УХВАЛА іменем україни
30 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

ІваненкоЮ.Г., Мартинюка В.І.,

за участю представників позивача - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до Приватного підприємства «Скіф» про визнання недійсним договору оренди, витребування земельної ділянки та відшкодування доходів,

за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 07 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24 червня 2015 року,

вс т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, укладений між ним та відповідачем, указуючи, що він цей договір не укладав та не підписував, тобто не було його волевиявлення для укладання цього правочину.

ОСОБА_5 просив стягнути з відповідача всі доходи, отримані ним з його земельної ділянки, зазначаючи, що після отримання державного акта про право власності на земельну ділянку він не передавав цю земельну ділянку в оренду ПП «Скіф».

Представник ПП «Скіф» позов не визнало, посилаючись на те, що ОСОБА_5 укладав договір оренди земельної ділянки та особисто підписав його. Після укладання договору оренди позивач отримував у відповідача орендну плату і не заявляв при цьому жодних претензій з приводу розміру орендної плати та укладеного договору.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 07 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 червня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем ОСОБА_5 та його представником ОСОБА_4 не доведені у встановленому законом порядку вимоги про те, що позивач не підписував спірні договори оренди земельної ділянки.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 січня 2008 року між ПП «Скіф» та ОСОБА_5 укладений договір оренди земельної ділянки, яка належить ОСОБА_5 на праві власності згідно з державним актом серії НОМЕР_2, виданим йому 26 серпня 2004 року Балтською районною державною адміністрацією Одеської області.

Договір оренди земельної ділянки 05 березня 2010 року був зареєстрований у Балтському районному відділі Одеської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в Державному реєстрі земель за № НОМЕР_1.

На підставі укладеного договору оренди ПП «Скіф» виплачувало ОСОБА_5 орендну плату за користування земельною ділянкою, починаючи з 2008 року до 2012 року включно, що підтверджується відомостями про видачу орендної плати ОСОБА_5 (а. с. 79-92).

У суді першої інстанції ОСОБА_5 визнав факт отримання ним орендної плати за оренду землі та пояснив суду, що у 2013 році він відмовився від отримання орендної плати за землю на прохання свого племінника ОСОБА_4, який є представником позивача в суді, та повідомив відповідача про розірвання договору оренди, оскільки він бажає передати в оренду земельну ділянку своєму племіннику.

Як вбачається з наданих відділом Держземагентства у Балтському районі Одеської області трьох оригіналів договорів оренди земельної ділянки від 01 січня 2008 року (розміщені у справі між аркушами № № 119-120 та на а. с. 43-44), в них містяться підписи сторони цього договору - ОСОБА_5

Однак з матеріалів справи вбачається, що в договорі оренди наявні не всі умови, передбачені ст. 15 Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції Українита ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності та не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України.

За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов.

Частиною першою статті 20 Закону України «Про оренду землі»від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІУ (далі - Закон) у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

Відповідно до статті 18 цього Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Отже, учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Відповідно до статті 15 ЦК України та статті 3 ЦПК Україниу порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, тому суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю у договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону, визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення їхніх законних прав (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою від 25 грудня 2013 року № 6-94цс13).

На порушення наведених норм матеріального права і вимог ст. ст. 212- 214, 316 ЦПК України суди не з'ясували дійсних обставин у справі, не перевірили належним чином доказів, не визначилися із характером спірних правовідносин, не надали їм оцінки та не вирішили їх. Оскільки в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити, чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону, визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення їхніх законних прав.

Судами не перевірено доводи позивача та його представників щодо підробки оспорюваного договору оренди, при цьому не витребувано оригінали спірного договору. Крім того, не витребувано попередній договір сторін щодо оренди земельної ділянки в 2000-2005 році, та не перевірено чи отримував позивач кошти за оренду земельної ділянки.

Допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 07 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко В.І. Мартинюк