Провадження № 22-ц/780/1158/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 10.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Антоненко В.І., Поліщука М.А.,

за участю секретаря : Вербової І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_2 про виділ частки із спільного майна в натурі для стягнення на неї для примусового виконання рішення суду,

у с т а н о в и л а:

В жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила виділити ОСОБА_4 в натурі 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка є спільною власністю подружжя відповідача та третьої особи ОСОБА_2, для звернення стягнення на неї з метою примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості в розмірі 251 693,09 грн. шляхом її продажу на публічних торгах за ціною, визначеною в порядку Закону України «Про виконавче провадження».

В ході розгляду справи, представник позивача - ОСОБА_5 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на указану квартиру, мотивуючи її тим, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову через ймовірність вільного відчуження відповідачем або третьою особою належного їм спірного нерухомого майна.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 грудня 2015 року заяву задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2

Не погоджуючись з даною ухвалою, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, з мотивів порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. На її думку, судом першої інстанції не було зазначено в оскаржуваній ухвалі жодних обставин, які б підтверджувалися належними та допустимими доказами, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливими виконання рішення суду. Також вказала на те, що заява про забезпечення позову була подана особою, що не мала на це відповідних повноважень, оскільки долучена до матеріалів справи довіреність, посвідчена нотаріусом третього нотаріального бюро м. Паланги Литовської Республіки 21 липня 2015 року, не відповідає вимогам міжнародно-правових актів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилами ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно із ст. 152 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. При цьому види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Отже, заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб або учасників процесу.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 порушила питання про виділення ОСОБА_4 в натурі 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, яка є спільною власністю подружжя його і ОСОБА_2, так як у відповідача відсутнє будь-яке інше майно та банківські рахунки, на які можливо звернути стягнення з метою примусового виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 3 липня 2014 року про стягнення з нього заборгованості в розмірі 251 693,09 грн.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 45284869 від 7 жовтня 2015 року, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1, загальною площею 50,3 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу від 30 квітня 2010 року № 3838. При цьому загальна вартість цього нерухомого майна становить 64 451 грн.

З наведеного слідує, що предметом заявлених позовних вимог є виділення із обєкту нерухомості, яке на переконання позивача, є спільним сумісним майном подружжя, в натурі частини майна в судовому порядку за невиконання зобовязання відповідача щодо повернення суми боргу згідно ухваленого рішення суду, а тому накладення арешту на квартиру, вартість якої не перевищує ціну позову, є співмірним із заявленими позивачем вимогами та попередить загрозу невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову через ймовірність вільного відчуження сторонами цієї квартири на користь третіх осіб.

Поруч з цим, з матеріалів справи вбачається, що заява про забезпечення позову була подана ОСОБА_5 інтересах ОСОБА_3 згідно довіреності, посвідченої нотаріусом третього нотаріального бюро м. Паланги Литовської Республіки 21 липня 2015 року.

Положеннями ст. 42 ЦПК України визначено перелік документів, що посвідчують повноваження представників. Зазначено, що довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на службі, стаціонарному лікуванні чи за рішенням суду, або за місцем його проживання.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені цієї особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа. Підстави і порядок припинення представництва за довіреністю визначається статтями 248-250 ЦК України.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

З метою спрощення процесу визнання іноземних документів підписана Гаазька Конвенція, що діяла з 1961 року.

З 22 грудня 2003 року Гаазька Конвенція діє і в Україні, вона відмінила вимогу консульської легалізації іноземних документів і змінює цю процедуру шляхом проставлення штампу «апостиль».

Апостиль - це спеціальний штамп, який проставляється на офіційних документах, що надходять від держав - учасниць Конвенції. Він засвідчує справжність підпису особи під документом і автентичність відбитку печатки або штампа, якими скріплено відповідний документ.

Новий порядок застосовується з боку України лише по відношенню до країн-учасниць Гаазької Конвенції.

Литва, як і Україна є країнами-учасницями Гаазької Конвенції, а тому довіреність видана ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_5 та посвідчена нотаріусом третього нотаріального бюро м. Паланги Литовської Республіки потребує легалізації на території України шляхом проставлення апостилю Міністерством юстиції України.

Встановлено, що на довіреності, яка міститься у матеріалах справи, штамп апостиль відсутній, що дозволяє зробити висновок, що цей документ немає юридичної сили на території України.

Отже, в даному випадку заяву про забезпечення позову від імені ОСОБА_3 подано особою, яка не має на це повноважень, адже представництво ОСОБА_5 не відбулося на підставі наданої довіреності і вона не є особою, яка має право звертатися до суду за захистом прав заявника.

Крім того, вказана довіреність була надана до суду без офіційного її перекладу на українську мову, що не відповідає вимогам ст. 7 ЦПК України та ч. ч. 1, 3 ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики», за якими судочинство в Україні у цивільних, господарських, адміністративних і кримінальних справах здійснюється державною мовою. Сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції зазначених обставин, в тому числі положень зазначеної Конвенції,не врахував, за наявності в матеріалах справи довіреності заявника на уповноваження представника представляти її інтереси в суді, яка не в повному обсязі відповідає вимогам закону, дійшов передчасного висновку про задоволення заяви про забезпечення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

У відповідності п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а ухвала скасуванню з передачею питання про забезпечення позову до суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 312 ЦПК України, оскільки при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову допущено порушення вимог цивільного процесуального законодавства.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 грудня 2015 року скасувати, питання про вжиття заходів забезпечення позову передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 324 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Н.В.Ігнатченко

судді: В.І.Антоненко

ОСОБА_6