У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_5, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що її баба - ОСОБА_5, є користувачем земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Для приватизації зазначеної земельної ділянки, ОСОБА_5 надала нотаріально завірену згоду на виділення їй у приватну власність указаної земельної ділянки. Зазначала, що при оформленні документів їй стало відомо що частина спірної земельної ділянки, без відома та будь-якого погодження з ОСОБА_5 відповідно до рішення Київської міської ради від 18 грудня 2008 року «Про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському та Голосіївському районах м. Києва» надана у власність ОСОБА_4, а 1 грудня 2009 року останній отримав державний акт на право власності на земельну ділянку. 19 березня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2011 року в кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_9 встановлено, що рішення Київською міською радою від 18 грудня 2008 року прийнято з порушенням вимог законодавства в результаті злочинних дій посадових осіб, кримінальну справу закрито з підстав, передбачених п 4 ст. 6 КПК України, п. «в» ст. 1, ст. 6 Закону України «Про амністію у 2011 році».

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд: визнати незаконним і скасувати рішення Київської міської ради від 18 грудня 2008 року «Про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському та Голосіївському районах м. Києва» в частині надання для обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку від 1 грудня 2009 року.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що оспорюваним рішенням Київської міської ради права позивача не порушуються, а тому посилання ОСОБА_3 на порушення процедури прийняття та погодження дозвільної документації про відведення спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_4 є необґрунтованими. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження права користування позивачем земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та обставина, що остання є онукою користувача цієї земельної ділянки, у розумінні вимог чинного законодавства не є безумовною підставою для набуття права користування на інші земельні ділянки, що межують разом з нею.

Проте таких висновків суди дійшли з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам законусудові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що на підставі рішення Київської міської ради від 18 грудня 2008 року № 922/922 «Про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському та Голосіївському районах м. Києва» про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0, 0965 га по АДРЕСА_2 ( п. 807 додатку № 1) був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку від 1 грудня 2009 року.

Відповідно до архівної довідки від 5 жовтня 2010 року№ 793 та чергового кадастрового плану від 3 липня 2013 року земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0,08 га обліковується за ОСОБА_5

Згідно з нотаріально посвідченою заявою від 19 травня 2005 року ОСОБА_5 надала згоду ОСОБА_3, як своїй онуці, на виділення у приватну власність земельної ділянки, площею 0,0711 га, що розташована у Солом'янському районі м. Києва, мікрорайон Жуляни, код ділянки НОМЕР_1, що знаходиться в користуванні ОСОБА_5

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст. 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Відповідно до ч. 1 цієї статті рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах - не більше 0,10 гектара.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 звернулась до Київської міської ради щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель на АДРЕСА_2.

Згідно з листом від 16 січня 2006 року № 18-112 Головне управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації звернулося до ОСОБА_3 з вимогою про надання топографо-геодезичного плану з нанесенням червоних ліній вулиць у М 1:2000 та висновок ГО «Центр містобудування та архітектури», як розробника ДПТ м/р Жуляни, щодо належності земельної ділянки, зазначеної на доданій схемі до відповідної зони.

Листом від 12 грудня 2006 року № 03-16/36313 Головне управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації доручило начальнику державного управління екології та природних ресурсів в. м. Києві надати висновок з питань відведення земельної ділянки позивачу.

Крім того, ОСОБА_3 отримала лист державного підприємства «Інститут генерального плану м. Києва» від 9 лютого 2007 року, в якому зазначено, що відведення вказаної земельної ділянки у приватну власність погоджується для оформлення у встановленому порядку.

17 квітня 2007 року Комітет м/р Жуляни присвоїв виділеній позивачу земельній ділянці адресу і порядковий номер, а саме АДРЕСА_2.

Проте суди не звернули уваги на те, що документи для приватизації ОСОБА_3 земельної ділянки були погоджені у відповідних службах м. Києва, не надали належної правової оцінки зазначеним доказам.

Згідно зі ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Проте суди на викладене уваги не звернули тав порушення вимог ст. ст. 212 -214, 303, 315 ЦПК України не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог,які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не врахувавли, що видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (ч. 1 ст. 116 ЗК України) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушенням вимог ст. ст. 116, 118 ЗК України, - недійсним; не надали належної правової оцінки доводам і доказам ОСОБА_3 та дійшли передчасного висновку, що остання не є належним позивачем і її права та інтереси не порушені.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик