У х в а л а

іменем україни

17 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного підприємства «Флора», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування та визнання недійсними змін до установчих документів юридичної особи за касаційними скаргами приватного підприємства «Флора» та ОСОБА_3, поданою його представником ОСОБА_7, на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 8 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 3 липня 2015 року,

встановила:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування корпоративних прав та визнати недійсними усі зміни до установчих документів приватного підприємства «Флора» (далі - ПП «Флора»), внесені після 31 жовтня 2006 року.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що наприкінці 2013 року їй стало відомо про те, що її чоловік ОСОБА_2 у 2006 році за договором дарування відчужив ПП «Флора». Зазначала, що на час укладення договору дарування ПП «Флора» було спільною сумісною власністю подружжя, а вона як дружина не давала згоди на укладення вказаного договору дарування.

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 8 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 3 липня 2015 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування корпоративних прав від 31 жовтня 2006 року на ПП «Флора», укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Визнано недійсними усі зміни до установчих документів ПП «Флора», внесені після 31 жовтня 2006 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПП «Флора» та ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що договір дарування корпоративних прав був укладений без згоди другого з подружжя, а тому його слід визнати недійсним, а також визнати недійсними всі зміни до установчих документів ПП «Флора», внесених після 31 жовтня 2006 року.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, зазначив, що позивачем не пропущено строк позовної давності.

Проте повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Судами установлено, що ПП «Флора» належало сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя (свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи ПП «Флора», видане Луцькою районною державною адміністрацією Волинської області 11 березня 2004 року).

31 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування корпоративних прав, згідно з яким ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняв у власність безоплатно корпоративні права на ПП «Флора».

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Частиною 1 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити вказаному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст.ст. 63, 65 СК України.

Аналіз положень ст.ст. 63, 65 СК України, ст.ст. 66,67 ГК України дає підстави для висновку про те, що у разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, учасником якого є один з подружжя, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства чи половини майна, що залишилося після ліквідації підприємства.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року № 6-5цс14 та від 2 жовтня 2013 року № 6-79цс13, які згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Тобто, у разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним з них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна, в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.

З моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу приватного підприємства вони є власністю самого підприємства, а спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об'єкта права спільної сумісної власності подружжя.

Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, до того ж лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст. 65 СК України були використані одним з подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу.

Виходячи з того, що корпоративні права на ПП «Флора» були придбані в шлюбі, то презюмується за ст. 65 СК України факт їх придбання за спільні кошти, передача цих коштів у приватну власність підприємства за взаємною згодою подружжя.

Таким чином, дії, пов'язані із зміною засновників, учасників ПП «Флора» та з розпорядженням майном підприємства в процесі здійснення ним господарської діяльності, згоди іншого з подружжя, який не є учасником чи засновником приватного підприємства, не вимагається, оскільки відповідно до положень ст. 65 СК України вважається, що подружжя діє за взаємною згодою, а тому висновок суду про необхідність отримання відповідачем згоди позивача для укладення договору дарування відповідно до норм ст. 65 СК України є передчасним та не ґрунтується на вимогах закону.

Крім того, оспорений договір дарування корпоративних прав було укладено 31 жовтня 2006 року, а з позовом ОСОБА_1 звернулась 18 липня 2014 року.

Позовна давність за ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст.ст. 212-214, 315 ЦПК України, вищезазначених вимог закону до уваги не взяв, не врахував, що для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники; невірно встановив обставини справи та належним чином не перевірив суб'єктивний момент - коли позивач довідалася або повинна була довідатися про її порушене право, та дійшов передчасного висновку про дотримання позивачем строку позовної давності.

Висновки апеляційного суду ґрунтуються на припущеннях, що є неприпустимим (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Таким чином судом апеляційної інстанції були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а тому ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного підприємства «Флора» та касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_7, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 3 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик