АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.12.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

Справа № 761/9337/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/3661/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Савицький О.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив стягнути на його користь 340618,80 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 400000 грн. на відшкодування моральної шкоди солідарно з обох відповідачі (а.с.1-7,103-104).

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 01.12.2014 в результаті попадання реактивного снаряду була зруйнована його квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В цілому в квартирі розбиті всі внутрішні не несучі перегородки (до розкриття тріщин), значно пошкоджено підлогове покриття. Крім того, було пошкоджено все майно, що знаходилось в квартирі. На момент попадання снаряду в квартиру у ній був лише позивач, і лише завдяки ударній хвилі залишився живим, однак отримав численні тілесні ушкодження. Згідно висновку ОБСЄ снаряд, що потрапив до квартири позивача належить до українського озброєння, а тому позивач звернувся з даним позовом до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.12.2015 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Служби безпеки України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт посилається на те, що рішення суду є необґрунтованим, через неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи та внаслідок неправильного їх дослідження та їх оцінки. Так, позивач вказує на те, що факт спричинення йому тілесних ушкоджень та факт зруйнування квартири, що належить йому, а також спричинені цим збитки підтверджуються цілим рядом документів, що були надані ним до суду та які містяться у матеріалах справи, проте суд на них уваги не звернув та жодної оцінки їм не надав. Крім того, апелянт зазначає, що ст. 19 Закону України «Про запобігання тероризму» є прямою та такою, що за умов викладених у позовній заяві є підставою для задоволення позову.

На підставі викладеного, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримала апеляційну з підстав викладених у ній, просила про задоволення заявлених ними вимог.

Представник Служби безпеки України та представник Антитерористичного центру при Службі безпеки України заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Державна казначейська служба України свого представника в судове засідання не направили, повідомлені про розгляд справи належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не надано суду жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння їм шкоди та її розміру, та з недоведеності факту заподіяння шкоди саме з вини відповідача та наявність причинного зв'язку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що при артобстрілі мікрорайону «Текстильник» в м. Донецьк прямим попаданням реактивного снаряду в квартиру АДРЕСА_2 знищена вказана квартира, яка належить позивачу на праві власності. На даний момент квартира непридатна для проживання до проведення відповідних відновлюваних робіт (а.с.16,8-9).

Відповідно до акту обстеження житлового будинку АДРЕСА_2 від 01.12.2014, була пошкоджена конструкція зазначеного житлового будинку, зокрема: зовнішня блочна стіна, віконні блоки квартири АДРЕСА_2, балкона плита квартири АДРЕСА_2, а також ушкоджені пластикові склопакети зазначеної квартири (13,4 кв.м.) (а.с.17-18).

Згідно з Актом № 10 від 02.12.2014 в квартирі АДРЕСА_2, у квартирі сталися наступні пошкодження: пошкоджена зовнішня капітальна стіна будинку на 70%, знищені всі міжкімнатні панелі, у підлозі утворилася діра, знищена вся побутова техніка, меблі, одяг, дитячі книги, підручники, навчальне приладдя та дитячі іграшки. Трикімнатна квартира повністю знищена і непридатна для життя(а.с.19)

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на Закон України «Про боротьбу з тероризмом» та положення ст.ст. 22,1166,1192 ЦК України, як підставу відшкодування заподіяної йому матеріальної та моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В порядку ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Аналіз даних правових норм свідчить про те, що як в питаннях відшкодування шкоди, так і в питаннях відшкодування збитків суд має встановити наявність заподіяної шкоди, протиправність діяння заподіювача та вини останнього в її заподіянні, без виключення, тобто в тому числі має бути підтверджена і вина державних органів.

В позовних вимогах позивач посилався на належність реактивного снаряду Збройним Силам України, проте в ході розгляду справи вказані обставини не були доведені належними та допустимими доказами. Натомість, згідно листа Генерального штабу Збройних Сил України Міністерства оборони України №300/1/С/29/22 від 05.06.2015 бойових дій у ніч з 30.11.2014 на 31.11.2014 за участі підрозділів Збройних Сил України на території м. Донецьк та його околицях не було. Обстріли м. Донецьк та його околиць з позицій українських військ, залучених до проведення антитерористичної операції, у тому числі з використанням артилерійського та важкого озброєння, не здійснювалися (а.с.125).

А отже слід погодитись з висновком суду першої інстанції про відсутність доказів вини відповідачів у заподіянні вищезазначеної матеріальної шкоди позивачу, що в свою чергу унеможливлює задоволення вимог позивача про стягнення на його користь 340618,80 грн. на відшкодування матеріальної шкоди завданої в результаті пошкодження його квартири.

Доводи апеляційної скарги щодо прямої дії норми ст. 19 Закон України «Про боротьбу з тероризмом» відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 19 Закон України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Терористичним актом в силу ст. 1 цього Закону визнається злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України.

Так, у вже згаданому листі Генерального штабу Збройних Сил України Міністерства оборони України № 300/1/С/29/22 від 05.06.2015 зазначено про те, що з позицій незаконно-озброєних формувань відбувався обстріл з БМ-21 «Град» сил антитерористичної операції, розташованих на 2,5 км західніше н.м. Старогнатівка, з боку н.п. Біла Кам'янка (а.с.125). Проте, у вказаному листі не йдеться про встановлений факт заподіяння шкоди майну позивача цими незаконними формуваннями. Крім того, факт вчинення злочинного діяння, яким є, зокрема терористичний акт, може бути підтверджений вироком суду, що набрав законної сили.

Також необхідно звернути увагу, що положеннями ст.ст. 170,176 ЦК України передбачено, що держава здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їх компетенції, встановленої законом.

Разом з тим, відповідно до ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов'язаннями держави.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

А отже пред'явлення позову до Служби безпеки України та Антитерористичний центру при Службі безпеки України про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок проведення антитерористичної операції не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Відповідно до п. 8 ст. 7, пп. 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України (БК України), бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про Державний бюджет України».

Згідно зі ст. 43 БК України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Державна казначейська служба України, діяльність якої спрямовується і координується через Міністра фінансів України, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Проте, виходячи з положень ст. 22 БК України Казначейська служба України не є розпорядником бюджетних коштів.

А отже і Державна казначейська служба України не відповідає за зобов'язаннями Держави. Крім того, в ході розгляду справи позивачем було заявлено лише клопотання про залучення вказаної установи в якості співвідповідача у справі, яке задоволено судом першої інстанції (а.с.131-132). Проте, позовні вимоги в порядку визначеному процесуальним законом, зокрема, з обґрунтуванням та визначенням розміру вимог пред'явлені не були.

В силу ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, твердження позивача про незаконність ухваленого рішення, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, на думку колегії суддів є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтвердженими належними та допустимими доказами по справі, як того вимагають положення ст..ст.10,60 ЦПК України.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.12.2015 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді :