Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/565/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.04.2016 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у особі головуючого судді А.А.Надопта, при секретарі С.С.Онисько, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Виноградівсько міської ради про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася у Виноградівський районний суд із цією позовною заявою до Виноградівсько міської ради про визнання права власності на спадкове майно.

Вимоги позову мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки - ОСОБА_2. На випадок своєї смерті нею було залишено заповіт, яким все своє майно, яке буде належати їй на день смерті, вона заповідала позивачці ОСОБА_3

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.02.2007 року позивачка спадщину прийняла, але успадкувала після її смерті 7/8 частин будинку АДРЕСА_1, де проживає від часу свого народження, і відповідно набула на нього права власності. Батько позивачки - ОСОБА_4 - помер ще раніше ІНФОРМАЦІЯ_3.

1/8 частина спірного будинку належала на праві власності рідному дідові позивачки по лінії матері - ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 Дружина ОСОБА_5 - баба позивачки- ОСОБА_6, померла ІНФОРМАЦІЯ_5.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на 1/8 частину належного йому будинку в АДРЕСА_1.

Отже, після смерті діда позивачки- ОСОБА_5., мати позивачки- ОСОБА_2., в порядку передбаченому діючим на той час ЦК УРСР (1963 рік), як спадкоємець за законом першої черги (ст.524, 529), а також до ст.549 зазначеного Кодексу спадщину прийняла, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини, поскільки з часу свого народження і після смерті діда проживала у зазначеному будинку, доглядала та обробляла земельну ділянку, здійснювала комунальні платежі, проводила поточні ремонти у помешканні.

Фактичне прийняття матір'ю позивачки спадщини за своїм батьком - ОСОБА_5 також непрямо підтверджується передачею їй в 1997 році в порядку приватизації у приватну власність земельної ділянки, площею 0,07 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і виділена під будівництво та обслуговування спірного будинку (копія рішення виконкому міськради і повідомлення додаються). Отже, у встановленому на той час порядку, вона набула права власності на зазначене майно.

Спадкоємців, передбачених ст.1241 ЦК України немає, позивачка ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за заповітом до спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_2, однак під час оформлення спадщини за заповітом в 2007 році, позивачка не змогла узаконити свої права на всю спадкову масу, оскільки її матір'ю, за життя, не було оформлено правовстановлюючих документів, які би засвідчували набуття нею права власності на 1/8 частину спірного будинку, в порядку, спадкування, після смерті її батька- діда позивачки ОСОБА_5, та не було належним чином оформлено права власності на земельну ділянку, на якій знаходиться даний будинок і яка передана їй у приватну власність, площею 0,07 га.

У зв'язку з тим, що за життя матір'ю позивачки- ОСОБА_2. не проведено реєстрації 1/8 частини будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки в установленому порядку, необхідно за позивачкою визнати право власності на зазначене спадкове майно в судовому порядку.

Внаслідок смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на все вищезазначене майно, і позивачка ОСОБА_1, як єдиний спадкоємець за заповітом, що прийняв спадщину, вправі ставити питання про визнання за нею права власності і на частину будинку, і на земельну ділянку, на якій він розташований.

Жодним іншим способом, крім судового, захистити своє право на земельну ділянку позивачка не в змозі, з врахуванням наступного.

Земельна ділянка не може бути позивачкою приватизована в порядку ст.118 ЗК України, так як не належить до земель державної чи комунальної власності, що стверджується доданими позивачкою до позову документами, які беззаперечно стверджують правовий режим земельної ділянки і її належність на праві власності ОСОБА_2

Позивачка ОСОБА_1, будучи належним чином повідомлена про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з"явилася, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити.

Відповідач-представник Виноградівської міської ради, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, однак до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необов'язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач в своїй позовній заяві, відповідачкою позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання ним позову прийнято судом.

Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.

При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10,11,59,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки - ОСОБА_2. На випадок своєї смерті нею було залишено заповіт, яким все своє майно, яке буде належати їй на день смерті, вона заповідала позивачці ОСОБА_3

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.02.2007 року позивачка спадщину прийняла, але успадкувала після її смерті 7/8 частин будинку АДРЕСА_1, де проживає від часу свого народження, і відповідно набула на нього права власності. Батько позивачки - ОСОБА_4 - помер ще раніше ІНФОРМАЦІЯ_3.

1/8 частина спірного будинку належала на праві власності рідному дідові позивачки по лінії матері - ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 Дружина ОСОБА_5 - баба позивачки- ОСОБА_6, померла ІНФОРМАЦІЯ_5.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на 1/8 частину належного йому будинку в АДРЕСА_1.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Згідно правової позиції вищих судових інстанцій, якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.

Отже, після смерті діда позивачки- ОСОБА_5., мати позивачки- ОСОБА_2., в порядку передбаченому діючим на той час ЦК УРСР (1963 рік), як спадкоємець за законом першої черги(ст.524, 529), а також до ст.549 зазначеного Кодексу спадщину прийняла, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини, поскільки з часу свого народження і після смерті діда проживала у зазначеному будинку, доглядала та обробляла земельну ділянку, здійснювала комунальні платежі, проводила поточні ремонти у помешканні.

Відповідно п.124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом міністерства юстиції Української РСР №45/5 від 35.10.1975 року, яка втратила чинність на підставі наказу Міністерства юстиції №18/5 від 14.06.1994 року і яка поширюється на ці правовідносини Свідоцтво про право на спадщину видавалось спадкоємцям, що прийняли спадщину тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини чи були зареєстровані в спадковому будинку (ст.549 ЦК) одним із доказів вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця і він був зареєстрований в будинку.

Фактичне прийняття матір'ю позивачки спадщини за своїм батьком - ОСОБА_5 також непрямо підтверджується передачею їй в 1997 році в порядку приватизації у приватну власність земельної ділянки, площею 0,07 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і виділена під будівництво та обслуговування спірного будинку (копія рішення виконкому міськради і повідомлення додаються). Отже, у встановленому на той час порядку, вона набула права власності на зазначене майно.

Спадкоємців, передбачених ст.1241 ЦК України немає, позивачка ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за заповітом до спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_2, однак під час оформлення спадщини за заповітом в 2007 році, позивачка не змогла узаконити свої права на всю спадкову масу, оскільки її матір'ю, за життя, не було оформлено правовстановлюючих документів, які би засвідчували набуття нею права власності на 1/8 частину спірного будинку, в порядку, спадкування, після смерті її батька- діда позивачки ОСОБА_5, та не було належним чином оформлено права власності на земельну ділянку, на якій знаходиться даний будинок і яка передана їй у приватну власність, площею 0,07 га.

Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи.

Спадковий будинок був завершений будівництвом у 1892 році, що підтверджується Довідкою та Технічним паспортом, виданими КП «Виноградівське РБТІ», право власності на земельну ділянку, на якій він розташований стверджено повідомленням та рішенням виконкому виноградівської міськради, згідно яких така, в розмірах 0,07 га передана у приватну власність матері позивачки ОСОБА_2 Крім того, правовий режим земельної ділянки також підтверджується документами, що свідчать про купівлю-продаж будинку із зазначенням меж земельної ділянки, та подальші зміни його власників.

У зв'язку з тим, що за життя матір'ю позивачки- ОСОБА_2. не проведено реєстрації 1/8 частини будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки в установленому порядку, необхідно за позивачкою визнати право власності на зазначене спадкове майно в судовому порядку.

Так, відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

У відповідності до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003 року щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно.

Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Крім того, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження.

В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

В свою чергу, у відповідності до ч.1 ст.131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

За ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов'язковим, коли об'єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов'язковій державній реєстрації .

Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію,або реєстраційного посвідчення, яке є невід'ємною частиною правовстановлюючого документа.

В свою чергу право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця лише з моменту державної реєстрації цього майна.(ч.2 ст.1299 ЦК України).

Право власності на нерухоме майно може бути оформлене на ім'я особи, яка померла у разі наявності документів, які б підтвердили право власності на майно цієї особи. У випадку відсутності таких документів порушене питання вирішується у судовому порядку.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків від фізичної особи,яка померла (спадкодавця) до інших осіб ( спадкоємців).

Внаслідок смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на все вищезазначене майно, і позивачка ОСОБА_1, як єдиний спадкоємець за заповітом, що прийняв спадщину, вправі ставити питання про визнання за нею права власності і на частину будинку, і на земельну ділянку, на якій він розташований.

Жодним іншим способом, крім судового, захистити своє право на земельну ділянку позивачка не в змозі, з врахуванням наступного.

Земельна ділянка не може бути позивачкою приватизована в порядку ст.118 ЗК України, так як не належить до земель державної чи комунальної власності, що стверджується доданими до позову документами, які беззаперечно стверджують правовий режим земельної ділянки і її належність на праві власності ОСОБА_2

Крім того, відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом.

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки (постанова ВСУ № 6-31цс12 від 30.05.2012 року).

Крім того, пункт 1 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, доповнено абзацом другим згідно із Законом України від 16.09.2008 р. N 509-VI, абзац другий пункту 1 розділу Х у редакції Закону України від 02.06.2015 р. N 497-VIII), згідно до якого: «Установити, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)».

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Керуючись до ст.ст. 5, 16, 328, 392, 1220, 1225, 1261, 1268, 1269, 1270, 1274, 1275 ЦК України, Постанови ПВС № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», ст.ст. 58, 124 Конституції України,-

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженкою та мешканкою АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, право власності на 1/8 частину житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований в АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженкою та мешканкою АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, право власності на земельну ділянку, площею 0,0745 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1, цільове призначення «для будівництва та обслуговування житлового будинку».

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Закарпатської області протягом 10-ти днів з дня його винесення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

ГоловуючийА. А. Надопта