку встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання кредитного договору між сторонами був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку було передано будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1

Зазначає, що при укладенні кредитного договору було порушено ряд положень ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів» та інших законодавчих актів.

Так перед укладенням договору ОСОБА_3 у письмовій формі не була повідомлена про умови здійснення кредитування, зокрема, про орієнтовану сукупну вартість кредиту, у договорі, який наданий банком, міститься не її підпис, а підпис іншої особі, другий екземпляр договору ОСОБА_3 на руки не отримувала.

Також в порушення «Інструкції про касові операції в України « видача кредиту здійснювалась за «заявою на отримання готівки», яка не є розрахунковим документом.

Крім того, у договорі встановлений обов'язок позичальника сплатити винагороду за надання фінансового інструменту (комісію), що не може вважатися послугою в розумінні ЗУ «Про захист прав споживача». До того ж встановлений договором порядок списання сум комісії в іноземній валюті з кредитного рахунку суперечить «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах», якою можливість таких операцій не передбачена.

В порушення вимог «Положення про застосування іноземної валюти в страховій діяльності» умовами договору передбачений розрахунок зі страховиком в іноземній валюті, що заборонено.

При встановленні відповідальності позичальника за порушення умов договору банк передбачив можливість одночасного застосування штрафу й пені. Що суперечить положенням ст.61 Конституцій України та ст.549 ЦК України.

Вважає, що зазначені порушення закону, що містяться в умовах договору, тягнуть його недійсність, і як наслідок, вимагання скасування запису про заставу будинку і зобов'язання банку зарахувати в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором кошти, сплачені як винагороду за надання фінансового інструменту.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати недійсним кредитний договір укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 № ZPVLGA00000095 від 25.09.2007 року, визнати недійсним договір іпотеки від 25.09.2007 року укладеного на виконання зобов'язання за кредитним договором, зобов'язати відповідача виключити з реєстру обтяжень нерухомого майна запис про заставу нерухомого майна житлового будинку АДРЕСА_1, яке було передано у заставу за договором іпотеки, зобов'язати відповідача зарахувати в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором кошти сплачені ОСОБА_3 за винагороду за надання фінансового інструменту.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 жовтня 2015 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, зобов'язання до вчинення певних дій,суд правильно виходив із їх недоведеності та необгрунтованості.

З матеріалів справи вбачається, що 25.09.2007 року ОСОБА_3 уклала з відповідачем кредитний договір ZPVLGА0000095, за яким отримала кредит у розмірі 23550 доларів США на ремонт житлового будинку в розмірі 21000 доларів США, а також 2550 доларів США на сплату страхових платежів, з кінцевим терміном повернення 22 вересня 2007 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі- 0,92% на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 210 доларів США разово та 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця. Розмір щомісячного платежу був визначений сумою в 333 доларів 58 центів. ( а.с.9-11)

З метою забезпечення зобов'язань за договором того ж числа сторони уклали договір іпотеки, за яким позивач передав в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_3.( ОСОБА_3) на праві власності на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 23.06.1999 року за реєстровим номером № 747 / а.с. 11-14 /.

Судом правильно встановлено, що позичальник був у письмовій формі повідомлений про всі умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, що підтверджується текстом договору, та не мав зауважень, претензій щодо наданої інформації.

При укладенні та скріпленні особистим підписом позичальника кредитного договору ОСОБА_3 не зверталась до Банку із заявами про надання додаткової інформації або роз»яснення певних положень договору, та не скористалася правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з ч. 6 ст. 11 закону України «Про захист прав споживачів», та протягом тривалого часу вносила кошти на погашення кредитного зобов»язання, що визнали сторони у засіданні апеляційного суду. Тому доводи позивача про порушення банком вимог п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними.

Не заслуговують на увагу і твердження позивачки про відсутність у спірному договорі відомостей щодо вартості кредиту, оскільки ці відомості викладені у п.7.1 кредитного договору. Доводи позивачки про те, що їй не був вручений примірник договору, спростовується підписом позивачки в самому договорі щодо одержання від банку його копії.

Судом дана належна оцінка доводам позивачки про те, що у договорі міститься не її підпис, а сам кредитний договір був укладений на інших умовах.

Так суд правильно послався на те, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 20.08.2012 року, та рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 05.08.2013 року у справах між тими самими сторонами вже встановлений факт укладення між ними кредитного договору ZPVLGА0000095 від 25.09.2007 року. Зазначеними судовими рішеннями встановлений не тільки факт укладення договору, а і його суттєві умови, які за своїм змістом відповідають умовам викладеним у договорі, який є предметом розгляду у даній справі ( а.с.9-11). Зі змісту вказаних судових рішень вбачається, що позивачка проти умов кредитного договору при розгляду вищезазначених цивільних справ не заперечувала, та свій підпис у ньому не оспорювала.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не оказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також не є порушенням ст. ст.1,11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення у договорі обов'язку позичальника сплатити винагороду за надання фінансового інструменту, бо такі дії Банку є не забороненимим послугами Банку.

Не вбачається порушення вимог "Положення про застосування іноземної валюти в страховій діяльності", бо за умовами п.7.1 кредитного договору зазначено не про внесення страхових платежів страховику в іноземній валюті, а про видачу Банком позичальнику грошових коштів в іноземній валюті для наступної сплати платежів страховику.

При встановленні відповідальності позичальника за порушення умов договору банк передбачив можливість одночасного застосування штрафу й пені, що не суперечить положенням ст.61 Конституції України та ст.549 ЦК України, бо зазначена у п.п.4.1.2, 2.2.2, 2.2.3, 5.4 цивільно-правова відповідальність встановлена була за порушення різних умов договору. При цьому такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховоного Суду України у справі № 6-116цс13, прийнятою у справі з подібними правовідносинами, яка згідно вимог ст.360-7 ЦПК України є обов"язковою для виконання для всіх суддів України.

Крім того не відповідає дійсності доводи позивача про те, що за умовами договору пеня всупереч Деркрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» має сплачуватися в іноземній валюті, бо згідно п.4.1 кредитного договору передбачено, що сплата пені здійснюється у гривні, а у разі, якщо кредит надається в іноземній валюті - сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Встановлений договором порядок списання сум комісії та фінансового інструменту в іноземній валюті з кредитного рахунку суперечить "Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах", якою можливість таких операцій не передбачена, свідчить про нікчемність таких умов кредитного договору, які відповідно до вимог ч.2 ст.215 України не потребують визнанню недійсними.

Враховуючи вищенаведене, підстав для скасування ухваленого у цій справі судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, та похідних від цих позовних вимог - позовних вимог про зобов'язання до вчинення певних дій, колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги повторюють позовні вимоги позивача, яким дана належна оцінка судом першої інстанції, а тому вони не потребують додаткової оцінки при апеляційному перегляді справи.

Керуючись ст. ст. 307,308,313,317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 жовтня 2015 року в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: