Справа №265/5941/15-ц
Провадження №2/265/76/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Копилової Л. В.,

при секретарі - Єфремовій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним, визнання договору дарування договором купівлі-продажу та визнання права спільної сумісної власності на квартиру,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним, визнання договору дарування договором купівлі-продажу та визнання права спільної сумісної власності на квартиру.

В обгрунтування поданої позовної заяви вказує на те, що в 2002 році до нього звернувся відповідач ОСОБА_4 з пропозицією придбати за вигідною ціною квартиру № 7, розташовану в будинку № 56 по вулиці Володимирській в місті Маріуполі Донецької області. Відповідач мотивував свою пропозицію тим, що йому терміново необхідні кошти для власних потреб, вказавши на те, що часу для переоформлення квартири у нього не має і тому він вирішив зробити на його ім»я довіреність, в якій були закріплені усі повноваження надані йому. Вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 13 червня 2002 року за реєстром № 3103. Одразу після її посвідчення він передав відповідачеві ОСОБА_4 в рахунок оплати за квартиру за попередньою домовленістю 4 000 тис. дол. США, що підтверджується письмовою розпискою від 13 червня 2002 року.

Перебуваючи в шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2, він на підставі цієї довіреності уклав договір дарування 18 червня 2002 року, АЕК № 779247, за яким подарував своїй дружині ОСОБА_2 та доньці ОСОБА_3 по 1/2 частці вказаної квартири кожній.

Таким чином довіреність була видана йому ОСОБА_4 виключно з метою приховати інший правочин договір купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили, тому до відносин учасників даного правочину слід застосувати відповідні правила правочину, який сторони мали на увазі, тобто, який приховали, оскільки воля сторін в удаваному правочині була спрямована на встановлення інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, які передбачені довіреністю. За удаваною довіреністю як правочином обидві сторони свідомо документально оформили її, але насправді між ними були встановлені правовідносини купівлі-продажу квартири. Також вказує, що так як квартира № 7, розташована в будинку № 56 по вулиці Володимирській в місті Маріуполі була придбана в період його шлюбу з ОСОБА_2, тому вона являється об»єктом права спільної сумісної власності.

Просить суд визнати договір дарування, укладений між ним та ОСОБА_2О від 18 червня 2002 року АЕК № 779247 удаваним; визнати його договором купівлі-продажу та визнати квартиру об»єктом права спільної сумісної власності його і відповідачки ОСОБА_2

В ході розгляду справи позивач ОСОБА_1 уточнив свої позовні вимоги, вказавши на те, що спірна квартира придбавалась за грошові кошти його та їх дитини ОСОБА_3, отримані після продажу квартири АДРЕСА_1, яка належала їм на праві спільної сумісної власності. Тому просить суд визнати договір дарування, укладений між ним та ОСОБА_2О від 18 червня 2002 року АЕК № 779247 удаваним; визнати його договором купівлі-продажу та визнати квартиру об»єктом права спільної сумісної власності його та відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3, а також визнати його та відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 власниками по 1/3 частці кожного вказаної квартири.

При розгляді справи позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 повністю підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 пояснював суду, що по укладеному спірному договору дарування він є продавцем, бо діючи від імені ОСОБА_4 продав квартиру ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Водночас він являвся і покупцем, бо передав ОСОБА_4 за розпискою грошові кошти в сумі 4 000 дол. за придбану квартиру. Договір купівлі-продажу між ним та ОСОБА_4 вони оформили дорученням. Наслідки укладення договору дарування він усвідомлював. В суд звернувся саме зараз через погіршення відносин з дружиною, яка подала на розлучення, а він з 2002 року не має належно оформленої йому частки у праві власності в спірній квартирі.

Відповідачка ОСОБА_2 на розгляд справи до суду не з»явилася, надавши суду письмову заяву про розгляд справи в її відсутність.

Представник відповідачки ОСОБА_7 позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, вказавши суду, що позовні вимоги є безпідставними, недоведеними та не ґрунтуються на нормах законодавства. Також зазначив, що позивач пропустив строк позовної давності, який просив суд застосувати.

Відповідачка ОСОБА_3 на розгляд справи до суду не з»явилася, про час та місце її розгляду повідомлена в установленому законом порядку.

Відповідач ОСОБА_4 при розгляді справи позовні вимоги визнав і не заперечував проти їх задоволення, вказавши на те, що він мав намір продати належну йому квартиру АДРЕСА_2. Однак в зв»язку з відрядженнями часу займатися цим у нього не було, тому він і видав довіреність на ім»я позивача, на підставі розписки позивач передав йому гроші в сумі 4 000 дол. США за продану квартиру. Також вказав на те, що наміру дарувати комусь квартиру у нього не було.

Суд заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази по справі приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 жовтня 1993 року (а.с.12).

13 червня 2002 року ОСОБА_4 видав на ім»я позивача ОСОБА_1 доручення, яким уповноважив позивача користуватися та розпоряджатися належною йому квартирою № 7 в будинку № 54 по вулиці Володимирській в місті Маріуполі (а.с.82).

Як вбачається з письмової розписки від 13 червня 2002 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2, отримавши за неї суму в розмірі 4 000 дол. США (а.с.9).

18 червня 2002 року між ОСОБА_1 з одного боку, діючого на підставі довіреності від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_2, діючої від свого імені та від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_3 з другого боку, укладено договір дарування, за яким даруватель в особі представника подарував квартиру АДРЕСА_2 в рівних частках кожній ОСОБА_8 та ОСОБА_3 (а.с.10).

Вказаний договір зареєстровано за № 1590 та посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_9

Таким чином предметом даного позову є удаваність даного договору дарування.

Оскільки оспорюваний договір був укладений у 2002 році, тому до правовідносин, що виникли між сторонами повинні застосовуватися норми Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, який діяв у зазначений період часу.

Згідно ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав або обов'язків.

Згідно ст.58 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

У відповідності до ст.243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Відповідно до ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов»язується передати майно у власність покупцеві, а покупець прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

При цьому, право продажу, крім випадків примусового продажу, належить власнику (ст.225 ЦК УРСР).

Враховуючи вказані норми та оцінивши надані позивачем ОСОБА_1 докази суд дійшов висновку про те, що ним відповідно до положень ст.60 ЦПК України не надано суду доказів того, що насправді квартира АДРЕСА_3 була придбана як ним, так і відповідачами ОСОБА_8, ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу у ОСОБА_4; не доведено факту укладання договору купівлі-продажу між відповідачами, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, а також настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Наявність письмової розписки ОСОБА_10, за якою він 13 червня 2002 року продав ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2, отримавши за неї суму в розмірі 4 000 дол. США не є беззаперечним доказом придбання такої квартири саме за договором купівлі-продажу.

Також, суд зазначає, що відповідно до ст.62 ЦК УРСР угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що грунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють.

Повноваження можуть також випливати з обстановки, в якій діє представник (продавець в роздрібній торгівлі, касир тощо).

Представник не може укладати угоди від імені особи, яку він представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи, представником якої він одночасно є.

Не допускається укладення через представника угоди, яка за своїм характером може бути укладена лише особисто, а так само інших угод, зазначених у законі.

Таким чином, представництво зі сторони позивача ОСОБА_1 відносно дарувальника ОСОБА_4, відсутність його вимог і укладення в межах повноважень, наданих довіреністю, договору дарування квартири виключає можливість для ОСОБА_11 заявляти вимоги, що розглядаються судом, в тому числі і визнання права власності на частину майна, яке було предметом угоди з його участю в якості представника.

Суд критично відноситься до пояснень по суті позовних вимог як самого позивача ОСОБА_1, так і відповідача ОСОБА_4, оскільки сам позивач по справі більше 10 років не ставив питання щодо недійсності укладеного ним договору дарування. Визнання позову відповідачем ОСОБА_4, за відсутності законних для цього підстав, не може бути безумовною підставою для задоволення позову.

За таких обставин, суд приходить до висновку про безпідставність, недоведеність заявлених вимог ОСОБА_11 та відмову в задоволенні заявленого позову.

Крім того, у відповідності до ст.71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторони (ст.75 ЦК УРСР).

За ст.80 ЦК УРСР наслідки спливу строку позовної давності до пред»явлення позову є підставою для відмови в позові.

Відповідно до п.п.6,7 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2004 року, правила цього кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред»явлення яких, встановлених законодавством, діючим раніше, не сплив до вступу в законну силу діючого Кодексу.

До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

За нормами ст.256 ЦК України 2004 року, позовна давність - це строк, у межа якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

На підставі ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_7 просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача.

З урахуванням того, що спірний договір було укладено 18 червня 2002 року, а також факт звернення позивача ОСОБА_1 до суду з позовом в серпні 2015 року, та його твердження про те, що наслідки підписання договору дарування йому були відомі ще в момент такого підписання, тобто 18 червня 2002 року, тому суд вважає, що строк позовної давності пропущений позивачем.

Постановою Пленуму Верховного суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» (пункт 11), судам роз'яснено, якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Вважаючи позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними та недоведеними, суд відмовляє в задоволенні позову саме з цієї підстави, яка є самостійною, не застосовуючи строку позовної давності.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41,58,71,80,224,243 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, ст.ст.256,257,267 Цивільного кодексу України (в редакції 2004 року), ст.ст.10,11,60,212-218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним, визнання договору дарування договором купівлі-продажу та визнання права спільної сумісної власності на квартиру, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги, яка має бути подана до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні при розгляді справи мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя __________________