АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/1504/2016 Головуючий в суді 1 інстанції - Клочко І.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка подана її представником ОСОБА_3, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: Київська міська рада, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на об'єкти нерухомого майна, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради про повернення безпідставно набутого майна, визнання свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку частково недійсним,

встановила:

У лютому 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4, в якому просила:

- визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 24.11.2004 року на ім'я ОСОБА_4 частково недійсним,

- визнати державний акт на право власності серія НОМЕР_2 від 05.05.2005 року, на земельну ділянку площею 0,0815 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_3 на ім'я ОСОБА_4 недійсним та скасувати його реєстрацію,

- зобов'язати ОСОБА_4 повернути безпідставно набуте майно у вигляді незавершеного будівництва жилого будинку, що знаходиться біля будинку АДРЕСА_1 на території земельної ділянки площею 0,0815 га,

- провести перерозподіл спірної земельної ділянки розміром 0,0815 га та внести зміни до земельно-кадастрової документації.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 вважали доводи апеляційної скарги безпідставними та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовувала тим, що після реєстрації шлюбу за бажанням чоловіка та згодою його батьків позивач була зареєстрована на житловій площі в будинку АДРЕСА_1 з 1989 року та проживає в даному будинку по теперішній час. Крім житлового будинку АДРЕСА_1 за вказаною адресою знаходиться незакінчене будівництво житлового будинку, площею 180 кв. метрів, який будувався позивачем та її нині померлим чоловіком.

Після смерті власника будинку - ОСОБА_6 (батько чоловіка позивача), спадкоємицею земельної ділянки з житловим будинком та спорудами на підставі заповіту є ОСОБА_4 (сестра чоловіка позивача). Оскільки до складу спадкового майна померлого ОСОБА_6 не входить незавершене будівництво, проте відповідач, отримавши свідоцтво про право на спадщину на будинок та земельну ділянку, фактично заволоділа і цим об'єктом незавершеного будівництва, позивач вважає, що ОСОБА_4 заволоділа чужим майном, набувши його безпідставно.

Судом першої інстанції при вирішенні даного спору встановлено, що 13.07.1989 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 та проживала разом з чоловіком і сином ОСОБА_8 у будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до висновку Київського міського управління земельних ресурсів від 06.12.1996 року, було прийнято рішення про можливість передачі у власність ОСОБА_6 земельної ділянки загальною площею 0,0808 га для експлуатації та обслуговування житлового будинку та господарських будівель за адресою : АДРЕСА_1.

04 грудня 2000 року ОСОБА_6 було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку за вказаною адресою, що була передана йому у власність на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації № 221 від 06.02.1998 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер у віці 86 років.

Після смерті ОСОБА_6 на підставі заповіту від 27.02.2003 року, спадкоємицею земельної ділянки площею 0,0815 га стала ОСОБА_4 (сестра чоловіка позивача).

01 квітня 2004 року П'ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,0815 га, що розташована за вказаною адресою.

09 січня 2004 року ОСОБА_4 було видано технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 29.07.2015 року, об'єкт незавершеного будівництва імовірною площею 140,5 м. кв., що знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1, схематично зображено на плані земельної ділянки технічного паспорту станом на 09.01.2004 року за реєстровим №20564 з подальшим уточненням від 25.02.2004 року .

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що побудований на території домоволодіння по АДРЕСА_1 окремо розташований незавершений будівництвом об'єкт був наявний на момент смерті власника ОСОБА_6 та увійшов до спадкового майна, яке було успадковане ОСОБА_4

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 на законних підставах набула право власності на земельну ділянку та на об'єкти, що знаходяться на ній.

Позивачем ОСОБА_2 не доведені її позовні вимоги про витребування набутого без достатньої правової підстави майна у відповідача ОСОБА_4, оскільки нею не було надано документів, які б підтверджували причетність ОСОБА_2 та її покійного чоловіка ОСОБА_7 до будівництва об'єкта незавершеного будівництва, таких як: проектно-кошторисна документація, дозвільні документи на будівництво будинку.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що зазначені висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до того, що судом першої інстанції не взято до уваги дозвільні документи на будівництво будинку, які надавались чоловіку позивача (нині померлому), а саме: рішення виконавчого комітету Ватутінської районної ради народних депутатів за № 124 від 09.12.1990 року, з якого вбачається, що дозвіл на будівництво жилого будинку надавався ОСОБА_7 Тому позивач стверджує, що саме її чоловіком здійснювалось будівництво, яке на момент його смерті (30 грудня 2004 року) залишилось не завершеним.

Проте такі доводи колегія суддів вважає необґрунтованими з наступних підстав.

Як вбачається з рішення виконкому Ватутінської районної ради народних депутатів № 124 від 09.02.1990 року, цим рішенням дозволено ОСОБА_7 розпочати будівництво житлового будинку на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, після проведення проектних проробок. При цьому у п.1 рішення зазначено, що домоволодіння за вказаною адресою належить йому на праві особистої власності.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, зазначена у п.1 рішення обставина не відповідає дійсності, оскільки жилий будинок з надвірними будівлями та спорудами від АДРЕСА_1 належав ОСОБА_6 на підставі договору на право забудови будинку і безстрокове користування земельною ділянкою, посвідченого 7-ою Київською державною нотаріальною конторою 28 березня 1953 року по реєстру № 2882 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 31 січня 1972 року, реєстрова книга за № 20564. ( а.с. 11).

Відповідно до вимог ст. 22, 24 Земельного кодексу УРСР, що був чинним на час прийняття зазначеного рішення від 09.02.1990 року, приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється. Залежно від цільового призначення кожної земельної ділянки, наданої в користування, зводити житлові та інші будови і споруди в установленому порядку мають право землекористувачі.

Відповідно до висновку Київського міського управління земельних ресурсів № 6004 від 06.12.1996 року, земельна ділянка була відведена ОСОБА_6 для будівництва індивідуального житлового будинку рішенням виконкому Дарницької райради депутатів трудящих від 19.09.1944 року, а в подальшому - рішенням від 26.12.1952 року.

За даними інвентаризації земельної ділянки, проведеної в 1996 році, площа земельної ділянки складає 0,0808 га. Акт встановлення зовнішніх меж землекористування погоджений із суміжними землекористувачами.

Враховуючи викладене та відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України № 15-92 від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» Київське міське управління земельних ресурсів вважало за можливе передати у приватну власність ОСОБА_6 земельну ділянку, загальною площею 0,0808 га для експлуатації та обслуговування житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 ( а.с. 13).

Відповідно до державного акту про право приватної власності на землю, виданого 04 грудня 2000 року Київським міським управлінням земельних ресурсів, земельна ділянка по АДРЕСА_1 була передана у приватну власність ОСОБА_6 на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 06 лютого 1998 року № 221. ( а.с. 48).

Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до ст.12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини.

Оскільки згідно зі ст.17 Земельного кодексу України (1990 року) і ст. 14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Отже, чинним на вказаний період часу законодавством не було передбачено, що забудовником жилого будинку може бути інша особа, ніж землекористувач або власник земельної ділянки.

Таким чином, враховуючи вимоги норм законодавства, що були чинні станом на час винесення рішення виконавчого комітету Ватутінської райради, на яке посилається позивач, і на час надання у приватну власність ОСОБА_6 спірної земельної ділянки, та наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, оскільки позивачем не доведено, що забудовником спірного об'єкта незавершеного будівництва був ОСОБА_7

Крім того, у п. 2 вказаного рішення було визначено обсяг дозвільної документації, яку мав отримати ОСОБА_7 для проведення будівництва, а саме: замовити проектно-кошторисну документацію на будівництво житлового будинку у спеціалізованій проектній установі та погодити її у встановленому порядку; ордер на право виконання робіт по будівництву житлового будинку отримати у спецвідділі по благоустрою виконкому Ватутінської райради народних депутатів після затвердження проектної документації.

Однак матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_7 вищевказаної документації або інших доказів, які б підтверджували, що будівництво спірного об'єкта здійснювали ОСОБА_7 та позивач ОСОБА_2

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини.

Як правильно встановив суд першої інстанції, відповідачу ОСОБА_4 24 листопада 2004 року було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті її батька ОСОБА_6 на земельну ділянку, площею 0,0815 га по АДРЕСА_1 та 01 квітня 2004 року - свідоцтво про право на спадщину за заповітом на жилий будинок, розташований на вказаній земельній ділянці, дерев'яний, обкладений цеглою, позначений на плані під літерою «А», житловою площею 41,9 кв.м., а також господарські та побутові споруди: сарай під літерою «Б», сарай під літерою «В», погріб під літерою «Г», вбиральня під літерою «Д», спорудження № 1,5.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 29.07.2015 року, проведеної експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз на підставі ухвали суду від 18.09.2014 року, незавершений будівництвом об'єкт ( за ознаками - житловий будинок) імовірною площею 140,5 кв.м., окремо розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1, схематично зображений на плані земельної ділянки технічного паспорту станом на 09.01.2004 року за реєстровим № 20564 з подальшим уточненням від 25.02.2004 року. Ступінь готовності об'єкта незавершеного будівництва станом на дату проведення дослідження становить 60% ( а.с. 210-221).

Відповідно до вимог ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки підстав для визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, а також визнання недійсним виданого на його підставі державного акту про право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_4 - не встановлено, адже в матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували правомірність набуття права власності відповідачем на спірну земельну ділянку.

Враховуючи, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували здійснення будівництва спірного об'єкту ОСОБА_2 та її покійним чоловіком ОСОБА_7, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання ОСОБА_4 повернути позивачу безпідставно набуте майно у вигляді незавершеного будівництва жилого будинку.

Обставин, які б спростовували висновки суду першої інстанції, в апеляційній скарзі позивача не наведено, і судом апеляційної інстанції таких обставин не встановлено.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин у вищевикладеній частині правильно застосовано норми матеріального права ( ст. 1212, 1213, 1218, 1223 ЦК України) при дотриманні норм процесуального права, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмовити у позові і з підстав пропуску позивачем позовної давності, посилаючись на положення ст. 256, 257, 261 ЦК України.

Проте такий висновок суду зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального права, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, застосування наслідків спливу позовної давності як підстава для відмови у позові може мати місце лише тоді, коли позовні вимоги будуть визнані судом доведеними та за наявності факту порушення, невизнання чи оспорювання відповідачем прав позивача.

Однак у даному випадку судом встановлено, що позовні вимоги є недоведеними, права позивача відповідачем не порушені, а тому в задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити саме з цих підстав.

Отже, висновок суду про задоволення заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності та посилання на норми на ст. 256, 257, 261 ЦК України - підлягають виключенню з мотивувальної частини оскаржуваного рішення. В іншій частині оскаржуване рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року - змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на ст. 256, 257, 261 ЦК України та застосування наслідків спливу строків позовної давності.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: