Справа № 739/1870/15-ц Провадження № 22-ц/795/682/2016 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Наполов М. І. Доповідач - Бечко Є. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіБечка Є.М.,
суддів:Хромець Н.С., Скрипки А.А.,
при секретарі:Мартиновій А.В.,
за участю:представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 19 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання гаражу об'єктом права спільної сумісної власності,

в с т а н о в и в:

В грудні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про визнання гаражу з підсобним приміщенням, розташованого по вулиці Матросова в м. Новгород-Сіверський Чернігівської області, об'єктом права спільної сумісної власності з колишнім чоловіком, ОСОБА_7

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що під час шлюбу з відповідачем вони набули у власність квартиру АДРЕСА_1, на підставі нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу квартири від 28 березня 2000 року. Разом з квартирою сторонам було продано і недобудований гараж, який знаходився не далеко від будинку. За власний кошт вони з відповідачем добудували даний гараж та здійснювали його експлуатацію. Але на час звернення з позовом до суду право власності ні за ким із сторін не зареєстроване.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 19 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_6 звернулась до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на незаконність, порушення судом першої інстанції норм матеріального права просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач не просила суд визнати право власності за нею та відповідачем на гараж, бо право власності набувається в порядку, визначеному законом, а просила визнати гараж об'єктом права спільної сумісної власності сторін. Зазначає, що даний факт надавав би їй право в подальшому отримувати земельну ділянку для будівництва та обслуговування гаражу у користування разом з відповідачем та ввести гараж в експлуатацію з подальшою реєстрацією права власності на гараж. Апелянт зазначає, що на дані обставини не звернув уваги суд першої інстанції та не надав їм належної оцінки, що призвело до постановлення невірного рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права та підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що добудований сторонами під час перебування у шлюбі та розташований по вул. Матросова в м. Новгород-Сіверському гараж з підсобним приміщенням є самочинним будівництвом, а відтак застосування судового захисту є неможливим.

Колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма ст.368 ЦК України.

В силу ст.ст.69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Судом встановлено, що 12 лютого 2000 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено шлюб. Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області даний шлюб розірвано (а.с.5).

В період шлюбу сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 що підтверджується нотаріально посвідченим Договором купівлі-продажу від 28 березня 2000 року (а.с.6).

З тверджень позивача, разом з квартирою їм було продано і недобудований гараж, який знаходився по вулиці Матросова в місті Новгород-Сіверський Чернігівської області, недалеко від будинку, в якому сторони купили квартиру. За власний кошт сторін вказаний гараж було добудовано та розпочато його експлуатацію, однак підтверджень вказаним обставинам позивачем суду не було надано.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що гараж є самочинним будівництвом, збудованим сторонами за час шлюбу без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети.

Відповідно до положень статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з ч.3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Отже, судом першої інстанції вірно було встановлено, що вказане майно не було придбано подружжям у власність у встановленому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вірного по суті рішення суду першої інстанції, а вказують лише на невірне тлумачення апелянтом діючого законодавства.

При вирішенні спору та ухваленні рішення суд першої інстанції виходив відповідно до ст.ст.10, 11, 60, 212, 213 ЦПК України із повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що рішення судом першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст.308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 19 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: