АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 2-4254/10/12 Головуючий 1-ї інстанції Садовський К.С.
Провадження № 22-ц/790/2641/16 Доповідач Колтунова А.І.
Категорія: спори, що виникають із договорів
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«31» березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Гальянової І.Г., Зазулинської Т.П.,

при секретарі: Щербань Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 29 липня 2010 року за заявою ОСОБА_2 про вжиття заходів по забезпеченню цивільного позову ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору, стягнення збитків та моральної шкоди, шляхом обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,-

ВСТАНОВИЛА:

22 квітня 2010 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору, стягнення збитків та моральної шкоди.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 подано заяву про вжиття заходів забезпечення вищевказаного позову шляхом обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання покладених на останню обовязків за договором замовлення від 17 листопада 2007 року. В обґрунтування зазначила, що відповідач має невиконані зобовязання на території України та ухиляється від їх виконання.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 29 липня 2010 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. Заборонено громадянці ОСОБА_1, яка працює приватним підприємцем, виїжджати за кордон України до закінчення провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору замовлення, стягнення збитків і моральної шкоди. Виконання ухвали доручено Державній прикордонній службі України.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 29 липня 2010 року скасувати. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що ЦПК України не передбачено такого виду забезпечення позову як обмеження у праві виїзду за межі держави. Крім того, в оскаржуваній ухвалі зазначено, що обмеження у праві виїзду за межі України встановлено до закінчення провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору замовлення, стягнення збитків і моральної шкоди. Зазначене провадження було закінчено шляхом постановлення судового рішення. Також вказала, що оскаржуваною ухвалою порушено її право та право дитини на лікування за межами України.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав.

ОСОБА_2 та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову шляхом обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до закінчення провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору замовлення, стягнення збитків і моральної шкоди, суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_1 має невиконані зобовязання на території України, а невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 виїжджати за межі України може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, підтверджується письмовими доказами та не заперечується сторонами, що 22 квітня 2010 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору, стягнення збитків та моральної шкоди (а.с. 2-4).

29 липня 2010 року ОСОБА_2 подано заяву про вжиття заходів забезпечення вищевказаного позову шляхом обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання покладених на останню обовязків за договором замовлення від 17 листопада 2007 року (а.с. 35).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 липня 2010 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості в розмірі 463 404,00 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 140,00 грн., та на користь держави судовий збір в сумі 1 700,00 грн. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині відшкодування моральної шкоди відмовлено (а.с. 41).

Відповідно до ч.1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, забороною вчиняти певні дії, встановленням обов'язку вчинити певні дії, забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання, зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

Як вбачається статтею 152 ЦПК України не передбачено такий вид забезпечення позову як вжиття судом тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України.

Зважаючи на той факт, що ЦПК України не містить правову норму, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому ст.ст. 151 153 ЦПК України, застосовувати такий вид забезпечення позову, як тимчасове обмеження у виїзді за межі України, суд першої інстанції не може застосовувати зазначений спосіб забезпечення позову на стадії розгляду цивільної справи про стягнення заборгованості та виконання інших зобовязань, оскільки це порушує норми ЦПК України та свідчить про вихід суду за межі своїх процесуальних зобовязань, порушення принципів верховенства права та вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», в редакції, що діяла на час постановлення ухвали, можливість обмеження у виїзді не повязувалася з розглядом цивільних справ, а передбачалася така можливість для громадян субєктів цивільних правовідносин, які мають неврегульовані відносини до судового розгляду.

Аналіз приписів ст. 8 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» у системному звязку з положеннями ст. 6 цього ж Закону свідчить про те, що дії відповідних органів щодо обмеження виїзду ґрунтуються не на судовому рішенні, а на нормах ст. 6 Закону й дії органу або посадової особи такого обмеження можуть перевірятися в судовому порядку за скаргою особи, яка зазнала обмеження.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що при постановленні ухвали суд першої інстанції помилково ототожнював питання тимчасового обмеження боржників у праві виїзду за межі України із видами забезпечення позову, не беручи до уваги, що повноваження судів першої інстанції при вирішенні цивільних справ визначені ЦПК України, у тому числі повноваженнями щодо вжиття заходів забезпечення позову. Під час постановлення ухвали суд першої інстанції не взяв до уваги відсутність процесуальних норм з розгляду таких справ, на відміну від передбаченого ст. 377-1 ЦПК України порядку обмеження виїзду з підстав невиконання зобовязань за судовими рішеннями та рішеннями інших органів, ні на зміст ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», в редакції, що діяла на час постановлення ухвали, якою передбачалось, що дії з відмови у виїзді з України через підстави, передбачені п. 1, 2, 6 8 ч. 1 ст. 6 зазначеного Закону, можуть бути оскаржені громадянами у судовому порядку. Тобто, зазначене свідчить про те, що дії відповідних органів щодо обмеження виїзду ґрунтуються на нормах ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», які в подальшому можуть перевірятися в судовому порядку за скаргою особи, яка зазнала обмеження.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що вирішення питання про обмеження у виїзді за межі України можливе тільки у порядку ст. 377-1 ЦПК України.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України, у звязку з чим, на підставі п.2 ч.1 ст. 312 ЦПК України підлягає скасуванню як така, що ухвалена з порушеннями норм процесуального закону.

Колегія суддів ухвалює нове судове рішення, яким відмовляє у задоволенні заяви ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що оскаржуваною ухвалою порушено її права та права дитини на лікування за межами України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про необхідність лікування дитини та відсутність інших осіб, які можуть супроводжувати її під час лікування.

Також колегія суддів не погоджується з доводами представника ОСОБА_2 стосовно того, що відповідачем порушена процедура оскарження ухвали, оскільки заходи забезпечення позову були вжиті до закінчення провадження у справі, у звязку з чим відповідач вправі звертатися з заявою про скасування заборони виїжджати за кордон, оскільки відповідачу згідно ст. 153, ч.1 ст. 293 ЦПК України належить право на вибір способу захисту порушених прав та апеляційне оскарження зазначеної ухвали або скасування заходів забезпечення позову згідно ст. 154 ЦПК України.

За таких обставин, зазначені доводи представника ОСОБА_2 не можуть бути визнані правовими підставами для відмови у задоволенні апеляційної скарги.

Разом з тим, наявність ухвали апеляційного суду про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову шляхом обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України не перешкоджає вирішенню цього питання при наявності правових підстав у встановленому законом порядку.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.2 ст. 307, п.2 ч.1 ст. 312, ст. 313, п.6 ч.1 ст. 314, ст.ст. 315, 317 ЦПК України судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 29 липня 2010 року - скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про вжиття заходів по забезпеченню цивільного позову ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору, стягнення збитків та моральної шкоди, шляхом обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до закінчення провадження у цивільній справі відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: І.Г. Гальянова

ОСОБА_3