_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/966/16
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Куриленко О.М.,
за участю секретаря Баранової Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання договору дарування недійсним, визнання житлового будинку з надвірними спорудами обєктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами,
02.09.2015 року позивач звернувся з позовом до суду, який в подальшому уточнив та згідно редакції від 14.09.2015 року просила ухвалити рішення, яким визнати договір дарування 1/2 частини будинковолодіння, розташованого в м. Одесі по вул. Жовтневої революції № 21в/1, укладений 28.11.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - ОСОБА_4, реєстровий номер № 1879, витяг про державну реєстрацію прав № 32916408 від 19.01.2012 року недійсним, удаваним; визнати будинковолодіння № 21в/1, загальною площею 160,0 кв.м. та житловою площею 68,7 кв.м. розташоване в м. Одесі по вул.. Жовтневої революції обєктом спільної сумісної власності подружжя, таким, що був придбаний за договором купівлі-продажу від 28.11.2011 року на спільні кошти подружжя; визнати за ним, ОСОБА_1, право власності на ? частину будинковолодіння розташованого в м. Одесі по вул. Жовтневої революції № 21в/1, який складається з камяного житлового будинку під літ. «О», загальною площею 160,0 кв.м., житловою площею 68,7 кв.м., І-мостіння, ? огорожі № 2-6.
Свої вимоги мотивував тим, що він та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, в період якого було придбано нерухоме майно, а саме будинковолодіння, розташоване в м.Одесі по вул. Жовтневої революції № 21в/1.
Як стверджує позивач, вказане будинковолодіння було набуто на підставі договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, проте фактично між сторонами був укладений договір купівлі-продажу, про що свідчить розписка та визнання відповідачем ОСОБА_3 позовних вимог.
Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.
Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, про час та місце його проведення сповіщалась належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від неї до суду не надходило.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала до суду нотаріально посвідчену заяву про визнання позову, в якій також просила у звязку з похилим віком та незадовільним станом здоровя розглядати справу у її відсутність.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Як розяснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи.
Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України.
Судом встановлено, що 01 грудня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який був зареєстрований у Хортицькому відділі реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, Україна, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №727.
Під час перебування в шлюбі сторонами було набуте майно, яке складається з: квартири АДРЕСА_1, що належала відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, 30 жовтня 2009 року, за реєстровим номером 2144 (а.с. 56)
20 грудня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_8 квартиру №220, що в будинку № 1-А по вулиці Літературній в місті Одесі, а ОСОБА_8 прийняла цю квартиру і сплачує за неї обговорену грошову суму (а.с. 52).
Вказаний правочин було вчинено на підставі нотаріально посвідченої згоди чоловіка ОСОБА_1, від 20 грудня 2011 року, реєстровий № 2365 (а.с. 64).
На підставі розпорядження Київської районної адміністрації Оденської міської ради від 15.03.2012 року № 189, замість договору дарування від 28.12.2011 року посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу в реєстрі за № 1879 ОСОБА_2 було видано Свідоцтво про право власності на житловий будинок, який розташований за адресою м. Одеса, вул.. Жовтневої революції, 21-В/2, який в цілому складається з будинку літ. «О», загальною площею 160,0 кв.м., житловою площею 68,7 кв.м., відображеного у технічному паспорті від 19.03.2012 року (а.с. 37).
Як стверджує позивач, про існування договору дарування спірного будинковолодіння йому стало відомо лише в липні 2015 року після одержання позовної заяви про розірвання шлюбу, яку ОСОБА_2 подала у червні 2015 року до Хортицького районного суду м.Запоріжжя. До цього часу, він вважав, що між його дружиною ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою м. Одеса, вул.. Жовтневої революції, 21-В/1.
На підтвердження своїх вимог позивач надав розписку, з тексту якої вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений фактично договір купівлі-продажу, так як в самій розписці мова йде про вартість ? частини спірного домоволодіння, та відсутності будь-яких претензій один до одного (а.с. 34).
Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування
Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Нормами стюст. 626, 627 встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Водночас, за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до приписів ЦК України, зокрема ст. 16 цього Кодексу, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину удаваним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу його удаваності.
Згідно з частиною 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Частиною 2 цієї статті передбачено, що якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
При цьому, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року за №9, зокрема у її п. 25, роз'яснив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.
Згідно до ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно до позовних вимог, позивач вважає, що договір дарування від 28.12.2011 року є удаваним, та сторони договору мали на меті укласти договір купівлі-продажу.
Згідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників договору.
Враховуючи згоду відповідача ОСОБА_3 з даним позовом та її твердження щодо того, що дійсно між сторонами був укладений договір купівлі-продажу та передані грошові кошти за придбану нерухомість, суд вважає, що договір дарування, вчинений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, приховував договір купівлі-продажу, а нерухоме майно: ? частина житлового будинку № 21в/1, що знаходиться по вулиці Жовтневої революції в місті Одесі, є майном подружжя.
Крім того, суд бере до уваги, що відповідач ОСОБА_2 жодних зауважень на поданий позов не подала, до суду не з'явилась, письмових заперечень не надала.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку .
Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин.
Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку.
Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобовязанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на імя одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна.
Обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ це обєкт матеріального світу, саме предмети якого є обєктом права власності.
Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України.
Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання.
Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна.
Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму обєкта права спільної сумісної власності.
При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.
Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що 1/2 частина домоволодіння, розташованого за адресою м. Одеса, вул. Жовтневої революції, буд. № 21-В/1, яка в подальшому стала окремим обєктом нерухомості з новою адресою: м. Одеса, вул. Жовтневої революції, буд. № 21-В/2 є майном, яке придбано за час шлюбу, а від так є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та підлягає поділу.
При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).
Вирішуючи справу по суті, суд не відступає від засади рівності часток подружжя, оскільки матеріали справи не містять жодних відповідних доказів для зменшення частки будь-кого з подружжя.
Виходячи з наведених вимог закону та керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного суд України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», суд вважає, що по даній справі слід застосувати засади рівності часток подружжя.
Відповідно ст.ст. 355 ч.1, 356 ч.1 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності ( спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального, сімейного законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Разом з тим, при вирішенні спору суд враховує положення ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 203, 215, 235 ЦК України, ст.ст. 7, 8, 10, 11, 15, 209, 212, 213, 214, 215, 223, 293, 294 ЦПК України, ст. ст. 60, 62, 63, 67 СК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання договору дарування недійсним, визнання житлового будинку з надвірними спорудами обєктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами задовольнити.
Визнати договір дарування 1/2 частини будинковолодіння, розташованого в м. Одесі по вул. Жовтневої революції № 21В/1, укладений 28.11.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - ОСОБА_4, реєстровий номер № 1879, витяг про державну реєстрацію прав № 32916408 від 19.01.2012 року недійсним, удаваним.
Визнати будинковолодіння № 21в/2, загальною площею 160,0 кв.м. та житловою площею 68,7 кв.м., розташоване в м. Одесі по вул. Жовтневої революції обєктом спільної сумісної власності подружжя, таким, що був придбаний за договором купівлі-продажу від 28.11.2011 року на спільні кошти подружжя.
Визнати за ОСОБА_1, право власності на ? частину будинковолодіння, розташованого в м. Одесі по вул. Жовтневої революції № 21в/2, який складається з камяного житлового будинку під літ. «О», загальною площею 160,0 кв.м., житловою площею 68,7 кв.м., І-мостіння, ? огорожі № 2-6.
Заочне рішення може бути переглянути судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії даного заочного рішення.
Суддя Куриленко О. М.