22-ц/775/241/2016(м)
Головуючий у 1 інстанції: Томілін О.М.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Ігнатоля Т.Г., Кочегарової Л.М.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до Державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою позивача на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 січня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із даним позовом до Державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» (далі - ДВНЗ «ПДТУ», універсітет), посилаючись на наступне. З 08.05.2014р. позивач була прийнята на роботу до відповідача на посаду молодшого наукового співробітника кафедри «Технології машинобудування», згодом з 25.06.2014р. переведена на посаду старшого наукового співробітника цієї кафедри за строковим договором, а з 03.10.2014р. працювала на посаді виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ».

Наказом ректора ДВНЗ «ПДТУ» № 102-43 від 30 жовтня 2015 року позивач звільнена з посади виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин. Підставою для звільнення стала відсутність позивача на робочому місці 22 і 23 жовтня 2015 року, що була обумовлена захистом дисертації в Одеському національному політехнічному університеті, що підтверджує поважність причини неявки на роботу в ці дні. Незважаючи на завчасне подання 20.10.2015р. заяви про надання творчої відпустки, надання нею пояснень по приїзду з підтверджуючою довідкою учбового закладу, а також написання нею 26.10.2015р. іншої заяви про надання відпустки в рахунок майбутньої планової відпустки, керівник ухвалив незаконне рішення про її звільнення. На підставі вказаного просила в кінцевій редакції позовних вимог (а.с. 23-24) скасувати, як незаконний, наказ про її звільнення № 102-43 від 30.10.2015р., поновити її на роботі на посаді виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.10.2015р. по день ухвалення рішення.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 січня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ДВНЗ «ПДТУ» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просила рішення скасувати, ухваливши нове, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 і її представника ОСОБА_3, які підтримали доводи скарги, заперечення проти скарги представника відповідача ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» - ОСОБА_4, пояснення свідків, дослідивши письмові матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, за таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 перебувала із ДВНЗ «ПДТУ» в трудових відносинах з травня 2014 року, працюючи на посадах: з 08.05.2014р. - молодшого наукового співробітника кафедри «Технології машинобудування»; з 25.06.2014р. - старшого наукового співробітника цієї кафедри на умовах строкового трудового договору; з 03.10.2014р. - виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ», що є структурним підрозділом відповідача.

Відповідно до наказу від 30.10.2015р. № 102-43, виданого ректором ДВНЗ «ПДТУ» ОСОБА_5, доповненого наказом від 30.10.2015р. № 103-43, ОСОБА_2 звільнена відповідачем з посади виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин, допущені 22 і 23 жовтня 2015 року. Позивач ознайомлена з наказом.

Підставою для видання наказу стали доповідні акти № 1 від 22.10.2015р., № 2 від 23.10.2015р., службова записка т.в.о.директора Маріупольського коледжу ОСОБА_6, табель обліку робочого часу, якими зафіксовано відсутність позивача на робочому місці впродовж 22-23 жовтня 2015 року, а також отримана адміністрацією згода профспілкового органу на звільнення ОСОБА_2

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що адміністрація університету за згодою профкому на законних підставах притягнула ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності за допущені прогули без поважних причин 22 та 23 жовтня 2015 року. При цьому суд виходив з того, що позивач не отримала згоди керівника учбового закладу на її заяву від 20.10.2015р. і наказу про надання творчої відпустки для захисту дисертації в іншому місті, самовільно залишила роботу, тим самим порушила трудову дисципліну.

З такими висновками суду не можна не погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду України у абз. 1 п. 24 постанови № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

У відповідності до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

В обґрунтування поважної причини, що має стати підставою для поновлення на роботі, позивач зазначає її перебування в Одеському національному політехнічному університеті на захисті наукової дисертації 22 і 23 жовтня 2015 року в дні, які роботодавець їй ставить в провину як прогули. Від'їзду позивача передувало подання нею на ім'я керівника заяви про надання творчої відпустки.

Право на відпустку громадяни, що перебувають у трудових відносинах, реалізують оформленням наказу про надання відпустки, як правильно визначився суд першої інстанції.

Умови, тривалість надання відпусток, державні гарантії на відпустку встановлено ст. 45 Конституції України, Законом України «Про відпустки», КЗпП України.

Як з'ясовано, заява позивача про надання творчої відпустки згідно із ст. 16 Закону «Про творчі відпустки» здана адміністрації 20.10.2015р.

Відповідно до ст. 77 КЗпП України і ст. 16 Закону України «Про відпустки», якою керувалась позивач, творча відпустка надається працівникам для закінчення дисертаційних робіт, написання підручників та в інших випадках, передбачених законодавством.

В п.п. 2, 4 постанови Кабінету Міністрів України від 19.01.1998р. № 45 «Про затвердження умов, тривалості, порядку надання та оплати творчих відпусток» творча відпустка для закінчення дисертації на здобуття наукового ступеня кандидата наук тривалістю до трьох місяців та на здобуття наукового ступеня доктора наук - до шести місяців надається працівнику, який успішно поєднує основну діяльність із науковою роботою. Ця творча відпустка надається на підставі заяви працівника та рекомендації наукової (науково-технічної) ради центрального органу виконавчої влади або вченої ради вищого навчального закладу III-IV рівня акредитації чи науково-дослідного інституту відповідного профілю (далі - вчена рада) про доцільність надання творчої відпустки. Для отримання рекомендації про доцільність надання творчої відпустки здобувач наукового ступеня повинен зробити наукову доповідь на засіданні кафедри, відділу або лабораторії, де проводиться наукова робота. За результатами доповіді кафедра, відділ, лабораторія подають вченій раді мотивований висновок з обгрунтуванням тривалості творчої відпустки. Творча відпустка не надається для закінчення дисертацій на здобуття наукового ступеня кандидата і доктора наук особам, які закінчили відповідно аспірантуру чи докторантуру, а також здобувачу одного й того ж наукового ступеня повторно. Творчі відпустки надаються працівникам поряд з іншими відпустками, передбаченими законодавством, і оформлюються наказом власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації.

Оскільки ОСОБА_2 вже навчалась в аспірантурі Жданівського металургійного інституту впродовж 1989-1992р., то в даному випадку вона не підпадає під категорію працівників, яким має бути надано творчу відпустку, в розумінні п.п. 2, 4 Постанови КМУ № 45 і ст. 77 КЗпП України, зі зберіганням за працівником середнього заробітку. Таких висновків дійшов суд першої інстанції у відповідності з вимогами закону.

Відтак, є обґрунтованою резолюція керівника ДВНЗ «ПДТУ» із запереченнями в наданні ОСОБА_2 творчої відпустки, з огляду на вказані норми права і пропозицію оформити відпустку за ст. 6 або ст. 26 Закону України «Про відпустки» (в рахунок щорічної основної відпустки або відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін).

Одним з аргументів позовної заяви ОСОБА_2 є те, що за наявності заяви про відпустку, обізнаності керівництва про захист її дисертації, вона могла використати 22 і 23 жовтня 2015 року у якості відпустки.

Сторонами не заперечувався факт невидання ректором університету наказу про надання позивачеві на вказані дні відпустки.

Згідно із п. 26 Правил внутрішнього розпорядку ДВНЗ «ПДТУ», з яким обізнана позивач, передбачено надання відпусток працівникам за наказом ректора.

Заявниця, маючи чималий трудовий стаж і обіймаючи керівну посаду, не мала не знати процедуру використання відпусток, зокрема й тих, що не є плановими відпустками, і що передбачали обов'язкове її узгодження із адміністрацією.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо необізнаності із порядком надання творчої відпустки не є слушними, оскільки і для творчої відпустки (п. 4 постанови КМУ №45) притаманний порядок її оформлення наказом адміністрації роботодавця, як для всіх інших видів відпустки без виключення, які за свою трудову діяльність позивач оформлювала багаторазово.

Узгодження відпустки за своєю суттю це досягнення згоди на вирішення одного питання з обох боків: працівника і керівника, що діє від імені роботодавця.

Якщо написання заяви - це дія, що засвідчує намір однієї сторони (працівника), то видача повноважним керівником наказу про надання відпустки строком, що вимагає працівник - це втілена в письмову форму згода другої сторони (керівника).

В суді апеляційної інстанції позивач пояснила, що з вересня 2015 року вона знала про дату захисту дисертації. Заява про творчу відпустку була подана 20.10.2015р. А поїхала вона з міста Маріуполя на наступний день 21.10.2015р., не знаючи, яка резолюція керівника була вчинена на її заяві, а її представник не зміг потрапити до канцелярії аби ознайомитись з резолюцією. Вже в дорозі до м. Одеси близько о 19 годині 21.10.2015р. вона довідалась про негативну резолюцію керівника, але ж повертатись до Маріуполя вже було пізно - в той день вона не зателефонувала керівнику аби узгодити відпустку внаслідок конфліктних відносин із ректором. В наступні ж дні 22 та 23 жовтня не повідомила адміністрацію університету в будь-який інший спосіб про намір реалізувати ці дні у якості відпустки. По приїзду на роботу 26.10.2015р. надала керівництву довідку про знаходження її в ці дні в Одеському національному політехнічному університеті з приводу захисту дисертації у спеціалізованій вченій раді.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що у встановленому законом порядку відпустка в дні 22 і 23 жовтня 2015 року не була погоджена із керівником (не отримано згоду у вигляді наказу), що обґрунтовано поставлено в провину позивачеві як прогули. Захист наукової дисертації, що рекомендувався вченою радою у лютому 2015 року (протокол № 1 від 03.02.2015р. засідання міжкафкедрального наукового семінару кафедр «Технологія машинобудування» та «Металорезальні верстати і інструменти» ДВНЗ «ПДТУ») задля здобуття безпосередньо позивачем наукового ступеня, не обумовлювалося необхідністю учбового закладу, не охоплювалось посадовою інструкцією позивача, як працівника з числа педагогічного складу, безпосередньо не пов'язано з навчальним процесом та характером роботи ОСОБА_2 з організаційного керівництва коледжем.

При цьому рекомендація вченої ради університету щодо доцільності захисту дисертації ОСОБА_2 в м. Одесі, на чому акцентує увагу позивач, не підміняє і не усуває необхідності дотримання порядку використання відпусток, регламентованої законодавством.

Зважаючи на наведене, не можна вважати як поважні причини відсутності на роботі використання позивачем цих двох днів у якості відпустки, яка не затверджувалась графіком по учбовому закладу, та й поряд з цим, не була узгоджена із керівництвом.

Захист дисертації, на який, як на поважну причину, посилається позивач, не є тією обставиною непереборного характеру, яка б на законних підставах звільняла позивача від виконання трудових обов'язків визначеного обсягу, обумовлених договором та відповідальності за їх невиконання, що унеможливлювало б виконання нею роботи, без шкоди для здоров'я.

Акумулюючи викладені положення КЗпП України і роз'яснення у п.п. 22, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р., колегія суддів схвалює висновки суду першої інстанції, які зводяться до того, що позивач не вважається такою, що має поважні причини, оскільки не дотрималась порядку погодження з роботодавцем днів незапланованої відпустки і використала на свій власний розсуд робочий час впродовж двох робочих днів поспіль, а тому не підлягає поновленню на роботі.

За умовами трудового договору ОСОБА_2, що віднесена до категорії педагогічних працівників університету (на момент звільнення), зобов'язалася належним чином сумлінно виконувати трудові обов'язки, навчальний режим, дотримуватись законодавства України про працю і освіту, Статуту ДВНЗ «ПДТУ», Правил внутрішнього розпорядку, наказів ректора.

Відповідно до ч. 2 ст. 140 КЗпП України у трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов'язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

Зайнята позивачем позиція в апеляційній скарзі, за якою за надважливе має бути взята до уваги причина її неявки на роботу захист дисертації, не може, як погоджується колегія суддів з висновками суду першої інстанції, нівелювати процедуру (як одного з фундаментальних аспектів трудового права) узгодження із керівництвом можливості використання незапланованої відпустки,

З огляду на роз'яснення Міністерства юстиції України від 01.02.2011р., невихід на роботу позивача у звязку із самовільним використанням 2 днів у якості відпустки, що по учбовому закладу не була запланована, визнається прогулом.

Суд обґрунтовано врахував, що з моменту розміщення повідомлення про захист дисертації на 23.10.2015р. на офіційному сайті Спеціалізованої вченої ради Одеського національного технічного університету 02.06.2015р. позивач не намагалась оформити у передбаченому порядку відпустку, принаймні в той спосіб (подання заяви до учбового закладу представником), в який було подано її заяву про творчу відпустку.

У зв'язку з цим колегія суддів не може погодитись, як з непереконливими, доводами апеляційної скарги позивача щодо відсутності в неї можливості подати заяву про відпустку раніше 20.10.2015р. через довготривале лікування з червня по жовтень, впродовж якого позивач переїжджала до інших населених пунктів, працювала 4 робочих дні.

З тих же підстав, не можна погодитись із доводами скарги щодо затримання ректором розгляду її заяви про відпустку і прийняття відповідного рішення.

З метою перевірки доводів апеляційної скарги судом апеляційної інстанції були допитані заявлені стороною позивача свідки.

Так, допитаний у якості свідка ректор ДВНЗ "ПДТУ" ОСОБА_5 підтвердив зміст учиненої ним 21.10.2015р. резолюції на заяві позивача, що надійшла до нього 20.10.2015р., про надання творчої відпустки, де виклав заперечення з посиланням на урядову постанову, що не могла бути застосована до ОСОБА_2, оскільки вона вже навчалась в аспірантурі. Завідуючому кафедрою ОСОБА_7 на його питання про долю заяви ОСОБА_2 він запропонував переписати заяву про відпустку за свій рахунок. Однак, позивач заяву іншого змісту не написала, і 22 і 23 жовтня 2015 року не вийшла на роботу з невідомих причин, не телефонувала, іншим шляхом не попереджала про причину відсутності. Згодом надала довідку про перебування в учбовому закладі в м. Одеса на захисті дисертації, куди вона вибула без видання наказу по університету про надання їй відпустки.

Допитаний у якості свідка завідуючий кафедри ОСОБА_7 пояснив, що позивач працювала над науковою дисертацією за власною ініціативою. 21.10.2015р. ректор не підписав заяву позивачу на творчу відпустку, як неприпустиму за законом, але запропонував їй переписати заяву на відпустку іншого виду в рахунок планової відпустки чи за свій рахунок. На передану ним пропозицію ректора позивач відповіла: «Я подумаю». На його телефонний дзвінок подрузі ОСОБА_2 та відповіла, що не має повноважень написати заяву про відпустку від імені позивача.

Допитаний в судовому засідання як свідок проректор з наукової роботи ОСОБА_8 підтвердив самовільне залишення позивачем робочого місця і пояснив, що дійсно дисертація позивача була рекомендована вченою радою, але не була пов'язана з роботою ОСОБА_2, що є педагогічним працівником.

Допитана у якості свідка ОСОБА_9 пояснила, що зі слів позивача, з якою вона товаришує, їй відомо про неприязні відносини ОСОБА_2 із ректором ОСОБА_5, про незаконне притягнення до дисциплінарної відповідальності раніше. Зазначала, що в липні 2015 року позивач не змогла поїхати на захист дисертації через хворобу. 20.10.2015р. заяву позивача про творчу відпустку віднесла до адміністрації університету адвокат ОСОБА_10. 21.10.2015р. позивач була виписана з лікарні і в той же день, близько о 10 годині поїхала на захист дисертації в м. Одесу, що мав тривати 22-23 жовтня 2015р. Приблизно в 14.50год. від імені ректора видана телефонограма щодо учинення резолюції, змісту якої не оголосили. В 15.25-15.30годин вона не змогла потрапити до канцелярії аби познайомитись з резолюцією. Ввечері подзвонив ОСОБА_7 і запропонував написати від імені позивача за довіреністю заяву про відпустку іншого змісту. ОСОБА_2 в телефонній розмові з нею відповіла, що, якщо ректор не заперечує, то вона по приїзду перепише заяву.

Аналізуючи в сукупності пояснення допитаних свідків, можна дійти висновку про те, що ОСОБА_2, довідавшись від ОСОБА_7 про негативну резолюцію керівника на творчу відпустку і погодження на підписання її заяви про відпустку за свій рахунок або в рахунок планової відпустки, не повернулась до м. Маріуполя аби переписати власноруч заяву і не доручила це зробити своєму представнику. І на наступний день, за відсутності наказу про надання їй відпустки, не прийняла заходів до оперативного повідомлення керівника про намір використати два дні 22 і 23 жовтня у якості відпустки. Тож, позивач не узгодила використання двох днів у якості відпустки відповідно до вимог законодавства і локального акту учбового закладу (п. 26 Правил внутрішнього розпорядку).

Той довід в апеляційній скарзі, що позивач була в дорозі до м. Одеси і не могла повернутись до м. Маріуполя, не можна прийняти як непереборну обставину, що зашкодила своєчасному оформленню відпустки, тим більше, перший день 22 жовтня це організаційний день в м. Одесі, як пояснила ОСОБА_2 в апеляційному суді, а 23 жовтня власне захист дисертації.

Додатково досліджені судом апеляційної інстанції докази (пояснення свідків) не спростовують вірності висновків суду першої інстанції, який правильно оцінив наявні в нього зібрані матеріали.

Доводи позивача в апеляційній скарзі щодо згоди і обіцянок ректора ще з вересня 2015р. на надання їй відпустки для захисту дисертації в ОСОБА_7 не підтверджені будь-якими доказами. Наказ з цього приводу не видавався.

Тому підстав для переоцінки доказів, зроблених судом першої інстанції, колегія суддів не вбачає.

Упереджене ставлення з боку керівника, на яке посилається в апеляційній скарзі позивач з мотивів порушення щодо неї кримінальних проваджень, не стосується доведеного факту самовільного використання ОСОБА_2 двох робочих днів для відпустки, яка не була узгоджена із адміністрацією і оформлена відповідним наказом, а також і не підпадає з правової точки зору під ознаку творчої відпустки, за якою, при умові наявності позитивної рекомендації вченої ради і підтвердження доцільності певної кількості днів відпустки, мала б зберігатись за працівником на період відсутності середня заробітна плата.

Наказу про звільнення передувало витребування роботодавцем в порядку ст. 149 КЗпП України у позивача пояснювальної записки, що позивач надала 27.10.2015р.

Судом враховані п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р.: встановлено, в чому полягає порушення трудової дисципліни самовільне використання позивачем у якості творчої відпустки і відсутність на роботі впродовж двох повних робочих днів поспіль, без належного оформлення цієї відпустки і отримання згоди керівника, що стало приводом до звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України; перевірено додержання роботодавцем передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правил і порядку застосування дисциплінарного стягнення; наказ про звільнення ґрунтується на положеннях ст. 141 КЗпП України, що передбачає обов'язок керівника забезпечувати трудову дисципліну в колективі; враховано застосування раніше до позивача дисциплінарного стягнення; звільнення працівника за згоди профспілкового органу в порядку ст. 143 КЗпП України.

Аналізуючи ступінь тяжкості вчиненого проступку, слід взяти до уваги положення ч. 4 ст. 40 КЗпП України, що визначають найменшу межу відповідальності у вигляді відсутності на роботі без поважних причин 3 години протягом одного робочого дня в даному випадку два повних робочих дні, протягом яких керівник змушений був приймати заходи до заміни відсутньої ОСОБА_2

Враховуючи наведене, колегія суддів не може погодитись із неврахуванням роботодавцем ступеню тяжкості проступку і її роботи у попередній час, а також ненастання будь-яких наслідків для робочого процесу від її відсутності.

Судом вчинено перевірку врахування роботодавцем характеру попередньої роботи працівника, що вбачається з наказу від 04.08.2015р. про оголошення догани позивачеві за невиконання своїх обов'язків за наслідками інвентаризації матеріальних цінностей, який на сьогодення не скасований у встановленому законом порядку. Такий же статус чинності вказаний наказ мав і станом на день ухвалення оскаржуваного у даній справі рішення від 22.01.2016р., чим підтверджується юридична неспроможність доводів апеляційної скарги щодо заборони на посилання у змісті цього рішення на такий наказ.

В суді апеляційної інстанції оглянуті почесні грамоти за 2007 і 2011 роки, що окреслюють вагомий внесок позивача в навчально-методичну та виховну роботу, бездоганну багатолітню , плідну і сумлінну працю в ім'я становлення студентської молоді і підготовку молодих фахівців. Втім, ці матеріали не спростовують факту допущеного позивачем прогулу в жовтні 2015 року.

Суд врахував наслідки розгляду подання ректора профспілковим комітетом ДНВЗ «ПДТУ» на засіданні, що відбулось 27 жовтня 2015 року (протокол № 19) за участю позивача, яким надано згоду на звільнення ОСОБА_2 з посади виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДНВЗ «ПДТУ» за прогули 22 та 23 жовтня 2015 року без поважних причин.

Доводи апеляційної скарги щодо звільнення позивача через бажання ректора університету помститися за викриття нею незаконних дій керівника, при доведеності факту використання позивачем двох робочих днів у якості відпустки без погодження адміністрації всупереч встановленому законом порядку, не є тими підставами, з якими можна ув'язати поважність причини відсутності на робочому місці, на яку вказує позивач.

Звільнення ОСОБА_2 стало результатом недбайливого ставлення до своїх трудових прав і обов'язків та вимог трудової дисципліни в учбовому закладі, внаслідок невиконання процедури узгодження із роботодавцем незапланованої графіком по учбовому закладу відпустки.

Висновки суду першої інстанції побудовані на належно встановлених фактичних обставинах щодо вчинення ОСОБА_2 прогулу без поважних причин, правильно застосованих нормах матеріального права. З урахуванням результатів дослідження доводів апеляційної скарги позивача апеляційний суд схвалює висновки про недоведеність доводів ОСОБА_2 щодо неправомірності її звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального закону в частині ухвалення рішення, попри її заяву про відкладення розгляду справи, не можна вважати порушенням її права, оскільки в призначені судові засідання 21 і 22 січня 2016 року сама позивач не з'явилась з невідомих суду причин.

Посилання в апеляційній скарзі позивача на те, що в уточненій позовній заяві (а.с. 23-24), договорі про надання адвокатом ОСОБА_10 позивачеві правової допомоги (а.с. 33-35) міститься не підпис ОСОБА_2, не доведено будь-якими доказами.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем і її представником не надано і в суді апеляційної інстанції. Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.А.Попова

Судді Т.Г.Ігнатоля

ОСОБА_11