Єдиний унікальний номер справи 235/9693/15-ц
Номер провадження 2/235/130/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2016 року м. Красноармійськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді: Клікунової А.С.,

при секретарі: Ліпскіс О.О.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Красноармійська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про встановлення факту звільнення та зобовязання внести до трудової книжки відомості про звільнення, -

В С Т А Н О В И В :

На розгляд Красноармійського міськрайонного суду Донецької області пред'явлено вказану позовну заяву, в якій ОСОБА_1 заявлено вимоги: - встановлення факту його звільнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» 18 листопада 2014року за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України; - зобов'язання відповідача ТОВ «Краснолиманське» внести відповідний запис про звільне ння до трудової книжки та видати її позивачу. Ухвалою суду від 29.02.2016 року позовну заяву в частині зобов'язання відповідача видати трудову книжку залишено без розгляду в порядку ст. 207 ЦПК України. Судовий розгляд проведено в межах решти підтриманих позовних вимог.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. ОСОБА_1 4 вересня 2012 року прийнято на роботу до товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське». Починаючи з 3 кварталу ТОВ «Краснолиманське» припинило виплату заробітної плати, та фактично не здійснює господарську діяльність, керівництво відсутнє. 17 листопада 2014 року позивач надіслав на адресу відповідача рекомендованим листом заяву про звільнення з підприємства з 18.11.2014 року за власним бажанням в звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати та порушення власником законодавства про працю. Лист з заявою про звільнення повернуто з приміткою «підприємство не працює». Через відсутність керівних органів ТОВ «Краснолиманське» право позивача, за його позицією, на звільнення, на внесення відповідних записів до трудової книжки обмежено, що є порушенням ст. 43 Конституції, якою гарантовано право вільно обирати працю, вільно на неї погоджуватися. Захист прав позивач ініціював в судовому порядку в спосіб підтвердження факту його звільнення та зобовязання відповідача внести відповідний запис до трудової книжки відповідно до п.п. 2.3, 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників з посиланням на розірвання трудових відносин на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, наполягав на їх задоволенні, надав пояснення аналогічні викладеним в позові, зокрема зазначив наступне. Трудові відносини позивачем з ТОВ «Краснолиманське» припинено, поштовим звязком ним адресовано на імя директора товариства заяву про звільнення за власним бажанням. Заяву адресатові не може бути вручено, з причини не здійснення господарської діяльності підприємства, що унеможливлює і видачу наказу про звільнення, і внесення запису до трудової книжки. Тобто, іншої обєктивної можливості оформити розірвання трудових відносин ані ж в спосіб встановлення факту звільнення в судовому порядку позивач не має. Встановлення цього факту необхідно йому для предявлення судового рішення до органу Пенсійного фонду за місцем проживання згідно Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Позивач зазначив, що на момент пред'явлення позову ТОВ "Красноалиманське" згідно інформації, про що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, - не перебуває в процесі припинення.

Представник відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» ОСОБА_2 (діюча на підставі довіреності) у судовому засідання позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, надала пояснення аналогічні викладеним в письмових запереченнях, зокрема зазначила наступне. Так, відповідачем не вчинено жодних порушень трудових прав позивача ОСОБА_1, на які ним акцентовано увагу в позові, а саме не реагування на заяву останнього про звільнення, не вчинення дій щодо видання наказу про звільнення, видачі трудової книжки з внесеним до неї записом про звільнення. 5 вересня 2014 року невідомими озброєними особами під керівництвом колишнього директора шахти ОСОБА_3, його спільників ОСОБА_4 та інших відбулося збройне незаконне захоплення Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на території якого здійснював свою господарську діяльність відповідач. 1 жовтня 2014 року озброєними особами під керівництвом вказаних вище осіб із застосуванням погроз фізичного насильства злочинним шляхом було видалено у примусовому порядку всіх працівників ТОВ «Краснолиманське» з території підприємства. З вказаного часу доступ до робочих місць всім працівниками відповідача, в тому числі керівним органам управління, фізично заблокований. Діяльність підприємства повністю паралізована, відсутній будь-який контроль за додержанням трудових прав і соціальних гарантій працівників, повністю не контролюються процеси, що забезпечують промислову безпеку підприємства, припинені відрахування до місцевого та державного бюджетів. Вказане свідчить, що з причин обєктивно не залежних від волі відповідача унеможливлено виконання зазначених в розглядуваному позові обовязків. За фактами : грубого порушення трудових прав ТОВ «Краснолиманське», захоплення невстановленими особами адміністративних будівель відповідача, заволодіння чужим майном шляхом обману, - порушено декілька кримінальних проваджень. Однак, дотепер зберігається ситуація, в якій робітників відповідача фізично не допускають до своїх робочих місць, тобто створено перешкоди у виконанні обовязків перед своїми працівниками, передбачені трудовим законодавством. Незважаючи на повідомлені вище обставини, представник відповідача акцентувала увагу суду, що товариство в жодному разі не має на меті перешкоджати позивачу у використанні своїх трудових прав, але це має відбутися у відповідності до вимог чинного законодавстів України про працю. Так, позивач наполягає на перебуванні в трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське», на підтвердження чого надав копію трудової книжки, інші докази цієї обставини відсутні. Представник відповідача вказує, що трудова книжка не може бути прийнята до уваги як належно допустимий письмовий доказ, оскільки для того, щоб відомості, які містить цей документ вважалися чинними, його має бути завірено відповідальною особою відділу кадрів з зазначенням поточної дати та інформації, чи продовжує працювати цей робітник на даний час, такий напис засвідчується особистим підписом цієї відповідальної особи та скріплюється печаткою відділу кадрів. Тобто, копія трудової книжки не є належним доказом факту перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем. За позицією ОСОБА_2 до порушених позивачем спірних відносин не підлягають застосуванню положення ст. 38 КЗпП України, за якою обовязок підприємства звільнити працівника виникає лише після виникнення певних юридичних фактів, а саме після отримання заяви про звільнення. Разом з тим, заяву ОСОБА_1 про звільнення ТОВ «Краснолиманське» не отримана, та не може бути отримана ані поштовим звязком, ані особисто, оскільки відповідач не має об'єктивної можливості здійснювати діяльність за місцем свого місцезнаходження. Таким чином, відповідач не порушував прав позивача і не відмовляв йому у звільненні, навіть, якщо той і дійсно був працівником. Вказано представником відповідача і на безпідставність вимог в частині зобовязання видати позивачу трудову книжку. В грудні 2015 року всі трудові книжки працівників ТОВ "Краснолиманське", які повинні знаходитися на зберіганні у відділі кадрів відповідача, були незаконно викрадені невстановленими на даний час службовими особами Державного підприємства "Вугільна компанія "Краснолиманська". Це попри те, що задля видачі своїм працівникам ТОВ "Краснолиманське" трудових книжок керівництву ДП "ВК "Краснолиманська" необхідно всього лише усунути незаконні фізичні перешкоди у потраплянні повноважних осіб відповідача, у першу чергу органів управління, до своїх робочих місць, до організаційно-розпорядчої, фінансово-розпорядчої, фінансово-бухгалтерської документації та у першу чергу до трудових книжок. За вказаним фактом відповідачем було подано до поліції повідомлення про злочин, передбачений ст. 357 КК України. Крім того, ОСОБА_2 вказала, що якщо вважати встановленими обставини, що позивач нібито перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 04.09.2012 року, і при цьому 17.11.2014 року звернувся із заявою на ім'я директора про звільнення його з 18 листопада 2014 року за власним бажанням у відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, але вищезазначений лист із заявою одразу був повернутий йому 26.12.2014 року, то позивачем було пропущено передбачений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду (дата подачі позову 17.11.2015 р.) за вирішенням цього трудового спору. При цьому доказів поважності причин пропуску встановленого законом строку позивачем не надано. Вказаний вище факт є підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_5 (допитаний за клопотанням представника відповідача) у судовому засіданні надав наступні покази. Так, з 2006 року свідок працює на посаді заступника директора з кадрових питань ДП «ВК «Краснолиманська». На території ДП «ВК «Краснолиманська» здійснювало свою діяльність ТОВ «Краснолиманське», працівнику відділу кадрів якого було надано робоче місце для спрощення документообігу, в зв'язку з переходом декількох виробничих дільниць ДП «ВК «Краснолиманська» на роботу до товариства. Однак жодних договорів оренди частини приміщення відділу кадрів між підприємствами не укладалося. З жовтня 2014 року працівники ТОВ «Краснолиманське» відсутні на території підприємства, виробнича діяльність ними не проводиться. Наказом № 1705 від 30.10.2015 року з метою проведення річної інвентаризації товарно-матеріальних цінностей на ДП «ВК «Краснолиманська» створено робочі інвентаризаційні комісії. Згідно акту проведення інвентаризації від 18.12.2015 року інвентаризаційною комісією в ході проведенення інвентаризації відділу кадрів ДП «ВК «Краснолиманська» були виявлені трудові книжки працівників ТОВ «Краснолиманське» в кількості 717 штук, які передано до юридичного відділу підприємства. 24.12.2015 року згідно з наказом в.о. генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська» на юридичний відділ підприємства покладено обов'язок щодо видачі виявлених книжок їх власникам. На підтвердження вказаних показів ОСОБА_5 надано Акт прийому-передачі трудових книжок від 24.12.2015 року, Наказ про видачу трудових книжок від 24.12.2015р.

Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, належно зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до висновку, що заявлені вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено наступні факти та відповідні правовідносини.

ОСОБА_1 4 вересня 2012 року прийнятий на роботу до товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на посаду прохідника підземного з повним робочим днем в шахті, що підтверджено записом за № 14 в трудовій книжці серії БТ-ІІ № 4691060 (а.с. 9 11). Оригінал трудової книжки судом оглянуто в судовому засіданні, з наступним завіренням її копії, тому даний доказ судом прийнято до уваги, як такий, що відповідає вимогам ст.ст. 57-59, 64 ЦПК України.

З відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що ТОВ «Краснолиманське» зареєстровано як юридична особа 14 квітня 2003 року, адресою місцезнаходження вказано Донецька область, м. Красноармійськ, м. Родинське, Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська»; в стані припинення, ліквідації підприємство не перебуває (а.с. 6 8). Згідно договорів оренди державного майна № 2742/2006 від 29.06.2006 року, № 3503/2008 та № 3504/2008 від 28.08.2008 року, укладених з РВ Фонду державного майна України по Донецкій області ТОВ «Краснолиманське» орендує приміщення, розташовані на території ДП «ВК «Краснолиманська» з метою розміщення в них апарату управління (а.с. 92 - 99). Згідно п. 1.4 Статут ТОВ «Краснолиманське» адресою місцезнаходження відповідача є: Донецька область, м. Красноармійськ, м. Родинське, ДП «ВК «Краснолиманська» (а.с. 87-89).

25 травня 2015 року ТОВ «Краснолиманське», в порядку ст. 214 КПК України, подало до Генеральної прокуратури України повідомлення про злочини, в якій зазначено, що 5 вересня 2014 року невідомими озброєними особами, що входять до угруповування, яке використовує символіку Батальйон «Дніпро-1» під керівництвом колишнього директора шахти ОСОБА_3, його спільників ОСОБА_4 та інших відбулося збройне незаконне захоплення Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», на території якого здійснює своє господарську діяльність товариство (а.с. 25 28). Управлінням наглядової діяльності у кримінальних провадженнях слідчих органів прокуратури Генеральної прокуратури України 13 липня 2015 року зареєстровано кримінальні провадження за ознаками кримінальних правопорушень, зазначених в заяві, які направлено до прокуратур Донецької та Дніпропетровської областей для організації досудового розслідування (а.с. 32). Першим слідчим відділом слідчого управління прокуратури Донецької області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 341, 356, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 289, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 190 КК Україи за фактами захоплення приміщень та виробничих потужностей ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» та ТОВ «Краснолиманське». Слідчим складено повідомлення про підозру генеральному директору ДП «ВК «Краснолиманська» ОСОБА_3 у вчинення кримінальних правопорушень щодо незаконного заволодіння та використання майна ТОВ «Краснолиманське»; незаконної організації видобутку камяного вугілля на ділянках, шо знаходилися у віданні та користуванні ТОВ «Краснолиманське»; службового підроблення офіційного документу договору підряду, начебто укладеного між ДМ «Вугільна компанія «Краснолиманська» та ТОВ «Краснолиманське» (а.с. 41).

30.10.2015 року директором ТОВ «Краснолиманське» надіслано лист керівнику ДП «ВК «Краснолиманська» з вимогою забезпечити можливість прибути разом з іншими працівниками на територію підприємства для відновлення його роботи (а.с. 79). З поясненнь представника відповідача, наданих в судовому засіданні встановлено, що безперешкодного доступу до покладів, які належать товариству, обладнанню та кабінетів шахтоуправління з документацією, - відповідачу по справі забезпечено не було.

Крім того, відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про Торгово-промислову палату України» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини. ТОВ «Краснолиманське» на розгляд Торгово-промислової палати України подано звернення № б/н від 24.11.2014 року щодо засвідчення настання обставин непереборної сили, в звязку з захопленням майна та позбавлення його права на діяльність. Згідно сертифікату № 2024 від 01.12.2014 року Торгово-промисловою палатою України засвідчено факт настання форс-мажорних обставин ТОВ «Красноармійське при здійсненні господарської дільяності на території м. Родинське Донецької області (ДП «ВК «Краснолиманська») з 1 жовтня 2014 року.

19 квітня 2015 року працівниками ТОВ «Краснолиманське» до Красноармійського ВП ГУ НП України в Донецькій області подано заяву про злочин за фактом порушення законодавства про працю, а саме створення фізичних перешкод для доступу до робочих місць до території підприємства (а.с. 68 70). Згідно повідомлення про початок досудового розслідування від 20.11.2015 року СВ Красноармійського ВП до ЄРДР на підставі вказаної заяви внесено відомості про кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 172 КК України (а.с. 71).

Крім того, ТОВ «Краснолиманське» подано 21.12.2015 року повідомлення про злочин за фактом незаконного заволодіння керівництвом ДП «ВК «Краснолиманське» трудовими книжками працівників товариства та вчинення дій прямо спрямованих на унеможливлення виконання трудових обовязків роботодавця, зокрема, щодо внесення відповідних записів про звільнення до трудових книжок з подальшою їх видачею (а.с. 72 - 73).

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1, як працівник ТОВ «Краснолиманське» на час скоєння вищевикладених подій, зазнав порушень своїх трудових прав. Так, позивач був обмежаний в доступі до робочого місця, виконання посадових обовязків, отриманні заробітної плати за працю. Позивачем прийнято рішення про звільнення з ТОВ «Краснолиманське» з підстави порушення власником законодавства про працю відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відповідну заяву про звільнення 17.11.2014 року позивачем поштою надіслано на адресу ТОВ «Краснолиманське» (а.с. 12). 20 листопада 2014 року позивачем подано заяву до ДП «ВК «Краснолиманська» про прийняття на роботу на посаду прохідника 5 розряду (а.с. 117). Відповідно до наказу «ДП «ВК «Краснолиманське» № 4943/к від 20.11.2014 року ОСОБА_1 прийнято на роботу прохідником 5 розряду з іспитовим строкм 1 місяць (а.с. 117). Відповідний запис внесено до трудової книжки серії АП № 209778, виданої 20.11.2015 року на імя позивача (а.с. 118). Про нараховану та виплачену заробітну влату з листопада 2014 грудень 2015 року ДП «ВК «Краснолиманське» видано довідку № 52 від 18.01.2016 року (а.с. 119). Реалізувати ж на теперішній час своє право на пенсійне забезпечення ОСОБА_1 обмежений в силу ухилення, за його позицією, ТОВ «Краснолиманське» від вчинення дій з оформлення його звільнення з внесенням відповідного запису до трудової книжки серії БТ-ІІ № 4691060.

Суд вказує, що вимоги позивача щодо здійснення захисту його прав в спосіб вставнолення факту звільнення є безпідставними.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна особа має право в порядку, вставноленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До сфери дії п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК належать суміжні способи захисту прав, що не вносять змін до існуючих правовідносин. Зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Статтею 256 ч. 1 ЦПК України передбачено які факти, що мають юридичне значення може встановлювати суд, в перелік яких не включено посвідчення факту звільнення. Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Постановою Пленуму ВС України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звернуто увагу судів, що предметом судового розгляду справи про вставнолення юридичних фактів можуть бути лише за наявності таких умов: такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Так, з позовної заяви позивача вбачається, що встановлення факту його звільнення з ТОВ «Краснолиманське» необхідно для повідомлення УПФ м. Красноармійська Донецької області згідно Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування». Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За аналізом Постанови Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", - судом не встановлено, норм, в яких закріплено, що документом, яким підтверджувалося б, що доказом того, що особа не працює є судове рішення про встановлення факту звільнення. Більш того, безпосередньо самим позивачем не надано доказів, що територіальним органом ПФ відмолено в його зверненні з питання пенсійного забезпечення та розяснено потреби встановлення в судовому порядку факту звільнення. В звязку з чим, суд обмежений здійснити висновок щодо мети встановлення юридичного факту, відсутності можливого виникнення спору про право.

Суд звертає увагу, що порядок звільнення є певною процедурою, врегульованою нормами КЗпП України, яка передбачає послідовність дій сторін трудового договору, спрямованих на його припинення. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.ст. 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст.ст. 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (ст. 45). Позивачем ОСОБА_1 заявлено вимогу встановлення факту його звільнення за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Тобто обовязок підприємства звільнити працівника з'являється лише після виникнення певних юридичних фактів, а саме після отримання заяви про звільнення. В судовому засіданні встановлено, що ТОВ «Краснолиманське» не було отримано заяви про звільнення позивача. Такі обставини викладено безпосередньо позивачем в позовній заяві в частині зазначення, що заяву про звільнення надіслано поштовим звязком, разом з тим конверт з цією кореспонденцією повернуто з довідкою «Укрпошта» (Форма № 20) з вказівкою причини «за закінченням терміну зберігання», з приміткою «організація не працює». Таким чином, звільнення позивача, з дотриманням закріпленого КЗпП України порядку, - взагалі не мало місце, порушені в позовній заяві спірні відносини відсутні. Таким чином, основна вимога позовної заяви ОСОБА_1 щодо встановлення факту його звільнення є безпідставною та необґрунтованою.

Не підлягає задоволенню і вимога позивача про зобов'язання ТОВ «Краснолиманське» внести запис до трудової книжки про звільнення за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, як похідна від осносної. Крім того, суд вважає за потрібне вказати, що цивільний процес за загальним правилом відкривається у зв'язку з виникненням спору між різними учасниками матеріально-правових відносин. У кожній цивільній справі є дві сторони - позивач і відповідач. Позивач - це особа, на захист порушених, оспорюваних, невизнаних суб'єктивних прав, свобод та охоронюваних законом інтересів якої відкривається провадження у справі в суді. Відповідач - це особа, яка вступає у процес або притягується судом до участі у справі за вказівкою і вимогою позивача за порушення, невизнання або оспорення його прав. При цьому слід зазначити, що порушення прав позивача з боку відповідача - це лише припущення позивача, яке проходить всебічну перевірку судом під час розгляду справи. Виходячи із загальних засад діючого цивільного процесуального законодавства, позов у матеріальному змісті - це вимога до суду, яка стосується тих претензій, які пред'являються до особи, яка порушує або оспорює права позивача. В позові особи, яка звертається до суду, у встановленій процесуальній формі викладаються всі обставини справи та матеріальні і процесуальні прохання, які вона вважає необхідними для захисту її прав і розгляду справи. Отже, йдеться не просто про захист матеріального права як такого, а саме про те, що право порушене, оспорене чи невизнане, бо само по собі без правопорушення і спору між особами воно не потребує судового захисту. Під час розгляду справи, доказів того, що ТОВ «Краснолиманське» порушено, не визнано або оспорено право позивача ОСОБА_1, гарантоване ст. 43 Конституції України, за якою кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, - не встановлено. Зібраними доказами по справі підтверджено, що діяльність ТОВ «Краснолиманське» з 5 вересня 2014 року не здійснюється з причини збройного захоплення ДП "ВК "Краснолиманська", на території якого здійснював свою діяльність відповідач, наразі відсутня обєктивна можливість здійснення контролю за додержаннях трудових прав і соціальних гарантій працівників, відсутній контроль за процесами, що забезпечують промислову безпеку вугледобувного підприємства, припинені відрахування до місцевого та державного бюджетів. Доказів умисного ухилення відповідача від виконання покладених трудовим законодавством обовязків, зокрема, дотримання вимог ст. 38 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" № 301 від 27.04.1993 р., Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. № 58, - а саме розірвання трудового договору на підставі заяви працівника, видання наказу про звільнення, внесення відповідного запису до трудової книжки, забезпечення її видачі. Враховуючи вказане, суд приймає рішення про відмову в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1

В рішенні суду підлягає зазначення також відхилення позиції представника ТОВ «Краснолиманське» щодо відмови в заявленому ОСОБА_1 позові з підстави пропущення строків звернення до суду за захистом трудових прав. Так, відповідно до ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин цих строків суд може ці строки поновити. У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 6 (зі змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз"яснено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю, суд з"ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов"язки сторін. Таким чином, відмовити у позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обгрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Враховуючи вказане, судом відмовлено в задоволені позовної заяви ОСОБА_1 саме в зв'язку з безпідставністю заявлених вимог.

Зазначивши мотиви, за яким позовні вимоги не підлягають задоволенню, суд, виходячи з положень ст.ст. 10, 214, 215 ЦПК України, сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, вважає за потрібне розяснити ОСОБА_1, що судовий захист його прав може мати місце в спосіб зобовязання відповідача ТОВ «Краснолиманське» звільнити його, однак лише у разі відмови роботодавця в вчиненні таких дій або в спосіб встановлення факту припинення трудових відносин за доведеністю умов ухвалення такого судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43 Конституції Україи, ст.ст. 36, 38, 47 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 10, 60, 209 ч. 2, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про встановлення факту звільнення та зобовязання внести до трудової книжки відомості про звільнення залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана в судову палату по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя