Справа № 466/6942/13 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/783/614/16 Доповідач в 2-й інстанції: Мусіна Т. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

за участі секретаря - Фейір К.О.

з участю: позивача ОСОБА_2 та його представника - адвоката

Райхеля Р.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 28 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Болеар Мед» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за затримку розрахунків при звільненні,-

в с т а н о в и л а :

12 травня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, уточненим у червні 2015 року, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Болеар Мед» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за затримку розрахунків при звільненні, в якому просив стягнути з ТзОВ «Болеар Мед» на його користь 592 898,93 грн., з яких: 326 213, 99 грн. - невиплачена (заборгована) заробітна плата за період з 20 травня 2010р. по 04 листопада 2014р.; 43 505 грн. - заборгована заробітна плата з 04 листопада 2014 року по день постановлення рішення у даній справі з розрахунку 6 215, 00 грн. на місяць, станом на 04 червня 2015р.; 223 109, 94 грн. - втраченої ним частини заробітку в зв'язку з інфляцією станом на 04 червня 2015 року.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 25 березня 2011 року його поновлено на посаді менеджера (управителя) в оптовій торгівлі відділу збуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Болеар Мед», визнано недійсним наказ ТзОВ «Болеар Мед» від 30 грудня 2009 року №231-к про його звільнення та вирішено стягнути з ТзОВ «Болеар Мед» на користь ОСОБА_2 компенсацію за весь час вимушеного прогулу з 31 грудня 2009 року по 19 травня 2010 р. В зв'язку з тим, що ТзОВ «Болеар Мед» з моменту поновлення на роботі не виплачувало йому заробітну плату, він був вимушений звернутися із заявою про звільнення і 16 березня 2012 року відповідачем видано наказ про звільнення ОСОБА_2 за згодою сторін згідно п. 1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Зазначає, що відповідач розрахунок з ним не провів. У день звільнення, відповідно до касового ордеру від 16 березня 2012 року, йому було видано лише 485,00 грн. розрахункових коштів за березень 2012 року. Вказує, що відповідно до трудового договору з ТзОВ «Болеар Мед» від 15 липня 2008 року йому було встановлено посадовий оклад (тарифну ставку) у розмірі 6215 грн. на місяць.

Посилаючись на вказане, просив задовольнити його позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 28 жовтня 2015 року позов задоволено частково та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Болеар Мед» на користь ОСОБА_2 135 927 грн. 82 коп. невиплаченої заробітної плати, а також 106 691 грн. 24 коп. інфляційних за період з 20.05.2010 по 16.03.2012 року, а всього - 242 619 грн. 06 коп.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову оскаржив позивач.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у задоволенні позову про стягнення невиплаченої заробітної плати, а саме за період з 17.03.2012р. по 04.11.2014р., що становить 190 286 грн. 17 коп.; стягнення втраченої частини заробітку у зв'язку з інфляцією з 17.03.2012р. по 04.11.2014р., що становить 116 418 грн. 70 коп.; стягнення заборгованої заробітної плати з 04.11.2014р. по день постановлення рішення з розрахунку 6215 грн., що станом на 04.06.2015р. складає 43 505 грн.

Просить рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у позовному розмірі.

Представник відповідача ТзОВ «Болеар Мед» в судові засідання апеляційної інстанції не з'являється, хоча повідомляється про день та час судового засідання у передбаченому ст.ст. 74-76 ЦПК України порядку, проте, судові повістки повертаються до суду без вручення за закінченням терміну зберігання з незалежних від суду причин, тому відповідно до абз.5 ч.5 ст.74 та ч.1 ст. 77 ЦПК України вважаються доставленими. Надіслані судова повістка та копія апеляційної скарги на електронні адреси відповідача, вказані в касаційній скарзі (а.с. 159 т.1) не доставлені адресату у зв'язку з відсутністю таких адрес, що підтверджується звітом про неможливість направлення електронного повідомлення (а.с. 93-94 т.2).

Відповідач повідомлений про дату судового засідання в порядку ч.5 ст. 76 ЦПК України шляхом направлення електронною поштою та звичайною поштою рекомендованим повідомленням копії апеляційної скарги та судової повістки представнику відповідача Лісовському Р.А., який діє на підставі довіреності відповідача від 25.01.2012р., що не обмежена строком дії (а.с. 25 т.1) та одержані ним під розписку 23.02.2016р. За повідомленням ДПІ у Печерському районі Головного управління ДВС у м. Києві від 04.02.2016р., направленого на адресу адвоката позивача Райхеля Р.П., ТОВ «Болеар Мед» станом на 03.02.2016р. не здійснює фінансово-господарську діяльність.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши доводи осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до наказу № 102-К від 15 липня 2008р. був прийнятий на роботу в ТзОВ «Болеар Мед» на посаду менеджера в оптовій торгівлі та посередництва у торгівлі до відділу збуту з 15 липня 2008р. з індивідуальним посадовим окладом в розмірі 6215,00 грн. на місяць з випробувальним терміном строком на три місяці, що підтверджується копією письмового договору від 15 липня 2008р. та копією його трудової книжки (а.с. 9,10, 11 т.1) і наказом № 195-к від 13 листопада 2008р. був звільнений з роботи на підставі п.4ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

17 листопада 2008р. своїм наказом № 199-к відповідач скасував наказ № 195-к від 13.11.2008р. про звільнення позивача за прогул та поновив ОСОБА_2 на роботі.

30 грудня 2009р. наказом № 231-к позивача звільнено з роботи на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25 березня 2011р. у справі № 2-313/11 залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 грудня 2011р. (провадження № 22ц-4553/11) позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено та ухвалено:

- стягнути з ТзОВ «Болеар Мед» на користь ОСОБА_2 невиплаченої заробітної плати за період роботи з 13 листопада 2008 року по 30 грудня 2009 року в сумі - 84 254 грн.;

- визнати недійсним наказ ТзОВ «Болеар Мед» від 30.12.2009 року №231-к «Про звільнення працівника з роботи за прогул без поважних причин» та зобов'язано поновити ОСОБА_2 на посаді менеджера (управителя) в оптовій торгівлі відділу збуту ТзОВ «Болеар Мед»;

- стягнути з ТзОВ «Болеар Мед» на користь ОСОБА_2 компенсацію за весь час вимушеного прогулу з 31 грудня 2009 року по 19 травня 2010 року в сумі 34 884 грн. 19 коп.;

- стягнути з ТзОВ «Болеар Мед» в доход держави судовий збір в розмірі 1194 грн. та кошти на оплату витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в сумі 120 грн.

Вказане рішення суду було виконано відповідачем і згідно наказу ТзОВ «Болеар Мед» № 13-3 від 15 березня 2012р. ОСОБА_2 було поновлено на роботі (а.с. 5 т.1).

В рамках відкритого ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві виконавчого провадження відповідач виконав рішення суду в частині стягнення заробітної плати та платіжними дорученнями № 3198 від 26.03.2012р., № 3211 від 28.03.2012р., № 3234 від 30.03.2012р., № 3248 від 03.04.2012р., № 3256 від 06.04.2012р. в користь ОСОБА_2 було виплачено стягнуті судом суми середнього заробітку в сукупному розмірі 119 408, 19 грн.

В подальшому згідно наказу ТзОВ «Болеар Мед» № 14-к від 16 березня 2012р. ОСОБА_2 було звільнено 16 березня 2012р. за згодою сторін згідно ст. 36 п.1 КЗпП України на підставі заяви ОСОБА_2 та видано йому трудову книжку (а.с. 8 т.1).

Відповідні записи про звільнення ОСОБА_2 на підставі ст. 36 п.1 КЗпП України містяться в його трудовій книжці (а.с. 11 т.1).

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2012р., залишеною без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 01 квітня 2013р., відмовлено у задоволенні заяви ТзОВ «Болеар Мед» про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Франківського районного суду м.Львова від 25 березня 2011р. (а.с. 30 т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2013р. за результатами розгляду касаційної скарги ТзОВ «Болеар Мед» було скасовано ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2012р. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 01 квітня 2013р., якими відмовлено у задоволенні заяви ТзОВ «Болеар Мед» про перегляд рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 березня 2011р. та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2013 року скасовано рішення Франківського районного суду м. Львова від 25.03.2011р. у справі за позовом ОСОБА_2 до ТзОВ «Болеар Мед» про поновлення на роботі і стягнення компенсації за весь час вимушеного прогулу та визнано такою, що втрачає законну силу ухвала Апеляційного суду Львівської області віл 12.12.2011р. у даній справі.

За наслідками нового розгляду рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18.11.2013р. у задоволенні позову ОСОБА_2 до ТзОВ «Болеар Мед» про визнання недійсним наказу № 231-к від 30.12.2009р. про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, компенсації за час вимушеного прогулу відмовлено (а.с. 228-233).

За наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 рішенням Апеляційного суду Львівської області від 04 листопада 2014р. ухвала Франківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2013 року скасована як така, що постановлена судом з порушенням вимог ст.ст. 364, 365 ЦПК України та не відповідає порядку вирішення даного питання.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2013р. скасовано та ухвалено нове рішення, яким частково задоволено вимоги ОСОБА_2, визнано недійсним наказ ТзОВ «Болеар Мед» від 30.12.2009р. № 231-к про звільнення ОСОБА_2 з роботи за прогул без поважних причин та поновлення його на роботі, як незаконно звільненого за цим наказом.

В задоволенні позовних вимог про стягнення на його користь грошової компенсації за весь час вимушеного прогулу з 31 грудня 2009р. по 19 травня 2010р. в розмірі 34 884 грн. 19 коп., а також заборгованої заробітної плати в розмірі 84 524 грн. відмовлено, оскільки встановлено, що ТзОВ «Болеар Мед» виплатило вказані суми при виконанні попередніх рішень.

Вказане рішення суду набрало законної сили (а.с. 32-37 т.2).

Таким чином правові підстави для повторного стягнення зазначених сум за вищевказані періоди відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на стадії розгляду справи в суді першої інстанції після уточнень позовних вимог 12.06.2015р. просив стягнути в його користь заробітну плату з 20 травня 2010р. по 04 листопада 2014р., та з 04 листопада 2014р. по день постановлення судом рішення, а також втрачену частину заробітної плати у зв'язку з інфляцією станом на 04 червня 2015р. (а.с. 23 т.2).

При цьому він виходив з того, що наказ ТзОВ «Болеар Мед» № 14-к від 16.03.2012р. про його звільнення з роботи за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України скасовано відповідачем наказом № 49-к від 06 вересня 2013р., тому з врахуванням рішення Апеляційного суду Львівської області від 04 листопада 2014р. про поновлення його на роботі він вважається працівником відповідача з правом виплати йому заборгованої заробітної плати за увесь вказаний період.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позивачу ОСОБА_2 слід виплатити заборговану заробітну плату за період з 20 травня 2010р. по 16 березня 2012р. - день його остаточного звільнення за згодою сторін.

При цьому судом правильно враховано, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Судом встановлено, що такої домовленості між ОСОБА_2 та ТзОВ «Болеар Мед» на скасування наказу про звільнення ОСОБА_2 з роботи за п.1 ст. 36 КЗпП України з 16.03.2012р. № 14-к не було, позивач по цьому питанню до роботодавця взагалі не звертався, що визнав у судовому засідання апеляційної інстанції, тому ця обставина відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Із змісту наказу № 49-к від 06 вересня 2013р. про скасування наказу від 16 березня 2012р. № 14-к «Про звільнення ОСОБА_2 за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України» вбачається, що він був винесений на підставі незаконної ухвали Франківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2013р., якою було скасовано рішення Франківського районного суду м. Львова від 25.03.2011р. про поновлення ОСОБА_2 на роботі та визнана нечинною ухвала Апеляційного суду Львівської області від 12.11.2011р.

Таким чином цей наказ, що ґрунтується на скасованому судовому рішенні у вигляді ухвали, не створює жодних юридичних наслідків для сторін трудового договору, які досягли взаємної згоди на розірвання трудового договору за згодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України та не досягли домовленості на її анулювання, тому наказ від 16 березня 2012р. № 14-к про звільнення ОСОБА_2 на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін 16.03.2012р. не втратив юридичної сили і саме з цієї дати між сторонами остаточно припинені трудові відносини.

Колегією суддів встановлено, що цей наказ № 14-к від 16.03.2012р. внесений у трудову книжку ОСОБА_2 і він визнав в судовому засіданні апеляційної інстанції, що після звільнення за згодою сторін він в ТзОВ «Болеар Мед» ні юридично, ні фактично не працює, жодні завдання по забезпеченню реалізації рекламних компаній та збуту товарів від ТзОВ «Болеар Мед» не одержував і не виконував, співпраця на рівні трудових правовідносин відсутня, він займається самостійно підприємницькою діяльністю і є директором власного приватного підприємства у м. Львові.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України ці обставини, визнані позивачем, не потребують додаткового доказування.

Та обставина, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 04 листопада 2014р. у справі № 465/8994/13, провадження № 22-ц/783/5583/14, ОСОБА_2 був поновлений на роботі у зв'язку із скасуванням наказу № 231 від 30.12.2009р. про звільнення його з роботи за прогул, не свідчить про те, що його трудові відносини з ТзОВ «Болеар Мед» автоматично мають бути продовжені після звільнення з роботи за згодою сторін, оскільки предметом його позову у даній справі був наказ ТзОВ «Болеар Мед» № 231-к від 30.12.2009р., законність розірвання з ним трудового договору за згодою сторін ОСОБА_2 не оспорював, будь-які висновки по цьому питанню у рішенні Апеляційного суду Львівської області від 04 листопада 2014 року відсутні, тому ОСОБА_2 в порядку виконання рішення суду підлягає поновленню на роботі з 30.12.2009р. по день його звільнення за згодою сторін 16.03.2012р.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2, посилаючись на невиконання відповідачем рішення Апеляційного суду Львівської області від 04 листопада 2014р. про поновлення його на роботі у ТзОВ «Болеар Мед» не пред'являв виконавчий лист до примусового виконання протягом річного строку, передбаченого ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження», що підтверджується постановою про відмову у відкритті виконавчого провадження від 26.01.2016р. винесеної старшим державним виконавцем ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві ВП № 49924124, у якій зазначено, що виконавчий документ, що набрав законної сили 04.11.2014р. пред'явлений до примусового виконання 22.01.2016р. доказів оскарження цієї постанови суду не подано.

Судом першої інстанції встановлено, що на день звільнення з роботи 16.03.2012р. з ОСОБА_2 не був проведений повний розрахунок, а відповідно до касового ордеру від 16.03.2012р. йому було виплачено лише 485,00 грн. розрахункових за березень 2012р.

З врахуванням вищенаведеного, визначеного позивачу у трудовому договорі місячного посадового окладу у розмірі 6215 грн., суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позивачу на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України підлягає стягненню заробітна плата за період з 20.05.2010р. по 16.03.2012р. в розмірі 135 927,18 грн. та 106 691, 24 грн. втраченої ним частини заробітної плати у зв'язку з інфляцією. Вказана сума розрахунку позивачем не оспорюється.

Враховуючи, що суд першої інстанції повно і правильно встановив фактичні обставини справи, застосував закон, який поширюється на зазначені правовідносини, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку про те, що судом при розгляді справи допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які є підставами для скасування рішення суду, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 28 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий Т.Г. Мусіна

Судді: І.В. Бермес

Р.В. Савуляк