У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 18 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути з Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» (далі - ДТГО «Південно-західна залізниця») на її користь 12 883,32 грн середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення її на роботі.

Посилалась на те, що вона працювала провідником пасажирських вагонів у відокремленому підрозділі вагонної дільниці станція Київ-Пасажирський ДТГО «Південно-Західна залізниця». Наказом № 1905/ос від 31 липня 2013 року вона звільнена з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 9 грудня 2013 року її поновлено на посаді провідника пасажирських вагонів у відокремленому підрозділі вагонної дільниці станція Київ-Пасажирський ДТГО «Південно-Західна залізниця» та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

10 грудня 2013 року вона звернулася до виконуючого обов'язки начальника вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський із заявою, в якій просила поновити її на роботі.

За результатами розгляду заяви її повідомлено про те, що відповідно до Закону України «Про звернення громадян» заява не підлягає розгляду, оскільки подана не за належністю і запропоновано звернутися із відповідною заявою до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця».

16 червня 2014 року, після неодноразових усних і письмових скарг, ОСОБА_3 поновлено на роботі на посаді провідника пасажирських вагонів у відокремленому підрозділі вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський ДТГО «Південно-Західна залізниця».

З огляду на зазначене, просила про задоволення позову.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 18 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 18 грудня 2014 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивач своєчасно своїми правами не скористалась, не вчинила необхідних дій, передбачених чинним законодавством, для отримання виконавчого листа та виконання рішення суду від 9 грудня 2013 року в частині поновлення на роботі. Отримавши виконавчий лист 1 квітня 2014 року, зволікала з його пред'явленням і лише 4 червня 2014 року пред'явила його до виконання до відділу державної виконавчої служби.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 працювала на посаді провідника пасажирських вагонів у відокремленому підрозділі вагонної дільниці станція Київ-Пасажирський ДТГО «Південно-Західна залізниця».

Наказом № 1905/ос від 31 липня 2013 року ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 9 грудня 2013 року визнано наказ № 1905/ос від 31 липня 2013 року «Про звільнення ОСОБА_3.» незаконним, поновлено останню на посаді провідника пасажирських вагонів у відокремленому підрозділі вагонної дільниці станція Київ-Пасажирський ДТГО «Південно-Західна залізниця» та стягнуто на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 19 708,92 грн.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі допущено до негайного виконання.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 9 грудня 2013 року змінено.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді провідника пасажирських вагонів у відокремленому підрозділі вагонної дільниці станція Київ-Пасажирський ДТГО «Південно-Західна залізниця» з 14 січня 2013 року.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Виконавчий лист про поновлення ОСОБА_3 на роботі видано 1 квітня 2014 року, однак на виконання до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві він пред'явлений ОСОБА_3 4 червня 2014 року.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 5 червня 2014 року відкрито виконавче провадження та надано відповідачу семиденний термін для добровільного виконання рішення суду.

Наказом № 979/ос від 16 червня 2014 року ОСОБА_3 поновлено на посаді провідника пасажирських вагонів у відокремленому підрозділі вагонної дільниці станція Київ-Пасажирський ДТГО «Південно-Західна залізниця» з 14 січня 2013 року.

Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов'язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добровільно здійснювати свої права та обов'язки, встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обов'язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (ст. 68 Конституції України, ст.ст. 11, 14 ЦК України, ст. ст. 14, 367 ЦПК України, Закон України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч. 5 ст. 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його проголошення у судовому засіданні. Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обов'язковості з моменту проголошення.

Обов'язковість рішення суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (ч. 5 ст. 124 Конституції України).

Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом ст. 14, 367 ЦПК України, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися та коли саме за ним відкрито виконавче провадження.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч. 2 ст. 14 ЦПК України).

Статтею 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різницю в заробітку за час затримки.

У випадку невиконання цього обов'язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Умови і порядок виконання рішення судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають Закон України «Про виконавче провадження», а також прийнята на виконання цього Закону Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджа наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5.

Відповідно до зазначених нормативно-правових актів примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа.

За змістом норм статті 236 КЗпП України, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій наведеного не врахували і дійшли помилкового висновку про відсутність вини відповідача у затримці виконання рішення про поновлення позивача на роботі, оскільки позивач не скористався своїм правом та не вчинив всіх необхідних дій для отримання виконавчого листа та виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Оскільки судові рішення ухвалені з такими порушеннями норм процесуального права, що унеможливили встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення підлягають скасуванню з підстав, визначених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 18 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук