Провадження № 2/344/764/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2016 р. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Прокопів С.Р.

позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3, його представника Синишин П. Є.

представника Івано-Франківської міської ради та Міського голови м. Івано-Франківськ Максиміва І.І.

представника Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради Когут М.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право на проживання, зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_7, Міського голови м. Івано-Франківськ, Івано-Франківської міської ради про скасування розпорядження та визнання недійсним свідоцтва,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що в квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1, ОСОБА_7. Відповідач у квітні 2001 р. залишив сім`ю та спірну квартиру, забрав усі свої речі, а місце проживання відповідача позивачці не відомо, відповідач не цікавиться квартирою, не виконує обов`язки наймача. Тому позивачка просила суд про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на проживання.

04/04/2014 р. позивачка подала додаткову позовну заяву, в якій просила суд про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування спірною квартирою на підставі ст. 71 ЖК України.

ОСОБА_3 подав зустрічний позов, в якому вказав, що заочним рішенням від 18/11/2010 р. його було визнано таким, що втратив право на житло, а 15/12/2010 р. знято з реєстрації на підставі вказаного рішення суду. 14/11/2013 р. заочне рішення було скасовано. 08/08/1984 р. було видано ордер на вселення в спірну квартиру на ім`я позивачки та на членів сім`ї, до складу яких входив відповідач. 22/04/1977 р. позивачка та відповідач зареєстрували їх шлюб. 21/04/2001 р. відповідач виїхав до Республіки Італія з метою працевлаштування, свої речі залишив в спірній квартирі, позивачка знала про мету виїзду відповідача, спілкувались засобами зв`язку; 09/09/2013 р. відповідач повернувся у спірне житло. В наступному відповідач дізнався про приватизацію квартири. Тому відповідач просив суд про скасування розпорядження та визнання недійсним свідоцтва,

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов з підстав, що в ньому вказані. Позивачка надала пояснення про те, що відповідач змінив замок в дверях однієї із кімнат в квартирі, у вересні 2013 р. приїхав та сказав, що буде жити 1 місяць, але поставив замок.

В судовому засіданні представник позивача надала пояснення про те, що приватизація спірної квартири здійснена без порушення закону, зустрічний позов позбавлений правових підстав, відповідач був відсутній в спірному житлі протягом 9 років та 4 місяців.

В судовому засіданні відповідач заперечив позов з тих підстав, що з моменту свого приїзду витрати на оплату за житлово-комунальних послуг здійснюються позивачем та відповідачем пропорційно; на даний час відповідач проживає в спірному житлі, іншого житла немає, позбавлений позивачкою права на приватизацію житла на підставі заочного рішення, яке в наступному було скасовано; тимчасово був відсутній в спірному житлі з підстав працевлаштування, про що було відомо позивачці, сторони підтримували зв`язок, відповідач надсилав позивачці відправлення.

В судовому засіданні представник Міського голови заперечив зустрічний позов з тих підстав, що приватизація здійснена на в порядку, передбаченому законом.

В судовому засіданні представник Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради надав пояснення про те, що на час приватизації департамент не існував, а тому не міг порушити права відповідача.

Судом встановлено наступні обставини.

08/09/1984 р. видано ордер на спірну квартиру на ім`я позивачки та сім`ю, до складу якої входив відповідач.

Договір з надання послуг на утримання будинків і споруд від 10/08/2010 р. укладено позивачкою з ЖЕО №1.

19/08/2010 р. видано довідку №3218, відповідно до якої в спірній квартирі прописані та проживають позивач та відповідач.

18/11/2010 р. ухвалено заочне рішення про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою.

14/11/2013 заочне рішення від 18/11/2010 р. скасовано.

05/01/2011 р. ухвалено розпорядження Міського голови м. Івано-Франківськ, яким прийнято рішення про приватизацію спірної квартири позивачкою та ОСОБА_7

25/01/2011 р. видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру за позивачкою та ОСОБА_7 в рівних частках.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 159 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Тому не можуть бути прийняті до уваги будь-які пояснення фізичних осіб, які не надані безпосередньо перед цим складом суду.

Відповідно до квитанції №0053562 відповідач сплатив на користь адвоката Синишин П.Є. 2000 гривень за надану правову допомогу.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Відповідач надав суду пояснення про те, що про причину його тимчасового виїзду за кордон було відомо позивачці, під час перебування за кордоном відповідача він підтримував зв`язок з позивачкою.

При цьому в позовній заяві позивачка вказала, що відповідач самовільно залишив спірне житло, не повідомив про причину такого виїзду та протягом строку його відсутності їй не було відомо про місце його перебування, причину виїзду та намір щодо повернення в спірне житло.

Однак вказані пояснення позивачки суперечать поясненням відповідача, так само позивачка не спростувала пояснення відповідача про те, що протягом часу його відсутності вони підтримували зв`язок листуванням, відповідач надсилав позивачці відправлення.

За обставин підтримання сторонами між собою зв`язку позивачка не довела перед судом тієї обставини, що повідомила відповідача про намір визнати його таким, що втратив право користування спірним житлом, про те, що вона звернулась до суду із відповідним позовом, про свій намір приватизувати спірне житло без участі відповідача в цьому.

Отже в позовній заяві позивачка зазначила неправдиву інформацію щодо причин тимчасового залишення відповідачем спірної квартири, яку було використано судом під час ухвалення заочного рішення.

Однак відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Тому дії позивачки щодо надання суду неправдивої інформації про обставини та причини тимчасового виїзду відповідача не можуть бути визнані добросовісними.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд повинен вирішити справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, незалежно від того вірно чи помилково позивач просить застосувати ту чи іншу правову норму.

В свою чергу відповідно до ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму.

Отже навіть за умов відмови відповідача від приватизації спірного житла законому йому гарантовано право на користування спірним житлом.

В свою чергу в судовому засіданні відповідач надав пояснення про те, що бажає реалізувати право на приватизацію спірного житла, але діями позивачки позбавлений такої можливості.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так само відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла.

Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, п.41 50, Справа "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року).

Отже негативним зобов`язанням держави в спірних відносинах відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є непорушення житлових прав відповідача.

Відповідно до "Висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року" від 01.07.2013 р., які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими до врахування в цьому спорі, виходячи з аналізу змісту ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 Цивільного кодексу України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає. Відповідно до зазначених правових норм постійність проживання не обмежено будь-яким часом; особа може мати декілька місць проживання.

Відповідно до п. 40 рішення ЄСПЛ в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року) згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Так після повернення з-за кордону відповідач повернувся до спірного житла. Позивачка, яка утримувала у своєму володінні спірне житло та за умов приватизації спірної квартири на себе та сина надала відповідачу можливість проживати в спірному житлі; не заперечила його права користування і володіння спірним житлом на момент повернення відповідача; позивачка не заявила позову про виселення відповідача; в судовому засіданні відповідач неодноразово надав пояснення про те, що на час вирішення спору проживає в спірному житлі; будь-якого іншого житла не має.

Відповідно до п. 1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В свою чергу відповідно до п. 1 ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В своїй заяві позивачка просила суд про позбавлення відповідача житлових прав без належних на те правових підстав.

Однак відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Отже позов позбавлений будь-яких правових підстав, а тому є формою зловживання позивачем права на звернення до суду.

Крім цього відповідно до п. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

В свою чергу в п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України в якості способу захисту цивільного права передбачено визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Таким чином зустрічний позов обґунтовано належними на те правовими підставами, а тому він підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

При цьому відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Отже відповідачу належить право на компенсацію судових витрат щодо захисту його права на житло в цьому спорі.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право на проживання, відмовити;

зустрічний позов задовольнити;

розпорядження Міського голови м. Івано-Франківськ від 05/01/2011 р. №2-р в частині передачі в приватну власність квартири АДРЕСА_2 та свідоцтво про право власності на зазначену квартиру від 25/01/2011 р., видане на ім`я ОСОБА_1, ОСОБА_7 визнати недійсним;

стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 2000 гривень витрат на правову допомогу, 243,6 гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з дня його проголошення. У разі відсутності сторін, під час проголошення судового рішення подається апеляційна скарга протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя С.О. Бородовський