Номер провадження: 22-ц/785/4902/16
Головуючий у першій інстанції Куркан М. М.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Погорєлової С.О.

суддів - Сидоренко І.П., Цюри Т.В.

при секретарі - Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по несплаті аліментів та неустойки, -

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 2 718,50 гривень та неустойки у розмірі 1 550,00 гривень (а. с. 2).

В обґрунтування свого позову посилалася на те, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 09.10.2013 року ОСОБА_3 зобов'язаний сплачувати їй щомісячно аліменти у розмірі 300 гривень на період її навчання у вищому учбовому закладі. Відповідач від сплати ухиляється, у зв'язку із чим утворилася заборгованість, яку вона просить стягнути на свою користь.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (а. с. 77-78).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (а. с. 80-82).

Судами встановлено, що ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_3 В період вирішення питання про стягнення аліментів на період навчання вона була студенткою 2-го курсу денного відділення Національного Університету «Одеська юридична академія» і студентом 2-го курсу заочної форми навчання Одеського національного університету ім. І.І. Мечникова.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 09.10.2013 року стягнуто з ОСОБА_3 на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_2, яка продовжує навчання, аліменти в розмірі 300 гривень на місяць, починаючи з 25 липня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто до досягнення позивачкою двадцяти трьох років.

13.01.2015 року ОСОБА_2 надала до відділу ДВС Овідіопольського районного управління юстиції виконавчий лист про стягнення на її користь аліментів на час навчання для примусового виконання.

14.01.2015 року постановою державного виконавця відділу ДВС Овідіопольського районного управління юстиції було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2-3110/13, виданим Овідіопольським районним судом Одеської області 26.12.2014 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на період навчання в розмірі 300 гривень. Боржнику запропоновано добровільно виконувати сплату аліментів.

В той же день постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 14.01.2015 року буда направлена на адресу ОСОБА_3 для виконання.

18 лютого 2015 року ОСОБА_3 звернувся до відділу ДВС, надав квитанції про сплату аліментів (за поточні місяці). Повідомив, що не буде ухиляться від сплати аліментів, про що був складений акт державного виконавця.

Отже, ОСОБА_3 був обізнаний про наявність виконавчого провадження та обов'язковості виконання судового рішення, проте вважав можливим виконувати рішення суду на власний розсуд, починаючи з вересня 2014 року.

Як вбачається із перерахунку заборгованості відділу ДВС Овідіопольського районного управління юстиції відділу державної виконавчої служби від 15.01.2016 року станом на 01.01.2016 року заборгованість ОСОБА_3 по виконавчому листу № 2-3110, виданому 26.12.2014 року Овідіопольським районним судом Одеської області становила 3 118,50 гривень.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що з моменту пред'явлення виконавчого листа до виконання, відповідач ОСОБА_3 регулярно сплачує аліменти на користь позивача та намагається погасити заборгованість по аліментам, яка виникла до пред'явлення ОСОБА_2 виконавчого листа до виконання, в відтак відсутня вина боржника у простроченні сплати аліментів.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

У такому разі необхідно виходити із презумпції вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти та прострочила виконання зобов'язання. Тобто відповідач повинен доказувати протилежне.

Цивільна правова відповідальність платника аліментів настає за таких обставин: 1) наявність обов'язку зі сплати аліментів, установленого рішенням суду; 2) наявність у платника можливості здійснення таких виплат; 3) фактичне виникнення заборгованості. Інших умов настання цього виду відповідальності означена стаття не містить. Тобто закон не ставить стягнення неустойки в залежність від факту звернення до виконавчої служби, яка відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», є органом, який покликаний здійснювати примусове виконання рішень суду. Кредитор змушений звертатися до цього органу у зв'язку з невиконанням рішення суду боржником, а отже його вина є наочною. Отже, виконавча служба здійснює примусове стягнення аліментів, у разі, коли платник зобов'язаний та має змогу їх сплачувати, але допустив бездіяльність і не виконав рішення суду.

Вказані доводи колегії суддів кореспондуються з роз'ясненнями викладеними в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України в постанові від 15 травня 2006 року N 3 «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» про те , що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками.

В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 196 СК України, суд відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, не пов'язується з дотриманням державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності об'єктивних причин, які обумовили невиконання ОСОБА_3 судового рішення про стягнення з нього аліментів.

Відповідно до вимог ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Зазначаючи про відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості, суд наведених вимог закону в повній мірі не врахував, не звернув уваги на те, що обов'язок із сплати аліментів за судовим рішенням у відповідача виник з моменту набрання таким рішенням законної сили, а не із моменту пред'явлення виконавчого документа до примусового виконання. Отже, ані затримка у пред'явленні виконавчого листа до виконання, ані необізнаність боржника із наявністю відкритого виконавчого провадження не спростовують обов'язок боржника сплатити аліменти.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_2 має право на стягнення неустойки.

За правовою природою аліментні зобов'язання - це періодичні платежі, які боржник зобов'язаний сплачувати щомісячно. Несвоєчасна сплата аліментів передбачає настання негативних наслідків матеріального характеру у вигляді стягнення неустойки (пені).

Оскільки неустойка у вигляді пені обчислюється у відсотках від суми невиконаних або неналежно виконаних зобов'язань, які виникають у боржника щомісяця, то й пеня має триваючий характер і обчислюється за прострочення кожного зобов'язання окремо.

Отже, ураховуючи правову природу пені як дієвого стимулу належного виконання обов'язку та виходячи з розуміння аліментів як періодичних платежів, які виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, у якому не проводилось стягнення аліментів.

При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць обчислюється так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом до 2016 давання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постановах від 1 червня 2016 року у справі N 6-535цс16, від 1 липня 2015 року у справі N 6-94цс15, від 16 грудня 2015 року у справі N 6-2696цс15, від 16 березня у справі за N 6-2589цс15).

Отже, розрахунок пені, є наступним:

липень 2013 року: 67,75 гривень х 0,01 х 7 днів = 4,74 гривень;

серпень 2013 року: 300 гривень х 0,01 х 31 день = 93 гривень;

вересень 2013 року: 300 гривень х 0,01 х 30 день = 90 гривень;

жовтень 2013 року: 300 гривень х 0,01 х 31 день = 93 гривень;

листопад 2013 року: 300 гривень х 0,01 х 30 день = 90 гривень;

грудень 2013 року: 300 гривень х 0,01 х 31 день = 93 гривень;

січень 2014 року: 300 гривень х 0,01 х 31 день = 93 гривень;

лютий 2014 року: 300 гривень х 0,01 х 28 днів = 84 гривень;

березень 2014 року: 300 гривень х 0,01 х 31 день = 93 гривень;

квітень 2014 року: 300 гривень х 0,01 х 30 день = 90 гривень;

травень 2014 року: 300 гривень х 0,01 х 31 день = 93 гривень;

червень 2014 року: 300 гривень х 0,01 х 30 день = 90 гривень;

липень 2014 року: 300 гривень х 0,01 х 31 день = 93 гривень;

серпень 2014 року: 300 гривень х 0,01 х 31 день = 93 гривень;

січень 2015 року: 300 гривень х 0,01 х 31 день = 93 гривень;

лютий 2015 року: 300 гривень х 0,01 х 28 днів = 84 гривень;

квітень 2015 року: 300 гривень х 0,01 х 30 день = 90 гривень;

жовтень 2015 року: 300 гривень х 0,01 х 31 день = 93 гривень.

Таким чином, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 слід стягнути неустойку у сумі 1 552,74 гривень.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по сплаті аліментів не підлягають задоволенню, оскільки на час розгляду справи заборгованість по сплаті аліментів ОСОБА_3 погашена в повному обсязі.

При указаних обставинах, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2014 року підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті заявлених вимог.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 травня 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 1 552,74 гривень.

В решті позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.О.Погорєлова

Судді Т.В.Цюра

І.П.Сидоренко