Головуючий суду 1 інстанції - Максименко О.Ю.
Доповідач - Коротенко Є.В.
Справа № 409/3109/15-ц
Провадження № 22ц/782/218/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого судді - Коротенка Є.В.,

суддів: Коновалової В.А., Фарятьєва С.О.,

за участю секретаря - Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 11 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договором,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 11 лютого 2016 року позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договором були задоволені. Суд стягнув з відповідча на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 500429905 від 13.11.2013 року в розмірі 60444 грн. 20 коп., а також на відшкодування судових витрат - 604 грн. 44 коп.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати зазначене рішення суду і ухвалити нове, яким відмовити ПАТ «Альфа-Банк» у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення ч.1 ст.303 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якого під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.212, 213 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Згідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 13.11.2013 року між ПАТ «Альфа-банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 500429905 (далі - Договір), згідно якому відповідач отримав від банку кредит у сумі 52340 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 14,99 % на рік з кінцевим терміном повернення кредиту 14.11.2016 року (а.с.4-7, 15, 16, 102).

Факт укладання зазначеного кредитного договору та отримання від позивача кредитних грошів у сумі 52340 грн. відповідач ОСОБА_2 не заперечує (а.с.110, 137).

При таких обставинах колегія суддів приймає до уваги положення ч.1 ст.61 ЦПК України, відповідно до якого обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Разом із тим, свої зобов'язання за Договором, укладеним між сторонами, відповідач належним чином не виконує, у зв'язку із чим станом на 14.08.2015 року виникла заборгованість у сумі 60444 грн. 20 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 48815 грн. 38 коп., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 4566грн.41 коп., заборгованість з комісії - 7062 грн. 41 коп. (а.с.15).

14.07.2015 року ПАТ «Альфа-банк» направило ОСОБА_2, як боржнику, вимогу № 59816-102-б/б про дострокове повернення кредиту (а.с.13-14).

Проаналізувавши встановлені обставини по справі та матеріали справи в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності права позивача на стягнення заборгованості за кредитним договором № 500429905 від 13.11.2013 року, оскільки, отримавши від позивача кредитні кошти у сумі 52340 грн., в порушення вимог закону та умов договору ОСОБА_2 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав.

Відповідно до ч. 4 ст. 10, ст. 57 ЦПК України суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню прав осіб, які беруть участь у справі, у випадках, встановлених цим Кодексом, а також встановлювати наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з'ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст.58, 59 ЦПК України), окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому ст.ст. 185, 212 ЦПК України, що відображається у судовому рішенні. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

Згідно п. 1.1. постанови правління Національного банку України«Про затвердження Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні» від 01.06.2011 року № 174 до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать: заява на переказ готівки (додаток 8), прибутково-видатковий касовий ордер (додаток 9), заява на видачу готівки (додаток 10), прибутковий касовий ордер (додаток 11), видатковий касовий ордер (додаток 12), грошовий чек (додаток 13), квитанція про прийняття на інкасо банкнот іноземних держав (додаток 22), квитанція про приймання до сплати на інкасо чеків в іноземній валюті, рахунки на сплату платежів, а також сліп, квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями, та документи для відправлення переказу готівки та отримання його в готівковій формі, установлені відповідною платіжною системою.

У відповідності до п. 1.3. вказаної постанови правління НБУ,касові документи мають містити такі обов'язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію. До обов'язкових реквізитів касових документів, які оформляються для зарахування суми готівки на відповідні рахунки (крім зазначених вище), також належать номер рахунку отримувача та найменування і код банку отримувача.

Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості за Кредитним договором № 500429905 від 13.11.2013 року, ОСОБА_2 на погашення заборгованості за вказаним Договором сплачено: 05.12.2013 року - 2652 грн.; 14.01.2014 року - 2652 грн.; 27.02.2014 року - 2865 грн.; 14.04.2014 року - 200 грн.; 18.04.2014 року - 200 грн.; 28.04.2014 року - 100 грн.; 30.05.2014 року - 10 грн.; 27.06.2014 року - 10 грн.; 02.07.2014 року - 10 грн.; 04.07.2014 року - 10 грн.; 10.07.2014 року - 10 грн.; 25.07.2014 року - 10 грн., а всього - 8729 грн.(а.с.15).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення ним інших (крім вказаних вище) виплат за кредитним договором № 500429905 від 13.11.2013 року надано не було.

Що до долучених апелянтом до апеляційної скарги копій квитанцій та платіжних доручень, то копії квитанцій №№ 12372 від 05.12.2013 року, 27959 від 14.01.2014 року, 59157 від 27.02.2014 року не суперечать даним, викладеним у наданому позивачем розрахунку заборгованості (а.с.112-114).

Копії ж платіжних доручень №№ Р24А59950 від 14.04.2014 року, Р24А61394 від 18.04.2014 року містять дані про сплату ОСОБА_2 через інший банк - ПАТ КБ «Приватбанк» - грошових коштів згідно кредитного договору № 500429905 від 13.11.2013 року (а.с.115, 116). Вказані платіжні документи не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки відсутні дані про зарахуванні зазначених грошових коштів на передбачений п.2.5 Договору поточний рахунок НОМЕР_1, відкритий у ПАТ «Альфа-банк» для зарахування коштів, спрямованих на повернення заборгованості за цим Договором. Факт отримання цих грошей позивач заперечує, клопотань щодо витребування відповідної інформації від ПАТ КБ «Приватбанк» особи, що беруть участь у справі, не заявляли.

Крім того, відповідачем не надано суду жодних розрахунків щодо погашення ним заборгованості за кредитним договором № 500429905 від 13.11.2013 року на обґрунтування своїх заперечень проти заявлених позовних вимог.

З огляду на викладне суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ПАТ «Альфа-банк» та правомірно стягнув з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 500429905 від 13.11.2013 року в розмірі 60444 грн. 20 коп.

Також, ухвалюючи рішення у справі, Білокуракинський районний суд Луганської області вирішив питання про розподіл судових витрат у повній відповідності до вимог ст.88 ЦПК України.

При таких обставинах колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, будь-яких належних доказів на підтвердження своїх доводів апелянт суду не надав, тому судом першої інстанції постановлене правильне по суті і справедливе рішення.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст.ст.304, п.1 ст.307, 308, 314-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, однак її може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції: Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: