№201/8787/15-ц
провадження 2/201/430/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» і ОСОБА_2 про визнання договору поруки недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 02 червня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 про визнання договору поруки недійсним, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилалися на те, що 03 липня 2007 року між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір для придбання автомобіля, в забезпечення якого в цей же день ним (позивачем) з банком було укладено договір застави, згін умов якого позивачка передала банку придбаний нею на ці кредитні кошти автомобіль. У цих сторін склалися складні кредитні правовідносини, спори в судах розглядаються і до теперішнього часу. В лютому 2015 року позивачка дізналася, що між відповідачами в якості забезпечення її кредитного договору з банком було укладено договір поруки. Позивачка вважає вказаний договір поруки порушуючим її права, укладений він був з порушеннями законодавства і повинен бути визнати недійсним з тих підстав, що він є фіктивним і укладений без наміру створити правові наслідки. Крім того, дата укладання вказаного спірного договору різна: то 22 січня 2014 року, то 22 січня 2015 року, а також відповідачі повинні були її повідомити про укладання вказаного договору поруки, чого зроблено не було. Вона по своєму кредитному договору розрахувалася з банком повністю і боргу не має, порука укладена через багато років після укладання кредитного договору, а це, на думку позивача, є порушенням закону і не справедливо стосовно неї, оскільки сам кредитний договір вже не діє і строк його дії закінчився, банк не звернувся до суду з позовом про стягнення з неї боргу. Вважає, що банк порушив її права укладанням цього договору поруки з метою пролонгування вимог до неї і не повернення вилученого в неї автомобіля. На її звернення до відповідача (банку) про зясування обставин укладання такого договору спірне питання вирішене не було, була відмова. Вважає вказане неправомірним, оскільки порушує права позивача, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просили визнати вказаний договір поруки недійсним, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно на прохання позивачки 03 липня 2007 року між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір для придбання автомобіля, в забезпечення якого в цей же день між ними було укладено договір застави, згін умов якого позивачка передала банку придбаний нею на ці кредитні кошти автомобіль. У позивачки була велика заборгованість і за рішенням суду вони вилучили в неї заставний автомобіль, але спори в судах розглядаються і до теперішнього часу. 22 січня 2015 року між ними і ОСОБА_2 в якості забезпечення вказаного кредитного договору з банком було укладено договір поруки. Згоди на укладання цього договору від позивача по закону не потрібно, всі істотні умови було обумовлено і узгоджено сторонами при укладанні кредитного договору і договору поруки, обсяг відповідальності позивача не збільшився, договір поруки реальний, тому договір поруки не може бути визнаний недійсним. Позивачка взагалі не є стороною договору поруки. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, не заперечував проти розгляду справу без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача і його представника та представника відповідача, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 кредитного договору № DNKOАК88360415 від 03 липня 2007 року позивачка отримала в цьому банку кредит у розмірі 163614 грн., з яких 100000 грн. на придбання автомобіля, під обумовлені відсотки річних терміном до 02 липня 2014 року. В забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір застави транспортного засобу, згідно умов якого позивачка передала банку придбаний нею на ці кредитні кошти автомобіль.

22 січня 2015 року між відповідачами ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 в забезпечення кредитного договору з позивачкою було укладено договір поруки, згідно умов якого відповідач ОСОБА_2 взяв на себе зобов'язання відповідати по кредитним зобов'язанням ОСОБА_1 (у вказаних в договорі межах) та разом з ним нести солідарну відповідальність перед відповідачем банком - у повному обсязі цих зобов'язань, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки (штрафу, пені). Банк своєчасно виконав умови кредитного договору, договору застави та на підставі заяви позивачки надав ОСОБА_1 вказані кредитні кошти, що підтверджується і не заперечується сторонами.

Позивач, з його позову і пояснень її та представника, в лютому 2015 року дізнався, що в неї є заборгованість прерд банком по кредитному договору і що між відповідачами було укладено договір поруки в якості забезпечення її кредитного договору. Позивачка вважає вказаний договір поруки порушуючим її права, укладений він був з порушеннями законодавства і повинен бути визнати недійсним з тих підстав, що він є фіктивним і укладений без наміру створити правові наслідки. Крім того, дата укладання вказаного спірного договору різна: то 22 січня 2014 року, то 22 січня 2015 року, а також відповідачі повинні були її повідомити про укладання вказаного договору поруки, чого зроблено не було. Вона по своєму кредитному договору розрахувалася з банком повністю і боргу не має, порука укладена через багато років після укладання кредитного договору, а це, на думку позивача, є порушенням закону і не справедливо стосовно неї, оскільки сам кредитний договір вже не діє і строк його дії закінчився, банк не звернувся до суду з позовом про стягнення з неї боргу. Вважає, що банк порушив її права укладанням цього договору поруки з метою пролонгування вимог до неї і не повернення вилученого в неї автомобіля.

Позивач вважає, що банк на це уваги не звернув, але вказане змінює зобовязання за порукою і відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України зобовязання поручителя збільшилося, що говорить про порушення закону і припинення поруки; крім того, в договорі поруки вказано, що вона діє до повного виконання зобовязання, але правові висновки Верховного Суду України говорять про те, що вказане є порушенням банку (після спливу шести місяців і не заявлення вимоги до кредитора договір поруки припиняється), чого зроблено не було і це ще одне, на думку позивача, порушення закону з боку банку. На її звернення до відповідача про зясування обставин укладання цього договору поруки і дій банку до і після укладання спірного договору спірне питання вирішене не було, була відмова. Вважає вказане неправомірним, оскільки порушує права позивача, зобовязання повинно бути законним і справедливим. На вимогу позивача усунути вказане порушення закону відповідач відповів фактично відмовою, в добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що дійсно відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 кредитного договору № DNKOАК88360415 від 03 липня 2007 року позивачка отримала в цьому банку кредит у розмірі 163614 грн., з яких 100000 грн. на придбання автомобіля, під обумовлені відсотки річних терміном до 02 липня 2014 року. В забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір застави транспортного засобу, згідно умов якого позивачка передала банку придбаний нею на ці кредитні кошти автомобіль. 22 січня 2015 року між відповідачами ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 в забезпечення кредитного договору з позивачкою було укладено договір поруки, згідно умов якого відповідач ОСОБА_2 взяв на себе зобов'язання відповідати по кредитним зобов'язанням ОСОБА_1 (у вказаних в договорі межах) та разом з ним нести солідарну відповідальність перед відповідачем банком - у повному обсязі цих зобов'язань, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки (штрафу, пені).

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобовязаний виконати свій обовязок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобовязується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору.

Відповідно до умов договору позивач зобовязаний повернути кредит банку у відповідності до графіку, що наведений у додатку до цього договору, який є його невідємною частиною. В разі порушення позичальником обов'язку повернути кредитодавцеві кредиту відповідності до умов цього договору, позичальник зобовязаний сплатити кредитодавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення сплати, від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. У випадку прострочення повернення сум наданого кредиту (в тому числі часткового повернення), та прострочення сплати процентів за користування кредитом відповідно до цього договору, позичальник сплачує кредитодавцю штраф незалежно від строку прострочення. Штраф сплачується в національній валюті України за офіційним курсом НБУ на день сплати/стягнення.

Судом встановлено, що позивачка мала заборгованість перед банком погашенню вказаного кредиту, банк звернувся з позовом до суду про звернення стягнення на заставлене майно і рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2012 року позов банку було задоволене, рішення набрало законної сили і 21 жовтня 2012 року на підставі цього рішення автомобіль позивачки (Міцубісі) банком було вилучено. Позивачка не погодилася з цим і зарає розглядаються ( а деякі і розглянуті) інші судові справи по спорам між цими ж сторонами, але предмет спору, доказування та інш. різні і не впливають в такому вигляді на вирішення цього спору.

Порука, будучи за своєю правовою природою зобов'язанням, припиняється на загальних підставах, передбачених у главі 50 ЦК України. У ст. 559 ЦК України визначено також спеціальні (додаткові) підстави її припинення. Традиційною підставою, яка була передбачена ЦК УРСР і в такому ж формулюванні перенесена до ЦК України, є припинення поруки у зв'язку з припиненням забезпеченого нею основного зобов'язання. Наведене положення випливає з акцесорного характеру поруки.

Однією з підстав для припинення поруки є зміна основного зобов'язання, що спричиняє збільшення відповідальності поручителя, без його згоди. Як випливає із ч. 1 ст. 559 ЦК України поручитель не залишається зобов'язаним навіть на початкових умовах.

До припинення поруки призводять не будь-які зміни умов основного зобов'язання, а лише такі, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання можуть виникнути через різні обставини: збільшення розміру плати за кредит, відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються відсотки за користування чужими грошовими коштами; підвищення розміру відсотків, встановлення (збільшення розміру) неустойки, зміна способу і форми майнового обтяження, умов відповідальності тощо.

Як вбачається з матеріалів справи збільшення відповідальності поручителя не відбулося, договір поруки не змінювався і обсяг відповідальності за ним також.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. За правилами ст. 554 ПК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Частиною 1 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобовязання передбачені ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема ст. 599 України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведених належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. При цьому обсяг зобовязань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобовязань боржника, забезпечення яких здійснює поручитель.

Таким чином, закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного зобов'язання забезпеченого порукою.

Відповідно до п. 20 постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням статей 553554 ЦК України договір поруки укладається кредитором за зобовязаннями, які забезпечуються порукою, і поручителем. Оскільки позичальник є не стороною договору поруки, а стороною у зобовязанні, забезпеченому порукою, чинне законодавство України не передбачає обовязку кредитора чи поручителя отримувати згоду позичальника на укладення договору поруки. Разом із тим це не означає, що за позовом позичальника такий договір поруки не може бути визнано недійсним, якщо буде доведено, що він звужує його права чи розширює обовязки, зокрема, передбачає оплату послуг поручителя боржником відповідно до вимог статті 558 ЦК, чи доведено зловмисну домовленість кредитора з поручителем тощо.

Судом встановлено, що позивач як позичальник не є стороною спірного договору поруки, а стороною у зобовязанні, забезпеченому порукою, чинне законодавство України не передбачає обовязку кредитора чи поручителя отримувати згоду позичальника на укладення договору поруки. Отже згоди позивача на укладання договору поруки відповідачі брати були не зобовязані, закон цього не вимагає.

Але це не означає, що за позовом позичальника такий договір поруки не може бути визнано недійсним, якщо буде доведено, що він звужує його права чи розширює обовязки, зокрема, передбачає оплату послуг поручителя боржником відповідно до вимог статті 558 ЦК, чи доведено зловмисну домовленість кредитора з поручителем

Судом встановлено, що вказаний договір поруки не звужує права позивача, не розширює його обовязки, не передбачає оплату послуг поручителя боржником відповідно до вимог статті 558 ЦК України, не доведено також і зловмисну домовленість кредитора з поручителем (відсутній набравший законної сили вирок суду чи постанова слідчих, правоохоронних органів).

Такий же висновок міститься і в Аналізі застосування судами законодавства, яке регулює поруку, як вид забезпечення виконання зобовязання: дискусійним є питання щодо участі у договорі поруки боржника або згоди останнього в укладенні договору поруки. Виходячи із формулювання ст. 553 ЦК України, договір поруки двосторонній правочин, для укладення якого достатнім є волевиявлення кредитора і поручителя. Чинним законодавством України також не встановлений обовязок поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобовязань перед кредитором. Згідно зі ст. 626 ЦК порука створює права для кредитора та обовязки для поручителя, безпосередньо на права та обовязки боржника цей вид забезпечення виконання зобовязань не впливає, оскільки зобовязання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 20 лютого 2012 року у справі № 6-51цс11.

При укладенні договору поруки було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на отримання кредиту та його погашенні, згідно умов даного договору.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника. Частиною 2 ст. 553 ЦК України встановлено, що порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Таким чином, обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язання боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Відповідно до договору поруки поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання позичальником усіх його зобов'язань в повному обсязі, що виникли з кредитного договору.

В договорі поруки вказано, що поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений. При цьому відповідно до умов договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним узгодженням в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Згідно договору поруки цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним узгодженням з визначенням дати, обсяг зобовязання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобовязання боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель, сторони погодили, поручитель на добровільних засадах зобовязався відповідати перед банком за виконання позичальником усіх його зобовязань в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих на час укладення договору поруки так і тих, що можуть виникнути в майбутньому, а також підтвердив, що йому добре відомі усі умови кредитного договору. При цьому не відбулось зміни загальних умов договору про оплатність кредитного договору та необхідність проводити оплату за користування кредитними коштами й відповідно не змінились викладені у договорі умови, не відбулась і реалізація механізму збільшення плати за кредит на умовах, що погоджені сторонами кредитного договору і договору поруки й відповідно не було встановлено нових чи додаткових зобовязань позичальника і поручителя, й відповідно не вирішено питання про те, чи можуть умови кредитного договору, які передбачають підвищення процентної ставки за кредитом вважатися такими, що збільшують обсяг відповідальності поручителя; крім того, підписуючи договір поруки, поручитель погодився з умовами основних договорів та зобовязався перед банком відповідати за виконання позичальником усіх його зобовязань в повному обсязі, зокрема: як тих, що виникли з кредитного договору, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

В п. 22 постанови № 5 Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Також слід зазначити, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Положенням статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Отже, вказаний договір поруки відповідає вимогам законодавства України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, якими передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 Цивільного кодексу України).

У випадку невиконання боржником зобовязання за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники відповідно до вимог ст. ст. 610, 554 ЦК України. Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 543 ЦК України, солідарні боржники залишаються зобовязаними доти, поки зобовязання не буде погашено повністю.

Відповідно до п. 3, 4 ст. 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів понять і термінів не дає змоги зясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину із змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, підпис поручителя підтверджує його вільне волевиявлення щодо прийняття умов договору поруки та вказує, що особа осмислила всі істотні та інші умови кредитного договору і в повній мірі усвідомлює усі правові наслідки невиконання позичальником грошового зобовязання .

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, яка означає, що обов'язок доказування у справах про визнання правочину недійсним покладається на позивача. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідач свої зобов'язання виконав у повному обсязі.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, розглядаючи аналогічну справу Рішення від 20 липня 2011 року по справі № 6-10062св11) вказав на те, що порука не припиняється, якщо згідно з умовами кредитного договору кредитор має право змінити (збільшити або зменшити) проценту ставку за користування кредитом, а згідно договору поруки поручитель зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань і якщо з положень договору поруки вбачається, що поручитель ознайомлений з умовами договору кредиту, жодних заперечень, а також непорозумінь щодо його положень, не мав.

У відповідності з положеннями ч. З ст. 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну, при цьому, згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного календарного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Судом встановлено, що зміни в спірний договір поруки сторонами не вносилися, додаткової угоди не укладалося.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміна обставин та необізнаність про укладення спірного договору поруки, на які посилається позивач ніяким чином не пов'язана з умовами виконання договору. Банк свої зобов'язання по договорам виконав, позичальник, в свою чергу, отримав те, на що розраховував - грошові кошти для споживчих потреб. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов'язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Кредитним договором обов'язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож, стає зрозумілим, що валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов'язання за кредитним договором та поручитель.

Відсутність у позичальника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання у розумінні вимог статті 617 ЦК України. А стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. Посилання позивача в якості підстави для визнання договорів недійсними або припиненими є загальними, невизначеними та недоведеними. Кредитні договори складені у повній відповідності до норм статей 1054, 1055, 1056 ЦК України, які регулюють окремий вид цивільних відносин - кредитних, відносин позики. Дії ж позичальника з оскарження кредитного договору та договору поруки, за яким він певний час виконував зобов'язання, свідчать не тільки про посягання на моральні засади суспільства, які передбачають добросовісне здійснення прав та виконання взятих на себе обов'язків, а і про намагання перекласти відповідальність за свою неспроможність й далі виконувати умови кредитних договорів на банк, який вчасно та належним чином виконав свої обов'язки за вказаними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 632 ЦК України, договір укладений сторонами, має умови, які повинні виконуватися. Позивач і відповідач, зі свого боку, погодилися з такими умовами їх договорів, підписавши договори особисто.

Договори про надання кредиту та поруки укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного, банківського законодавства та вказаних правил.

Отже, зупинивши свій вибір на ПАТ КБ «ПриватБанк», позивач і відповідач погодилися на умови про надання кредиту, застави та договору поруки як такі, що їх влаштовували. Банк не примушував, не нав'язував своїх послуг позивачеві та не вимагав укладення договору. Це була ініціатива особисто позивача.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача крім вказаних в кредитному договорі сторін, договір застави та договорі поруки, а позивач цього не довів, відповіді позивачу на його звернення надавалися, позивач сам погодився на всі умови договорів і добровільно підписав договір, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні частково.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» і ОСОБА_2 про визнання договору поруки недійсним відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання договору поруки недійсним в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 3, 5, 22, 60, 192, 203, 204, 212, 213, 253, 524, 526, 543, 553, 554, 559, 598, 607, 626, 627, 629, 632, 638, 651, 1051, 1054-1056 ЦК України, ст. ст. 92, 95 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» і ОСОБА_2 про визнання договору поруки недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя