Провадження № 22-ц/783/2153/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Тропак О.В.,

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2015 року у справі за заявою ОСОБА_4 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, з участю третьої особи Публічного акціонерного товариства «СБЕРБАНК», про визнання права власності, скасування державної реєстрації права власності та перехід права власності,-

встановила:

В грудні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, з участю третьої особи ПАТ «СБЕРБАНК», про визнання права власності, скасування державної реєстрації права власності та перехід права власності.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 15 грудня 2015 року провадження у даній справі відкрито. Справу призначено до розгляду.

16.12.2015 року позивач ОСОБА_4 подала в суд заяву про забезпечення позову, а саме накладення арешту та заборони відчуження на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 6-8).

Оскаржуваною ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2015 року заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, з участю третьої особи Публічного акціонерного товариства «СБЕРБАНК», про визнання права власності, скасування державної реєстрації права власності та перехід права власності задоволено.

З метою забезпечення позову накладено арешт та заборону відчуження на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1.

Виконання ухвали доручено Шевченківському відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції 79000, м. Львів, вул. Котлярська, 6.

Роз»яснено порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Ухвалу суду оскаржив відповідач ОСОБА_3,з висновками суду щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову не погоджується, крім цього вважає, що при прийнятті оскаржуваної ухвали судом порушено норми матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що на спірне майно неодноразово накладені арешти, в тому числі і за заявами апелянта, тому підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову могло б утруднити чи зробити неможливим виконання рішення, відсутні.

Покликається на те, що розгляд заяви відбувався у судовому засіданні без повідомлення сторін відповідно до процесуальних вимог, також в матеріалах справи відсутній журнал судового засідання.

Звертає увагу про те, що суди застосовують судову практику Європейського суду з прав людини та Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, як джерело права, тому покликається на рішення «Добертен проти Франції» від 25.02.1993 року та «Свято-Михайлівська Парафія проти України» від 14.06.2007 року, а також на інші рішення.

На думку апелянта, суд першої інстанції не переконався, що між сторонами виник спір та чи існує реальна загроза невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду та взяв до уваги лише інтереси позивача.

Просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2015 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні заяви відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову, яке допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Перелік видів забезпечення позову передбачених ст. 152 ЦПК України не є вичерпний тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Таким чином, забезпечення позову - це заходи припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим, і повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову, які направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення суду.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Судом встановлено, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, з участю третьої особи ПАТ «СБЕРБАНК», про визнання права власності, скасування державної реєстрації права власності та перехід права власності.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про забезпечення позову у спосіб накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, що належить відповідачу ОСОБА_3, суд врахував, що невжиття заходів забезпечення позову у такий спосіб може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Таким чином, задовольняючи заяву про забезпечення позову районний суд виходив з того, що між сторонами виник спір з приводу квартири, яка може бути відчужена відповідачем, що зможе утруднення виконання можливого рішення.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки арешт накладено виключно на спірне майно. Із змісту позовної заяви позивача вбачається, що її право на спірне майно, яке придбано на прилюдних торгах, не визнається відповідачем, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 оскаржили результати прилюдних торгів, що зумовило звернення в суд з позовом.

Вид забезпечення позову, який просить застосувати позивач, відповідає позовним вимогам, такі заходи є допустимими та співмірними із заявленими позивачем позовними вимогами, відсутнє співпадіння обраного виду забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.

Коелгія суддів звертає увагу, що ухвала суду про забезпечення позову не є процесуальним документом, яким закінчено судовий розгляд у справі, тому вирішення заяви про забезпечення позову процесуальним документом, постановленим не Іменем України, не дає підстав для висновку про його незаконність. Така позиція колегії суддів узгоджується з роз"ясненнями, що у п. 1 постанови ПВСУ № 14 від 18.12. 2009 року.

Мотиви апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції при вирішенні питання щодо забезпечення даного позову практики Європейського суду з прав людини - не дають підстави для висновку про незаконне вирішення питання про забезпечення даного позову.

Позовна заява містить достатньо мотивів, за яких на стадії провадження у справі до судового розгляду суд мав підстави для висновку про наявність між сторонами спору, а тому доводи апеляційної скарги про недостатню оцінку доказів наданих позивачем щодо їх належності та достатності при вирішенні питання його забезпечення, не узгоджується з вимогами ЦПК України.

Постановлення ухвали про забезпечення позову суддею без повідомлення сторін, відповідає вимогам ч. 1 ст. 153 ЦПК України, за змістом якої заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відтак, колегія суддів приходить висновку, що оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам ст.ст. 151 153 ЦПК України та розясненням, викладеним у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

На основі викладеного колегія суддів приходить висновку, що оскаржувана ухвала постановлена судом з дотриманням вимог норм процесуального права і підстав для її скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 2 ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 312, п. 4 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_6