АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Юзькова О.Л.
№22-ц/796/4866/2016 Доповідач - Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Чобіток А.О.,

за участю секретаря Горобець А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Національного музею історії України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Національного музею історії України про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А

У серпні 2015 року позивач звернувся в суд із позовом до відповідача про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

У мотивування вимог посилався на те, що з 13.07.1981 року він працював у Національному музеї історії України, в тому числі на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею.

07.08.2015 року наказом №287 його звільнено з займаної посади за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного впливу чи громадського стягнення згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України.

При обранні способу дисциплінарного стягнення відповідачем не було враховано, що він є головою первинної профспілкової організації Національного музею історії України.

Профспілковий комітет первинної профспілкової організації та вищий виборний орган профспілки 12.08.2015 року та 20.08.2015 року відмовили в наданні згоди на розірвання з ним трудового договору.

Наказ №287 від 07.08.2015 року про його звільнення видано за ініціативою власника без згоди профспілкового органу, що зумовлює незаконність такого наказу.

Його звільнення як голови профспілкового комітету можливе не тільки за наявності згоди профспілкового комітету вищого виборного органу, а й профспілки, до складу якої він входить. Відповідач розірвав трудовий договір без отримання відповідних згод первинного та вищого виборних профспілкових органів.

Також не відповідає дійсності заявлена відповідачем у наказі систематичність невиконання без поважних причин службових обов'язків. Систематичність відповідач вбачає в двох дисциплінарних проступках: першому, зазначеному в догані від 14.04.2015 року, а другим вважає невиконання наказу №249 від 09.07.2015 року, розпоряджень від 09.07.2015 року відносно переміщень техніки, при цьому не враховує поважні причини невиконання наказу та розпоряджень.

Про систематичність може свідчити більше одного наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника і третє порушення, за яке працівника може бути звільнено у відповідності до п. 3 ст. 40 КЗпП України. Натомість він має лише одне дисциплінарне стягнення за 14.04.2015 року, а його вина в бездіяльності щодо виконання розпоряджень від 09.07.2015 року відсутня, оскільки представниками адміністрації відповідача вчинялися перешкоди такому виконанню. Таким чином у його діях відсутній склад дисциплінарного проступку.

Скасування наказу про звільнення передбачає поновлення позивача на роботі, виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Такими діями відповідача йому було завдано моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Окрім того, за Договором між ним та адвокатом розмір судових витрат на правову допомогу становить 10 000 грн.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій остаточно просив суд визнати незаконним та скасувати наказ №287 від 07.08.2015 року, виданий Національним музеєм історії України; поновити його на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки Національного музею історії України; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.08.2015 року по день ухвалення рішення; відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року позов ОСОБА_2 до Національного музею історії України про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Визнано звільнення ОСОБА_2 незаконним та поновлено ОСОБА_2 на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки Національного музею історії України з 07.08.2015р.

Стягнуто з Національного музею історії України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 50 677 грн 38 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнуто з Національного музею історії України в рахунок держави судовий збір у розмірі 506 грн 77 коп.

Не погоджуючись з рішенням, Національний музей історії Україниподав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що інвентаризаційною комісією Національного музею історії України було виявлено в кабінеті позивача цілий ряд матеріальних цінностей, не належних відповідачу і знаходження яких не було належним чином оформлено. Тому позивачу були надані доручення щодо впорядкування наявних в його кабінеті речей (наказ генерального директора Національного музею історії України від 09.07.2015 року №249 «Про переміщення техніки», розпорядження генерального директора від 09.07.2015 року «Про вивезення речей, які не перебувають на балансі музею» та «Про передачу на склад зношеної техніки»). Ознайомившись із наказом від 09.07.2015 року №249, позивач відразу власноруч зазначив на ньому, що він не згідний, що свідчить про відсутність наміру позивача виконувати надані йому доручення.

Після ознайомлення позивача із дорученнями комісія з числа працівників Національного музею історії України ознайомила із ними інших працівників відділу, робоче місце яких було в тому ж кабінеті позивача, в якому було необхідно впорядкувати матеріальні цінності. Оскільки ключ від цього кабінету був лише у позивача, який не мав наміру виконувати доручення, а йшлося про збереження матеріальних цінностей, комісія вирішила опечатати кабінет на період до приходу позивача на своє постійне робоче місце.

Вказує, що позивач не звертався до керівництваНаціонального музею історії України і у матеріалах справи немає жодного документу із зверненням ОСОБА_2 щодо надання йому доступу до опломбованого приміщення для виконання наказу №249 та розпоряджень від 09.07.2015 року.

Також судом першої інстанції змінено зміст Постанови Верховного Суду України від 01.07.2015 року в справі №6-703цс15, зокрема, Верховний суд України вважає обґрунтованим лише таке рішення профспілки, яке містить правове обґрунтування відмови, правове обґрунтування незаконності звільнення.

Національний музей історії України звертався за одержанням згоди на звільнення позивача до двох профспілок: Первинної профспілки та Об'єднання первинних профспілкових організацій працівників музеїв м. Києва.

При цьому, суд взагалі не надав оцінки обґрунтованості рішення Первинної профспілкової організації Національного музею історії України, а лише зазначив, що вона не надала згоди на звільнення позивача.

Окрім того, в рішенні суду зазначено, що позивач є головою первинної профспілкової організації і що це підтверджується випискою Управління юстиції Шевченківського району м. Києва від 07.03.2000 року. Насправді ця виписка містить виключно інформацію про створення профспілки, інформації про голову профспілки зазначений документ не має взагалі.

Оцінюючи рішення, прийняте Об'єднанням первинних профспілкових організацій працівників музеїв м. Києва і зміст протоколу президії Об'єднання первинних профспілкових організацій працівників музеїв м. Києва, суд не надав йому оцінки з точки зору законності, відповідності фактичним обставинам і нормам трудового законодавства.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею в Національному музеї історії України. (а.с. 10 т. 1)

07.08.20105 року ОСОБА_2 звільнено з займаної посади відповідно до п. 3 ст.40 КЗпП України «систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення», що підтверджується наказом №287 від 07.08.2015 року. (а.с. 98 т. 1)

Відповідно пункту 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України про розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

За приписами п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року зазначено, що за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Згідно наказу №287 від 07.08.2015 року ОСОБА_2 систематично не виконувалися без поважних причин посадові обов'язки, такі як наказ №249 «Про переміщення техніки» від 09.07.2015 року, розпорядження «Про виведення речей, які не перебувають на балансі музею» від 09.07.2015 року, розпорядження «Про передачу на склад зношеної техніки» від 09.07.2015 року, чим порушено Посадову інструкцію завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки ОСОБА_2 від 07.03.2014 року (пункти 1.3, 1.5, 2.2, 2.10, 4.1, 4.2, 4.3,), Статут Національного музею історії України (п. 5.2), колективний договір Національного музею історії України (пункти 8.1, 8.3, 8.7), Правила внутрішнього трудового розпорядку (Додаток № 6 до Колективного договору Національного музею історії України на 2013-2015 рр. розділ 7), при цьому враховано притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності шляхом винесення Догани від 14.04.2015 року, письмові доповідні, усні пояснення та інші письмові документи, згідно ст. 147 КЗпП України

Сторонами у судовому засіданні підтверджено, що 14.04.2015 року до ОСОБА_2 було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

Крім того, наказом генерального директора Національного музею історії України №249 від 09.07.2015 року зобов'язано ОСОБА_2 перенести два комп'ютери (перебувають на тимчасовому зберіганні в Національному музеї історії України), які знаходяться в робочій кімнаті орендованого приміщення у Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Десятинка» за адресою: пров. Десятинний, 7, до 18:00 год 9 липня 2015 року. (а.с. 128 т. 1)

Розпорядженнями «Про вивезення речей, які не перебувають на балансі музею» та «Про передачу на склад зношеної техніки» від 09.07.2015 року зобов'язано ОСОБА_2 звільнити робочу кімнату орендованого приміщення у Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Десятинка» від холодильника NORD, який не перебуває на балансі музею, до 18:00 год 9 липня 2015 року та від телевізора (інв. №104/090313), який перебуває на балансі музею, але не використовується за призначенням, передати на склад музею до 18:00 год 9 липня 2015 року. (а.с. 129-130 т. 1)

Звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП допускається тільки за наявності вини працівника. У даному пункті статті принцип вини закріплений непрямо (звільнення допускається за систематичне невиконання трудових обов'язків «без поважних причин»).

Судом першої інстанції перевірено доводи сторін щодо подій, які відбувалися 9 липня 2015 року і встановлено, що саме 9 липня 2015 року був опломбований кабінет позивача, що й позбавило його можливості виконати розпорядження керівника.

Матеріалами справи спростовуються доводи апелянта, що позивач жодного разу не звертався до керівництваНаціонального музею історії України і у матеріалах справи немає жодного документу із зверненням ОСОБА_2 щодо надання йому доступу до опломбованого приміщення для виконання наказу №249 та розпоряджень від 09.07.2015 року, оскільки ОСОБА_2 звертався до відповідача з доповідними, службовими записками щодо позбавлення можливості виконувати службові обов'язки співробітниками його відділу, що підтверджується відповідними доповідними, службовими записками, зареєстрованими відповідачем за вх. №573 від 10.07.2015 року, вх. №582 від 10.07.2015 року, вх. 677 від 03.08.2015 року. (а.с. 22-23, 27 т. 1)

Як підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_2 був позбавлений можливості виконати наказ та розпорядження відповідача з поважних причин, які виразилися в опечатуванні робочого місця позивача.

Згідно ч. 1, 7 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Відповідно до ч. 3 ст. 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

05 серпня 2015 року Національний музей історії України звернувся до Об'єднаного комітету професійних музеїв м. Києва з поданням №464 надати згоду на притягнення голови первинної профспілкової організації Національного музею історії України ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності, передбаченої ст. 147 КЗпП України - звільнення. (а.с. 115-117 т. 1)

20.08 2015 року Об'єднання первинних профспілкових організацій музеїв м. Києва відмовило в наданні згоди на притягнення до дисциплінарної відповідальності (звільнення) голови профкому Національного музею історії України ОСОБА_2 (а.с. 167-168)

07.08.2015 року Національний музей історії України звернувся також звернувся до первинної профспілкової організації Національного музею історії України надати згоду на притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності по п. 3 ст. 40 КЗпП України, на що 12.08.2015 року профспілковим комітетомНаціонального музею історії України було надано відмову в наданні згоди на притягнення до дисциплінарної відповідальності. (а.с. 30, 31 т. 1)

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 01.07.2015 року в справі №6-703 цс15, суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова "обґрунтований", яке означає "бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами".

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог статей 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення профспілкових органів, до яких звертався відповідач, про відмову в наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 достатньо, добре аргументовані та містять відповідні посилання на правове обґрунтування незаконності такого звільнення.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що виписка Управління юстиції Шевченківського району м. Києва від 07.03.2000 року містить виключно інформацію про створення профспілки, інформації про голову профспілки зазначений документ не має взагалі, оскільки Протоколом №1 від 02.06.2015 року загальних зборів членів первинної профспілкової організації Національного музею історії України підтверджено, що ОСОБА_2 обрано головою первинної профспілкової організації відповідача.

При вирішенні питання про поновлення позивача на роботі, суд підставно погодився з доводами позивача, що наказом та розпорядженням від 09.07.2015 року роботодавець вимагав від завідувача Відділу впровадження нової аудіовізуальної техніки перенесення 2 комп'ютерів з орендованого приміщення за іншою адресою; передачі на склад телевізора, який не перебуває на балансі, тобто виконання робіт, які не передбачені його посадовою інструкцією.

Крім того, колегія суддів погоджується з доводами позивача та його представника, що всі три розпорядження видані в один день 9 липня 2015 року та одночасно доведені до відома позивача і не створює системність порушень, виходячи лише з їх кількості.

Отже, суд першої інстанції підставно дійшов висновку про визнання наказу про звільнення незаконним. Та поновлення позивача на роботі.

За правилами ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У зв'язку з поновленням позивача на роботі, стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 серпня 2015 року по день ухвалення рішення у розмірі 50 677 грн 38 коп., який визначений судом першої інстанції з урахуванням розрахунку, наданого позивачем, ст. 235 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02. 1995 року № 100.

При цьому, відповідачем, у відповідності до статей 10,60 ЦПК України не надано власного розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з його належним обґрунтуванням на спростування розрахунку, наданого позивачем.

З наведеного вбачається, що суд дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з їх доведеності та обґрунтованості.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Всі доводи апеляційної скарги були предметом судового розгляду і суд дав їм оцінку.

У колегії суддів відсутні правові підстави для переоцінки доказів.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Національного музею історії України відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

А.О. Чобіток