Номер провадження: 22-ц/785/1870/16
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Кравця Ю.І., Фальчука В.П.

при секретарі: Книгиницькому О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2, діючої в інтересах відповідача ОСОБА_3 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності та поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю та поділ майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом, який вподальшому уточнила (а.с.122-125), до ОСОБА_3 про визнання права власності та поділ майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що в період з 15.06.2011 року по 07.10.2015 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 Під час цього шлюбу вони набули спільне майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 та однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Також позивачка зазначає, що ще до шлюбу з ОСОБА_3 вона мала малолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та за рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 11.06.2009 року визнана матір'ю одиначкою (а.с. 131).

Вподальшому стосунки між ними, як подружжям, погіршилися та відповідач - ОСОБА_3 за виконавчим листом, по справі №501/2907/15-ц з 23 червня 2015 року сплачує аліменти на утримання їх доньки ОСОБА_6 в розмірі ? частки від всіх видів заробітку, що складає 312,00 грн. на місяць.

Позивачка вказуючи, що між ними склався певний порядок користування та володіння спільного майна, звернулася до суду з даним позовом та просить суд:

- визнати за ОСОБА_4 право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 - в цілому;

- водночас припинити право власності на ? двокімнатній квартири АДРЕСА_4 - ОСОБА_3;

- за умови визнання за ОСОБА_4 право власності, в цілому, на двокімнатну квартиру АДРЕСА_4, залишити у повній власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_3.

07 жовтня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання майна чоловіка особистою приватною власністю та поділ майна, стверджуючи, що спірна однокімнатна квартира за АДРЕСА_3 придбана ним ще до знайомства з позивачкою та укладення з нею шлюбу.

Також позивач за зустрічним позовом вказує, що двохкімнатна квартира за АДРЕСА_4 придбана ним та ОСОБА_4 в рівних частках 15 серпня 2013 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Шевченко В.М. за реєстровим № 2510. Ця квартира придбана за 477 006 гривен. При цьому 127 300 гривен на придбання квартири були його (позивача) особисті кошті, які отримані від продажу його автомобілю FORD FIESTA, реєстраційний номер НОМЕР_1, придбаного позивачем до укладення шлюбу з позивачкою 20 травня 2011 року у офіційного дилера «FORD MOTOR Со» в Україні TOB «Виннер-Мотор Спорт» за 147 300 грн.

Позивач вважає, що його частка в цій квартирі повинна бути збільшена пропорційно внесених за квартиру його особистих коштів, отриманих від продажу автомобіля, що був придбаний ним ще до шлюбу:

У зв'язку з цим позивач просив суд:

- визнати квартиру за АДРЕСА_1, загальною площею 78,2 кв.м, житловою площею 25,1 кв.м, зареєстровану в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 15 вересня 2014 року, номер запису про право власності 7179727 на ім'я ОСОБА_3 - особистою приватною власністю ОСОБА_3;

- визнати автомобіль НОХОА СІТУ, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 спільною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках, по 1/2частки;

- збільшити частку ОСОБА_3 в спільної часткової власності на квартиру за АДРЕСА_2 до 63/100 часток;

- зменшити частку ОСОБА_4 в спільної часткової власності на квартиру за АДРЕСА_2 до 37/100 часток.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 14 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності та поділ майна подружжя задоволено. Поділено спільне майно ОСОБА_4 та ОСОБА_3. Визнано за ОСОБА_4 право власності на двокімнатну квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2, припинивши право власності на 1/2 цієї квартири ОСОБА_3. Залишено ОСОБА_3 у повній власності однокімнатну квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_3. У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю та поділ майна відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 грудня 2015 року та ухвалити нове, яким в позові ОСОБА_4 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам, у повній мірі, не відповідає.

Задовольняючи основний позов, суд першої інстанції виходив з необхідності захисту прав неповнолітньої дитини ОСОБА_6 шляхом визнання за її матір`ю ОСОБА_4 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 в цілому за ОСОБА_4 та виділенням на праві власності ОСОБА_3 однокімнатної квартири АДРЕСА_1 в цілому, припинивши таким чином право спільної власності подружжя на зазначені об`єкти нерухомості.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що варіант поділу майна запропонований ОСОБА_3 не відповідає встановленим у справі обставинам не узгоджується з матеріалами справи та не заснований на законодавстві.

Проте повністю погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції не можна.

Районним судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що:

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 15.06.2011 року по 07.10.2015 року перебували у шлюбі (а.с.6).

У шлюбі у сторін народилася донька - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7).

У шлюбі сторони набули спільне майно:

- двокімнатну квартиру АДРЕСА_4, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 15.08.2013 року, зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що видано відповідний Витяг №8010254 (а.с.12-17). Квартира зареєстрована на ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у рівних частках;

- однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.19-22), яка зареєстрована на ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про право власності НОМЕР_5, видане Реєстраційною службою Іллічівського міського управління юстиції в Одеській області, та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за №27508345.

Згідно звіту про оцінку майна № RS00- 150813-019 від 13.08.2015 року ринкова вартість квартири за АДРЕСА_1 Одеської області складає 1 246 176 грн. 74 коп.; згідно звіту № RS00- 150813-020 від 13.08.2015 року ринкова вартість квартири за АДРЕСА_2 Одеської області складає 1 617 520 грн. 61 коп. (а.с.53-54).

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя , що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відмовляючи у задоволенні вимог заявлених ОСОБА_3 у зустрічному позові щодо визнання автомобіля НОХОА СІТУ, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, спільною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках, по 1/2частки, суд обгрутовано виходив з того, що відсутні правовстановлюючи документи про право власності на даний автомобіль за ОСОБА_3 або ОСОБА_4 - тобто немає правових підстав вважати даний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя і майном, що підлягає поділу.

Також суд першої інстанції вірно вважав, що немає підстав для визнання за ОСОБА_3 права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, оскільки такий висновок суду відповідає встановленим у справі обставинам.

В матеріалах справи містяться копії договору резервування квартири № 2641 від 21.02.2012 року; акту вибору квартири від 21.02.2012 року; договору доручення № БД-2640 на купівлю цінних паперів від 21.02.2012 року; акту приймання-передачі від 03.07.2014 року відповідно до яких ОСОБА_3 була придбана квартира АДРЕСА_1

Як вбачається з відповіді КП «Іллічівське БТІ» на запит адвоката Коперсак В.В. в інтересах ОСОБА_4 при зверненні до БТІ ОСОБА_3 замовив технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 додавши до своєї заяви договір резервування квартири № 2641 від 21.02.2012 року; акт вибору квартири від 21.02.2012 року; договір доручення № БД-2640 на купівлю цінних паперів від 21.02.2012 року; акту приймання-передачі від 03.07.2014 року відповідно до яких ОСОБА_3 була придбана квартира АДРЕСА_1.

Таким чином матеріалами справи доведено, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 набуто під час шлюбу між сторонами.

В розумінні ст. 60 СК України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Згідно з ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 58,59 СК України) і це є її процесуальним обов`язком (статты 10,60 ЦПК України). Судове рішення не може грунтувтися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Суд першої інстанції вірно вважав, що наведені у зустрічному позові доводи про придбання ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 до шлюбу спростовуються встановленими у справі обставинами та документальними доказами. Належних та допустимих доказів на спростування встановлених обставин набуття спірної квартири за час шлюбу, ОСОБА_3 не надано.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги посилання ОСОБА_3 на те, що на придбання квартири АДРЕСА_2 яка була куплена за 477 000 грн., він витратив 127 300 грн. особистих коштів виручених від продажу автомобіля НОМЕР_3, який перебував у власності ОСОБА_3 ще до реєстрації шлюбу з ОСОБА_4

Як вбачається з умов договору купівлі-продажу від 15.08.2013 року на момент придбання квартири АДРЕСА_4 покупці ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є подружжям (заява подружжя посвідчена нотаріально).

Тобто, квартира за умовами договору придбана в інтересах сім`ї та за кошти подружжя (сім`ї) і тому спільність майна подружжя в даному випадку презюмується.

Тому висновок суду, який не прийняв до уваги доводи зустрічного позову про те, що особисті гроші чоловіка становили частку у загальній сумі, за яку була придбана дана квартира, відповідає вимогами ч.4 ст. 60 ЦПК України, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

При таких обставинах районний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для збільшення частки ОСОБА_3 та відповідно для зменшення частки ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_4.

Крім того, суд першої інстанції правильно встановив та справедливо виходив з того, що автомобіль НОХОА СІТУ, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, про поділ якого заявлено ОСОБА_3 не зареєстрований та не був раніше зареєстрований на праві власності за жодним із подружжя і тому не може бути предметом поділу спільного майна подружжя.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову відповідають встановленим у справі обставинам та засновані на законодавстві.

Доводи апеляційної скарги щодо рішення суду про відмову у задоволенні зустрічного позову зведені фактично до переоцінки належним чином встановних судом обставин та правильність висновків суду не спростовують.

Тому в цій частині підстави для задоволення апеляційної скарги та зміни або скасування рішення суду - відсутні.

Разом з тим, судова колегія вважає доводи апеляційної скарги щодо рішення суду в частині задоволення основного позову такими, що заслуговують на увагу.

Згідно зі ст. 367 ЦК майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі реального поділу спільного майна право спільної власності на нього припиняється.

Вимоги за основним позовом спрямовані на поділ між подружжям 2-х об`єктів нерухомості (квартир) шляхом виділення кожній із сторін по окремій квартирі в цілому.

Такий поділ передбачає припинення права спільної власності на квартири, що є об`єктами поділу.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Зазначених положень Постанови Пленуму Верховного Суду України судом першої інстанції не враховано.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 не надавалася згода на припинення його частки у квартирі, яку ОСОБА_4 просила виділити у своє користування в цілому, а вимог з підстав ст. 365 ЦК України позивач не заявляла та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми не здійснювала.

Заявлені вимоги про відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя мають іншу правову природу і за своєю сутністю мають наслідком не припинення права спільної власності, як таке, а передбачаєть можливість за певних обставин, усунення від первісної рівності часток сторін у праві спільної власності, яке в такому випадку не припиняється.

При таких обставинах у суду першої інстанції не було підстав для виділення ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_4 в цілому, що має наслідком припинення права власності на частку у цій квартирі, що належить ОСОБА_3

Тому рішення суду в цій частині не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Ухвалюючи власне рішення апеляційний суд виходить з такого.

Заявляючи вимоги про поділ спільного майна подружжя у вигляді 2-х квартир, ОСОБА_4 виходила з того, ща вказані квартири набуті під час шлюбу, належать їй та ОСОБА_3 у рівних частках і є об`єктами поділу. Враховуючи інтереси неповнолітньої дитини ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3, позивач просила відступити від рівності часток та виділити їй на праві власності квартиру АДРЕСА_4 в цілому припинивши право спільної вланості сторін на вказану квартиру та виділити іншу квартиру - АДРЕСА_1 на праві власності ОСОБА_3 в цілому припинивши право спільної власності сторін на вказану квариру.

Так, ст. 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як роз`яснено у п. 30 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечувалося, що:

- ОСОБА_3 є батьком малолітньої ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та сплачує на підставі судового рішення, що вступило в законну силу, на утримання дитини аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку та доходів щомісячно.

- ОСОБА_3 на підставі судового рішення, що вступило в законну силу, також сплачує на утримання колишньої дружини ОСОБА_4 до досягнення дитиною 3- х років аліменти в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку та доходів щомісячно;

- заборгованості по аліментам у ОСОБА_3 відсутня;

- ОСОБА_4 на підставі рішення суду стягнула аліменти з колишнього чоловіка ОСОБА_9 на утримання сина ОСОБА_10, що проживає з нею.

- з позовом до суду про збільшення розміру аліментів та про стягнення додаткових витрат на дитину ОСОБА_4 до ОСОБА_3 не зверталася;

- ОСОБА_4 є працездатною особою, яка перебуває у тимчасовій відпустці у зв`язку з доглядом за дитиною до 3-х років та отримує аліменти на утримання як себе так і дитини;

За наведених обставин, встановлених апеляційним судом, не вбачаться існування обставин, на які посилалася позивач як на підставу відступлення від рівності часток і які були враховані судом при задоволенні її позову - недостатність отримання аліментів на дитину для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування, оскільки позивачем не вжито та вичерпана модоливість вжиття заходів щодо збільшення розміру аліментів (за наявності підстав) та щодо стягнення з батька дитини додаткових витрат на її утримання. Крім того, на даний час у платника аліментів відсутня заборгованість зі сплати аліментів за тим розміром, який було присуджено до сплати судом.

Судова колегія, виходячи з обґрунтувань наведених у позові та приймаючи до уваги встановлені обставини в суді, оцінюючи вказані обставини в сукупності, не вбачає підстав для застосування ст. 70 СК України у якості підстави для відступлення від рівності часток подружжя.

Оскільки відповідних вимог про реальний поділ квартир жодною із сторін не заявлялося, експертним або іншим шляхом технічна можливість поділу спірних квартир судом не розглядалася і не встановлена, то при вирішенні заявлених вимог, слід виходити з того, шо спірні квартири є неподільними і до вирішення питання про їх реальний поділ кожен із подружжя має право на ідеальні частки у праві власності - по 1/2 частині зокрема з урахуванням не встановлення апеляційним судом підстав для відступлення від рівності часток відповідно до вставлених судом обставин та обгрунтувань викладених в даному рішенні.

Таким чином, судова колегія доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 грудня 2015 року в частині вирішення основного позову щодо поділу спільного майна подружжя - скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, яким позов ОСОБА_4 слід задовольнити частково та визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності на квартири за АДРЕСА_1 та за АДРЕСА_2. В решті вимог ОСОБА_4 - відмовити. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2, діючої в інтересах відповідача ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 грудня 2015 року в частині вирішення основного позову - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 Одеської області, загальною площею 78,2 кв.м, житловою площею 25,1 кв.м, зареєстровану в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 15 вересня 2014 року, номер запису про право власності 7179727 на ім'я ОСОБА_3 в рівних частках по 1/2 частки за кожним в порядку поділу спільного майна набутого за час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі.

Визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності на квартиру за АДРЕСА_2 Одеської області загальною площею 62,1 кв. м., житловою площею 28,0 кв. м. в рівних частках по 1/2 частки за кожним в порядку поділу спільного майна набутого за час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі.

В решті вимог ОСОБА_4 - відмовити.

Рішення суду Іллічівського міського суду Одеської області від 14 грудня 2015 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Ю.І. Кравець

В.П. Фальчук