06.04.2016 Справа № 363/4998/15-ц

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 квітня 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: Купрієнка С.І.

секретаря Рибки І.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по відсоткам за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом в якому просить стягнути солідарно з відповідачів суму боргу у розмірі 22 908, 49 грн., з яких 5% річних за користування коштами згідно договору поруки за період з 07.09.2014 року по 07.11.2015 року в розмірі 14000 грн.; інфляційну складову та відсотків за прострочення грошового зобовязання за період з 18.11.2014 року по 10.11.2015 року в розмірі 8 908, 49 грн. та судовий збір в розмірі 487, 20 грн., посилаючись на те, що рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16.04.2015 року, яке набрало законної сили та по якому виписано виконавчий лист було задоволено його позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та стягнуто заборгованість у розмірі 27 490, 63 грн., яке станом на 10.11.2015 року досі не виконано, борг не повернуто, а тому не звільняє останніх від відповідальності та не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору і не позбавляє позикодавця права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

У звязку з чим він має право на стягнення інфляційних збитків за період з 18.11.2014 року по 10.11.2015 року, 3 % річних від простроченої суми та 5% річних за користування чужими коштами за період з 07.09.2014 по 07.11.2015 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги і просить їх задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не зявилися, про день розгляду справи належним чином повідомлені.

Суд вислухавши позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного.

Так в судовому засіданні встановлено , що 16 квітня 2015 року рішення Вишгородського районного суду Київської області було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та стягнуто солідарно з відповідачів у названій справі борг за договором позики в розмірі 27 218, 63 грн. заборгованості по позиці та 272 грн. судового збору (а.с. 7-8).

Як вбачається із зазначеного рішення 07.05.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в письмовій формі було укладено договір позики відповідно до якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 кошти в розмірі 20 000 гривень зі сплатою 5% від позиченої суми кожен місяць, з кінцевим терміном повернення 07.09.2014 року. Поручителем по даному договору являється ОСОБА_3

02.06.2015 року за названим рішення ОСОБА_1 був виписаний виконавчий лист про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 боргу за договором позики в сумі 27 490, 63 грн. та предявлений позивачем до виконання (а.с. 16)

Відповідно до листа Ніжинського міськрайонного управління юстиції відділу Державної виконавчої служби від 31.03.2016 року № 1993/05-38 стягнень за виконавчим документом № 363/4972/14-ц від 02.06.2015 року не було (а.с. 36).

З огляду на встановлені обставини судом зазначається наступне.

Відповідно до статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Так, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно частини 2 статті 625 цього Кодексу, що боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно розяснення Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Щодо застосування окремих норм цивільного законодавства» від 13 квітня 2011 року, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки належним виконанням зобовязання є виконання, у результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання (ст. 599 ЦК України) (постанова від 20.12.2010 р. № 3-57гс10).

Аналіз статті 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

За таких обставин та враховуючи те, що рішення Вишгородського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року про стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики, останніми не виконано, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, а порушене право позивача захисту.

Згідно частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Таким чином, з відповідача по справі на користь позивача підлягає до стягнення сума витрат понесених позивачем при подачі позову до суду, а саме: витрати по сплаті судового збору у розмірі 487,20 грн.

Керуючись статтями 209-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити. Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 суму боргу що становить 22 908, 49 грн., з яких 5% за користування коштами, згідно договору поруки за період з 07.09.2014 року по 07.11.2015 року в розмірі 14000 грн.; інфляційну складову та відсотків за прострочення грошового зобовязання за період з 18.11.2014 року по 10.11.2015 року в розмірі 8 908, 49 грн. та судові витрати в розмірі 487, 20 грн., а всього 23 395, 69 грн.

На рішення на протязі 10 днів з дня проголошення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Київської області через районний суд, особам які не були присутні під час розгляду справи з дня отримання рішення суду.

Суддя