АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2705/16 Справа № 200/550/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Єлісєєва Т. Ю. Доповідач - Черненкова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Петешенкової М.Ю., Пономарь З.М.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

13 січня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, за яким просив суд стягнути з відповідача на його користь 12 160 грн., посилаючись на те, що між ним та відповідачем шляхом складання боргової розписки було укладено договір позики від 18.04.2012 року на суму 12 160 грн., зі строком повернення суми 8000 грн. до 01.05.2012 року, залишок повернення до 10.07.2012 року, однак в зв'язку з тим, що відповідач гроші добровільно в зазначений строк не повернув, просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2015 року ухвалено: позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити; стягнути на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 12 160 грн., сплачений судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп., а всього 12 403 грн. 60 коп.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить заочне рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, свідків, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач 18.04.2012 року отримав у ОСОБА_3 ліс(деревину) на загальну суму 12 160 грн., зі строком повернення суми 8000 грн. до 01.05.2012 року, залишок повернення до 10.07.2012 року, що підтверджується оригіналом розписки, наданим позивачем.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що посилання відповідача щодо стягнення з нього на користь позивача за розпискою від 18.02.2014 року суми боргу, жодним чином не відноситься до предмету даної справи, тому суд критично відноситься до даного доказу. Натомість відповідач не надав доказів погашення грошових коштів, як вартості деревини, яку він отримав від позивача, на загальну суму 12 160 грн., як зазначено в розписці, підписаною відповідачем, що він не заперечує в своїх письмових поясненнях. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що за договором укладеним між позивачем та відповідачем від 18.04.2012 року щодо повернення грошей за отриманий матеріал відповідач свої обов'язки не виконав, погашення боргу суду не довів, в добровільному порядку грошові кошти не повернув, тому з нього слід стягнути суму боргу в розмірі 12 160 грн., мотивуючи висновки свої ст. 1049 ЦК України, згідно якої позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Але з такими висновками суду погодитись не можна тому, що суд першої інстанції всупереч вимогам ст.ст. 212-214 ЦПК України не визначився з характером спірних правовідносин, висновки суду не відповідають обставинам справи, неповно суд з'ясував обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте зазначеним вимогам ухвалене судом рішення не відповідає.

Суд першої інстанції узагалі належним чином не з'ясував характер та суть заявлених вимог, не зазначив, чи мали місце обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення; не дав належної правової оцінки зібраним доказам.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві гаку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За правилами ст. 526 ЦК, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обіг або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач 18.04.2012 року отримав у ОСОБА_3 ліс(деревину) на загальну суму 12 160 грн., зі строком повернення суми 8000 грн. до 01.05.2012 року, залишок повернення до 10.07.2012 року, що підтверджується оригіналом розписки, наданим позивачем.

Таким чином, спірні правовідносини виникли у сторін не із договору позики, оскільки позивач не надавав відповідачу у борг грошові кошти, які останній зобов'язався повернути за отриманий товар - ліс(деревину), а тому ці правовідносини не регулюються вищевказаними нормами закону.

За змістом ст.ст. 11, 509, 526 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання є договори, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таким чином, між сторонами у справі виникли договірні правовідносини, які випливають із договору поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК Україниза договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 ст. 712 ЦК Українипередбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із характеру відносин.

Суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені положення закону, не з'ясував характер спірних правовідносин, не застосував матеріальний закон до виниклих правовідносин, який підлягає застосуванню, не дав оцінки заявленим позовним вимогам, не вирішив заявлене клопотання відповідача про допит свідків, розглянув справу у відсутність відповідача без належного повідомлення його про дату, час та місце розгляду справи, у зв'язку з чим ухвалив незаконне рішення.

Колегія суддів дійшла висновку, що заочне рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення відповідно до п.п.1-4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з наступних підстав.

Спірні правовідносини виникли між сторонами із зобов'язань, які випливають з договору поставки щодо неповернення відповідачем обумовленої сторонами суми за отриманий товар.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи та не заперечуються сторонами у справі, що між сторонами виникли договірні зобов'язання, за якими позивач поставляв відповідачу ліс (деревину), а відповідач отримував вказаний товар з відстрочкою платежу, про що кожний раз складав відповідну розписку на суму отриманого товару.

Відповідач є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію від 27.08.2002 року та основним видом його діяльності є виготовлення виробів побутового призначення із деревини (а.с.24).

Згідно розписки відповідача від 18.04.2012 року він отримав у ОСОБА_3 деревину на суму 12 160 грн.; до 01 травня 2012 року зобов'язався повернути 8000 грн., а залишок суми погасити до 10.07.2012 року, що підтверджено ОСОБА_4 (а.с.31).

Згідно ч.2 статті 509 ЦК України, - зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України, - підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини.

Домовленість сторін, яка виражена в розписці відповідача від 18.04.2012 року не спростована сторонами у справі. Наявна між сторонами угода не оспорювалась відповідачем у відповідності до вимог закону.

Таким чином, колегія суддів встановила, що між сторонами мають місце договірні зобов'язання, які випливають з договору поставки, що регулюється ст. 712 ЦК України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, - порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Допитані в судовому засіданні суду апеляційної інстанції за клопотанням відповідача свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили факт виконання зобов'язання відповідачем повернути позивачу обумовлену сторонами суму за поставлений товар в розмірі та строк зазначений в розписці, зокрема, свідок ОСОБА_4 був присутній при передачі грошей відповідачем позивачу на початку липня 2012 року в сумі 12 160 грн., ці гроші позивач перерахував, та повідомив, що розписку він знищив. Оскільки відносини з поставкою деревини та її оплатою були тривалими і між сторонами була довіра один до одного, то сумнівів щодо знищення розписки позивачем не виникло у відповідача та свідка.

Ці обставини, засвідчені суду свідком ОСОБА_4, не спростовані позивачем.

Колегія суддів, аналізуючи докази у справі вважає, що відповідач довів суду виконання свого зобов'язання щодо повернення грошових коштів за поставлену йому позивачем деревину відповідно до розписки від 18.04.2012 року, а тому позов, як безпідставний, задоволенню не підлягає.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на це, з урахуванням відмови у задоволенні позовних вимог, судові витрати понесені позивачем йому не компенсуються.

Вимоги в апеляційній скарзі щодо об'єднання апеляційних проваджень у справах № 200/550/15ц та № 200/552/15ц задоволенню не підлягають, оскільки є неспроможними, тому що такі процесуальні дії виходять за межі повноважень апеляційного суду.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2015 року - скасувати з ухваленням нового рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь