Справа №463/5955/15-ц
Провадження №2/463/602/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Гирич С. В.

при секретарі судових засідань ОСОБА_1

з участю позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5

в м. Львові

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ВАШ АВТО", ОСОБА_4 про визнання недійсним договору, суд

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсним договору №001369 фінансового лізингу, укладеного 12.11.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та ОСОБА_4.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що такий договір укладений з порушенням норм матеріального права, зокрема положень сімейного законодавства щодо обовязковості згоди другого з подружжя при укладенні договору, що виходить за межі дрібного побутового. Так зазначила, що предметом укладеного між відповідачами договору лізингу було придбання в інтересах сімї товару трактора. Проте, такий товар придбавався її чоловіком не в інтересах їх сімї, а в інтересах дочки ОСОБА_6 для здійснення нею та її сімєю сількогосподарської діяльності. Крім цього, за умовами зазначеного договору ОСОБА_4 було сплачено адміністративний платіж в розмірі 30 тис. грн., що являлися їхнім спільним майном подружжя, яке вони набули за довгі роки спільної діяльності, і щодо розпорядження якими вона своєї згоди не давала. Також вважає, що сплачена чоловіком сума за договором є цінним майном, що в сукупності з взятими ним зобовязаннями за умовами договору вносити подальші платежі, свідчить про факт укладення відповідачем договору, що виходить за межі дрібного побутового, а відтак необхідна була її згода на укладення такого договору. Однак, про його укладення вона дізналася від чоловіка лише після його повернення з м. Тернопіль, де такий договір укладався, на даний час вказаний договір порушує її майнові інтереси, оскільки її сімя змушена нести витрати, на які вона своєї згоди не давала, майно за умовами договору придбане не в інтересах їх сімї, а дочки, а тому просить позов задоволити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала з аналогічних підстав.

Відповідач ОСОБА_4, його представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали, суду пояснили, що дійсно відповідач ОСОБА_4 без згоди дружини уклав договір, що виходить за межі дрібного побутового договору, а також розпорядився спільним майном подружжя без відома іншого з подружжя. Крім цього, відповідач ОСОБА_4 вказав, що його дочка взяла в Городоцькому районі Львівської області земельну ділянку для ведення сільськогосподарської діяльності, а тому він вирішив зробити приємне дочці та без відома дружини мав намір придбати для дочки трактора. Однак, не зорієнтувавшись в умовах договору він підписав зобовязання про купівлю трактора вартістю 300 тис. грн., в той час як йому обіцяно було придбання такого вартістю 60 тис. грн. Крім цього, внесені ним кошти в сумі 30 тис. грн. були зараховані не як авансовий платіж, а як адміністративний, ці кошти є цінним майном подружжя, на розпорядження яким своєї згоди дружина не давала. На даний час його сімя витрати в указаному в договорі розмірі не здатна понести, на фоні цього з дружиною постійні конфлікти, вона своєї згоди на такий договір не дає, а тому не заперечує проти задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_7 «Лізингова компанія «Ваш Авто» в судове засідання явку свого представника не забезпечив повторно, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки представника суду не повідомив. А тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача.

Заслухавши пояснення сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд в задоволенні позовних вимог відмовляє з таких підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що 12.11.2015 року між ОСОБА_7 «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_4 було укладено договір фінансового лізингу №001369 (а.с.6-11). Відповідно до умов даного договору відповідач ОСОБА_7 «Лізингова компанія «Ваш Авто» (лізингодавець) взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу транспортний засіб Донг фенг 404 каб, узгодженою вартістю 12244,90 доларів США, що згідно обмінного курсу долара США до гривні на фактичну дату укладення договору становило 300000,00 грн. та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. При цьому, п.1.6 договору визначено, що предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу на лізингоодержувача, згідно з умовами даного договору.

Пунктом 1.7 договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.

12 листопада 2015 року на виконання зазначеного договору відповідач ОСОБА_4 сплатив ОСОБА_7 «Лізингова компанія «Ваш Авто» 30 тис. грн., що підтверджується квитанцією № (а.с.14).

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).

Позивач заявляючи вимоги про визнання недійсним зазначеного договору, посилається на порушення сторонами на момент укладення договору правових положень ст. 65 СК України, виходячи із того, що на її переконання спірний договір не належить до дрібного побутового правочину, а тому потребував письмової згоди другого з подружжя, якої вона, як дружина ОСОБА_4 не надавала. Крім цього, використання придбаного майна за умовами договору фінансового лізингу не передбачалося в інтересах сімї, а придбавалося для користування повнолітньою дочкою та її сімєю.

Даючи правову оцінку наведеним позивачем обґрунтуванням позову, суд виходить з наступного.

Дійсно судом встановлено, що на момент укладення ОСОБА_4 спірного договору фінансового лізингу, він перебував у зареєстрованому шлюбі із позивачем у справі ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу (а.с.40).

У відповідності до положень ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Разом з цим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України повинна враховуватися усіма судами України.

Однак, позивач в судовому засіданні, у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, жодними належними та допустимими доказами факту відсутності її згоди на моменту укладення правочину не довела, як і того факту, що відповідач ОСОБА_4 укладаючи оскаржуваний договір діяв недобросовісно скривши факт відсутності її згоди. Одночасно пояснення відповідача ОСОБА_4 про відсутність згоди позивача на момент укладення ним договору суд не приймає до уваги, оскільки як пояснив в судовому засіданні відповідач, позивач стала заперечувати з приводу укладення цього договору лише після його укладення в силу того, що він не уважно вивчив умови договору та підписав їх, взявши на себе зобовязання не співмірні з його фінансовими можливостями.

В той же час, не залежно від наявності чи відсутності згоди одного з подружжя суд вважає, що оспорюваний договір фінансового лізингу не може бути визнаний недійсним з цих підстав виходячи з такого.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм матеріального права, слід дійти висновку, що ЦК України та Закон України «Про фінансовий лізинг» не передбачають обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, а отже, й приймання письмової згоди іншого з подружжя на укладення зазначеного договору відповідно до ст. 65 СК України не вимагається.

Крім цього, відповідно до положень ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч.1 ст.806 ЦК України, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є договором оренди, за яким лізингодавець передає лізингоодержувачеві у користування майно на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Тобто при укладанні договору лізингу відсутнє майно яким розпорядився другий з подружжя, а проводиться лише грошова оплата предмета лізингу, грошові кошти не є предметом договору лізингу, а лише еквівалентом оплати за користування предметом лізингу.

За таких обставин, оскільки зазначеними положеннями цивільного законодавства України не вимагається письмова згода другого з подружжя на укладення договору фінансового лізингу, за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є договором оренди, а грошові кошти, якими розпорядився на думку позивача відповідач ОСОБА_4, як майном подружжя без її згоди, не є предметом договору, а лише засобом платежу, тому суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог. У звязку із наведеним слід відмовити в задоволенні позову за його безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ВАШ АВТО", ОСОБА_4 про визнання недійсним договору №001369 фінансового лізингу, укладеного 12.11.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та ОСОБА_4, відмовити за безпідставністю вимог.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в строки і порядок передбачені ст.294 ЦПК України до апеляційного суду Львівської області через місцевий суд.

Суддя: Гирич С. В.