У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та збитків за договором фінансового лізингу; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди за касаційними скаргами ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 9 жовтня 2015 року та товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 5 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 9 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі - ТОВ «Порше Лізинг Україна») звернулось до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 25 листопада 2013 року з ОСОБА_3 укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого товариство зобов'язалось передати у розпорядження ОСОБА_3 автомобіль Volkswagen Touareg3,0 І V6 TDI, 2013 року випуску, а відповідач зобов'язався здійснювати лізингові платежі відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів, придбати зазначений автомобіль за купівельною ціною, визначеною позивачем.

У зв'язку з неналежним виконанням умов договору 30 жовтня 2014 року товариство розірвало договір на підставі п. 12.6.1 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу та надіслало відповідачу вимогу про сплату заборгованості, повернення автомобіля і повідомлення про відмову від договору, однак останнім вимоги не були виконані.

Позивач зазначав, що дія договору припинена з 27 вересня 2011 року, ураховуючи викладене, просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь основну заборгованість за договором фінансового лізингу в розмірі 55 542 грн 41 коп., упущену вигоду в розмірі 679 453 грн 23 коп., штраф у розмірі 3 065 грн 31 коп., 2 935 грн 52 коп. пені, три проценти річних у розмірі 880 грн 66 коп., 10 681 грн 35 коп. інфляційних втрат, 35 % за користування чужими грошовими коштами в розмірі 4 451 грн 59 коп. та судові витрати в розмірі 12 548 грн 40 коп.

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Порше Лізинг Україна», посилаючись на те, що договір фінансового лізингу від 25 листопада 2013 року укладено з порушенням вимог чинного законодавства, чим порушено його права та інтереси.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на його користь грошові кошти, сплачені на виконання договору в розмірі 575 043 грн 05 коп. та 50 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 5 червня 2015 року у задоволенні позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 25 листопада 2013 року, укладений між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_3 Стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 575 043 грн 05 коп. та 10 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 9 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення грошових коштів з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_3 змінено. Зменшено суму стягнення з 575 043 грн 05 коп. до 248 205 грн 59 коп. У частині стягнення моральної шкоди скасовано, у задоволенні цих позовних вимог відмовлено. У решті - рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

У касаційній скарзі ТОВ «Порше Лізинг Україна» просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову товариства та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 в повному обсязі.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в позові ТОВ «Порше Лізинг Україна» та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що договір про фінансовий лізинг укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», який підлягає застосуванню в силу вимог ч. 2 ст. 627 ЦК України, та з порушенням інших норм чинного законодавства, якими визначені істотні умови укладеного договору. При цьому суд зазначив, що за своєю правовою природою укладений договір поєднує в собі як елементи оренди автомобіля так і його купівлі-продажу.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди та відмовляючи в цій частині в позові, а також, зменшивши розмір стягнутих з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_3 грошових коштів до 248 205 грн 59 коп., виходив із того, що останній сплачував грошові кошти на виконання умов договору в національній валюті, розмір оплати в іноземній валюті визначався на підставі умов договору про фінансовий лізинг, однак зазначений договір визнано недійсним, отже, підстави для застосування його положень для встановлення розміру стягнення в іноземній валюті відсутні, тому з ТОВ «Порше Лізинг Україна» стягнуто фактично сплачені ОСОБА_3 грошові кошти. При цьому в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження завдання ОСОБА_3 моральної шкоди.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 25 листопада 2013 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_3 укладено договір про фінансовий лізинг, за умовами якого товариство зобов'язалось передати у розпорядження ОСОБА_3 автомобіль Volkswagen Touareg3,0 І V6 TDI, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 66 500 доларів США, а відповідач зобов'язався у строк 60 місяців сплатити лізингові платежі відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), придбати зазначений автомобіль за купівельною ціною, визначеною позивачем.

На виконання умов зазначеного договору 13 грудня 2013 року ОСОБА_3 сплатив 158 705 грн 59 коп., а 23 грудня 2013 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» передало йому автомобіль згідно з актомприйому-передачі.

17 березня 2014 року ОСОБА_3 направлено вимогу про сплату заборгованості за договором, повернення об'єкталізингу та повідомлення про відмову від договору, запропоновано погасити всю суму заборгованості у розмірі 28 134 грн 24 коп., штрафні санкції за прострочення сплати платежів у розмірі 730 грн 30 коп. протягом трьох днів з дня отримання вимоги.

4 серпня 2014 року лізингодавець повторно направив на адресу лізингоодержувача перше нагадування про несплату платежів, 15 серпня 2014 року - друге нагадування, 4 вересня 2014 року, 17 вересня 2014 року, 3 жовтня 2014 року, 16 жовтня 2014 року - третє нагадування про несплату.

16 жовтня 2014 року ОСОБА_3направлено вимогу про сплату заборгованості за договором, повернення об'єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору, запропоновано погасити всю суму заборгованості у розмірі 70595 грн, штрафні санкції за прострочення сплати платежів у розмірі 3 065грн 31 коп., витрати понесені з метою повернення простроченої заборгованості в розмірі 8 348 грн 40 коп. протягом трьох днів з дня отримання вимоги.

9 лютого 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис нотаріуса, яким зобов'язано ОСОБА_3 повернути ТОВ «Порше Лізинг Україна» автомобіль Volkswagen Touareg3,0 І V6 TDI, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 14 лютого 2015 року відкрито виконавче провадження, а 7 березня 2015 року на виконання виконавчого напису у ОСОБА_3 вилучено автомобіль та доставлено на зберігання на спецмайданчик, про що складено акт №40 огляду тимчасово затриманого транспортного засобу, що передається на тимчасове зберігання.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Закон України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Крім того, у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, щоякщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з тим апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув та не врахував, що згідно з умовами договору про фінансовий лізинг від 25 листопада 2013 року всі платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів у доларах США.

При вирішенні зустрічного позову суд не звернув уваги на таке.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів»містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч. 5цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст.18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч. 1 ст.3, ч. 3ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пп. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

Таким чином, суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не встановив фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, не застосував до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню та дійшов передчасного висновку про стягнення на користь ОСОБА_3 грошових коштів не в гривневому еквіваленті та відшкодування моральної шкоди.

Крім того, апеляційний суд не перевірив відповідність умов договору фінансового лізингу положенням Закону України «Про захист прав споживачів», не встановив істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду ОСОБА_3

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 9 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик