Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/5503/15-ц Головуючий у 1-й інст. Галасюк Р. А.
Категорія 57 Доповідач Миніч Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря судового

засідання Ковальської Я.В.

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк"

на заочне рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 03 грудня 2015 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про захист прав споживачів,

встановив:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом. Просив поновити пропущений строк позовної давності та визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту з моменту його укладання на підставі ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЦК України. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 05.02.2007 року між ним та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (надалі - ПАТ «Укр Сиббанк») був укладений договір про надання споживчого кредиту НОМЕР_1, за умовами якого відповідач надав позивачу кредит в сумі 25 000 доларів США, що на день подання позову еквівалентно 517 250 грн. Кошти надані в споживчих цілях, однак договір не має відомостей щодо детального розпису вартості кредиту. На думку позивача, при укладенні вказаного договору банком було порушено ч.2 с.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема вважав, що відповідач приховав від нього наявну інформацію, чим порушив його права як споживача фінансових послуг та ввів в оману щодо реальних матеріальних витрат. Посилаючись на ст.229 ЦК України, вважав, що договір був укладений під впливом помилки, оскільки він не знав вартості послуг, пов'язаних з оформленням кредиту.

В подальшому, уточнивши вимоги, позивач просив на підставі ч.1 ст.216 ЦК України повернути йому все одержане за договором споживчого кредиту.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 03 грудня 2015 року позов задоволено. Поновлено ОСОБА_3 строк звернення до суду.

Визнаний недійсним договір про надання споживчого кредиту НОМЕР_1 від 05.02.2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк». Цим же рішенням зобов'язано ПАТ «УкрСиббанк» (і.к.09807750, проспект Московський,60, м.Харків, 61050) повернути ОСОБА_3, АДРЕСА_1, 10012, все одержане за договором про надання споживчого кредиту НОМЕР_1 від 05.02.2007 року, укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк».

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 29 січня 2016 року в задоволенні заяви ПАТ «УкрСиббанк» про перегляд заочного рішення суду від 03 грудня 2015 року відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апелянт вважає, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги заяву про застосування строків позовної давності, а висновки суду щодо застосування до спірних правовідносин положень ст.230 ЦК України із посиланням на ст.ст.11,19 Закону України «Про захист прав споживачів» - не відповідають обставинам справи.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1 від 05.02.2007 року на суму 25000 доларів США (а.с.5-10).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні кредитного договору порушені вимоги ст.11, пп.7 ст.15, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, та ч.1 ст.203, ст.229 ЦК України.

Проте з такими висновками суду погодитися неможливо.

Так, частиною першою ст.215 ЦК передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на порушення при укладенні оспорюваного договору положень ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів" в частині відсутності в кредитному договорі „детального розпису загальної вартості кредиту", „інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту".

Проте такі вимоги є безпідставними та спростовуються наданим Банком інформаційним листом від 05.02.2007 року, із змісту якого вбачається, що своїм підписом позичальник засвідчив факт ознайомлення із умовами кредитування (а.с.52).

Всі істотні умови кредитного договору були погоджені сторонами та не оспорювалися позивачем і виконувалися з моменту його укладення протягом тривалого часу.

Посилання ОСОБА_3 як на підставу визнання кредитного договору недійсним, на укладення правочину під впливом помилки також не заслуговують на увагу.

Згідно зі ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

В даному випадку позивачем не доведено, що на момент укладення договору мала місце помилка щодо природи правочину, прав та обов"язків сторін тощо та що такі обставини мають істотне значення (ст.229 ЦК).

Твердження ОСОБА_3 спростовуються його власноручною заявою про надання кредиту, із змісту якої вбачається, на яку саме суму позики він претендує, у якій валюті, термін кредитування та розмір відсоткової ставки (а.с.54-58).

Крім того, як свідчать надані Банком документи, у серпні 2015 року за заявою самого ж ОСОБА_3 він вніс залишок кредиту та у зв"язку з цим було анульовано борг, а отже, зобов"язальні відносини між сторонами припинені (а.с.59-63).

Посилання суду в мотивувальній частині рішення на ст.230 ЦК суперечать положенням ст.11 ЦПК, оскільки з цих підстав позов не було заявлено.

На підставі викладеного та відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову в позові.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313,314,316ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" задоволити.

Заочне рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 03 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове.

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про захист прав споживачів.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" 876 грн.96 коп. понесених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: