Справа № 139/781/15-ц Провадження № 22-ц/772/1053/2016Головуючий в суді першої інстанції Тучинська Н. В.
Категорія 57Доповідач Якименко М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого Якименко М.М.,

Суддів : Колоса С.С., Стеблюк Л.П.

при секретарі Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Апеляційного суду Вінницької області в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС» про захист прав споживача та визнання недійсним договору фінансового лізингу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС» на заочне рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 20 січня 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС» про захист прав споживача визнання недійсним договору фінансового лізингу.

Свої вимоги мотивував тим, що 14.04.2015 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №001632, предметом якого був транспортний засіб - трактор МТЗ 82.1.26. За даною угодою відповідач прийняв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу- ОСОБА_2. Передача предмета лізингу відбувається після внесення позивачем на рахунок лізингодавця авансового платежу. Позивач сплатив на рахунок відповідача 40000,00 гривень - платіж по договору №001632, але не отримав в договірні строки предмет лізингу, а в поверненні авансового платежу відмовлено. При цьому відповідач посилався на те, що сплачена сума не є авансом, а є адміністративним платежем (платою за розгляд та підготовку документів для укладення договору), який за умовами договору не повертається. Вважаючи, що з самого початку його було введено в оману, а при підписанні угоди фактично була проведена її підміна, позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом.

Вважає, що товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС» порушило його права, як споживача, оскільки останнім було застосовано нечесну підприємницьку діяльність, а умови оспорюваного правочину порушують Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки є несправедливим та таким, що суперечить принципу добросовісності, що на його думку, є підставою для визнання такого договору недійсним.

Повторним заочним рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 20 січня 2016 року позов було задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 001632, укладений 14.04.2015 року між лізингодавцем товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС» та лізингоодержувачем ОСОБА_2 Стягнуто з відповідача на користь позивача 40000,00 гривень адміністративного платежу та 974,40 гривень судового збору.

Вважаючи таке рішення незаконним та необґрунтованим, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду відповідає зазначеним вимогам Закону.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із того, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими, в зв'язку з чим такий договір є недійсним.

З таким висновком погоджується судова колегія.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.04.2015 року між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС» було укладено договір фінансового лізингу № 001632, згідно якого відповідач зобов'язався придбати у власність предмет лізингу - трактор МТЗ 82.1.26 та передати його у користування ОСОБА_2 у строк та на умовах, які визначені договором, а ОСОБА_2 зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати за нього лізингові та інші платежі.

14.04.2015 року ОСОБА_2 сплатив товариству 40000,00 гривень , що підтверджується відповідною квитанцією.

Приймаючи до уваги те, що в даній квитанції не було зазначено дійсного призначення платежу - «адміністративний платіж» (на чому наполягає відповідач), висновок суду про нечесність та недобросовісність дій відповідача, направлених на приваблення клієнта та схилення його до укладення договору, є правильним.

Разом із тим, як було встановлено судом, в договорі лізингу в розділі «Визначення термінів» та в його тексті, цей платіж значиться, як першочерговий одноразовий адміністративний платіж у розмірі 10% від вартості предмета лізингу (Додаток№1) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. Додатково зазначено, що таке призначення платежу зберігається незалежно від його назви у квитанції про сплату.

За умовами Договору та Додатку №1 до нього, до отримання в користування предмета лізингу лізінгоодержувач повинен сплатити лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з таких платежів: адміністративний платіж - 10% , авансовий платіж - 50%, комісія за передачу - 3% від ціни предмета лізингу.

В договорі також визначені умови переходу від лізингодавця до лізингоодержувача права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу).

Таким чином, суд зробив правильний висновок, що на правовідносини між сторонами договору фінансового лізингу, поширюються, зокрема, і елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 806 ЦК України За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За змістом ч.2 ст.6 цього ж Закону істотними умова договору лізингу є предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.11 Закону лізингоодержувач має право обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч.2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п. 2,3 ч.3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч.3 ст. 18 Закону)

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що п.п. 12.1, 12.13 Договору обмежуються права лізингоодержувача, оскільки останній не має права відмовитись від запропонованого та повинен пристати на пропозицію відповідача, а в разі відмови договір може бути розірвано. При цьому адміністративний платіж поверненню не підлягає, а з авансових платежів утримується 40 відсотків в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Аналогічні наслідки передбачені у випадку одностороннього розірвання договору за ініціативою лізингодавця у випадку неможливості придбати предмет лізингу або відмови продавця здійснити продаж або поставку предмета лізингу та у разі необрання предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. Відповідач при укладенні з позивачем договору завуалював призначення першого адміністративного платежу в розмірі 40 000 грн, який за умовами договору не повертається в жодному разі, а отже діяв всупереч ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Пунктами 10.1., 10.2 договору лізингу визначено, що саме включає лізинговий платіж та наведено формулу його розрахунку, проте загальний обсяг фінансування залишився невизначеним, оскільки сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору графік покриття витрат та виплат лізингових платежів (Додаток №3 до Договору), що , як правильно вказав суд, вказує на невизначеність загального обсягу фінансування. Зазначені обставини є істотним порушенням принципу справедливості та добросовісності, оскільки лізингодавець не лише не несе жодної відповідальності перед лізингоодержувачем, але й може поставити останнього у невигідні фінансові умови.

Пунктом 10.4 Договору передбачено зобов'язання сторін, у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору, підписати Додаток №3 до даного договору із визначенням щомісячних лізингових платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент його купівлі та передачі. Відповідно до п.п. 1.8, 9.7 лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту передачі йому предмета лізингу різниці до вже сплаченого авансового платежу, проте договором не обумовлено повернення частини сплаченого авансового платежу лізингоодержувачу, як надмірно сплаченої суми у випадку придбання транспортного засобу за нижчою ціною, а це, в свою чергу, вказує на недобросовісність відповідача.

Як правильно вказав суд, такі умови договору встановлюють жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору , що є несправедливими умовами договору згідно з вимогами ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» позаяк суперечать принципам справедливості, розумності та добросовісності.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду, оскільки умови договору суперечать положенням Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», положенням ЦК України щодо прав лізингоодержувача, обов'язків та відповідальності лізингодавця.

Окрім того, згідно п.4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом першої інстанції не було встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб. До суду апеляційної інстанції від представника відповідача не надходило жодних матеріалів, які б підтвердили наявність такої ліцензії.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Колегією встановлено, що договір фінансового лізингу від 14.04.2015 року № 001632, який укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції хоча і обґрунтував своє рішення про задоволення позову лише у зв'язку з його несправедливими умовами та не взяв до уваги вказані порушення щодо відсутності ліцензії для здійснення фінансової діяльності та нотаріального посвідчення спірного договору, однак правильно вирішив справу по суті, а з врахуванням того , що внаслідок винесення колегією суддів власного рішення результат по суті не зміниться, то рішення суду першої інстанції слід залишити без змін. (Правова позиція Верховного Суду України у справі 3 6-2766цс15 від 16.12.2015 року ).

Посилання в апеляційній скарзі, що зобов'язання сторін припинені з 25.05.2015 року в результаті того, що позивач звернувся з відповідною заявою про розірвання договору фінансового лізингу, не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження вказаної обставини. Крім того дана обставина, на яку вказує відповідач, не була предметом розгляду в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому в силу ст.308 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС» відхилити.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 20 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

ГОЛОВУЮЧИЙ

СУДДІ: