Справа № 346/1385/15-ц
Провадження № 22-ц/779/745/2016
Головуючий у 1 інстанції Хільчук І. І.
Суддя-доповідач Ясеновенко Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Бойчука І.В., Горейко М.Д.,

секретаря Драганчук У.М.,

з участю представника ТзОВ «Дей-Сон Логіст Продакшн Компані»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ТзОВ «Дей-Сон Логіст Продакшн Компані» про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов'язання оформити документи про прийняття на роботу, звільнення та внесення запису до трудової книжки, стягнення невиплаченої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди та визнання недійсним договору за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 16 лютого 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

18.03.2015 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ТзОВ «Дей-Сон Логіст Продакшн Компані» про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов'язання оформити документи про прийняття на роботу, звільнення та внесення запису до трудової книжки, стягнення невиплаченої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди та визнання недійсним договору.

В заяві зазначила, що влітку 2014 року з метою працевлаштування на посаду торгового представника кондитерських виробів звернулась до відповідача. З 03 жовтня протягом двох тижнів проходила стажування, після чого приступила до виконання обов'язків торгового представника.

Пропрацювавши до 16 грудня 2014 року, вона припинила співпрацю з названим вище господарським товариством у зв'язку з тим, що реальні умови праці значно відрізнялись від тих, які їй обіцяли при влаштуванні на роботу.

Посилаючись на те, що систематичні звернення до керівництва з проханням офіційного працевлаштування залишались без реагування, та вказуючи на порушення своїх трудових прав, просила з урахуванням уточнення позовних вимог, встановити факт перебування її у трудових відносинах з відповідачем на посаді торгового представника з 03.10.2014 року по 16.12.2014 року, зобов'язати відповідача внести відповідні записи до трудової книжки, стягнути на її користь 5541 грн. невиплаченої заробітної плати, 1000 грн. оплати за стажування, 5717 грн. невиплаченого відшкодування транспортних витрат, 7000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також визнати недійсним договір про виконання робіт та повну матеріальну відповідальність від 03.10.2014 року, як укладеного під впливом обману щодо факту подальшого виникнення договірних відносин.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 16 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність рішення суду та зазначає, що судом не було прийнято до уваги того, що примірник договору про виконання робіт та повну матеріальну відповідальність, з яким вона була ознайомлена та підписала, не відповідає тому договору, який був поданий відповідачем як доказ у справі.

Апелянт вважає, що між сторонами існували саме трудові відносини, оскільки волевиявлення позивача було направлено на укладення трудового договору і відповідач визначав режим роботи, проводив облік робочого часу та виплачував заробітну плату. При цьому, перед початком виконання нею обов'язків торгового агента відповідач надав їй маршрут реалізації продукції, що свідчить про організацію праці, а не про вільний вибір контрагента чи свободу договору, які притаманні цивільно-правовому договору.

Крім того, апелянт звертає увагу суду також і на те, що договором про виконання робіт не визначено розмір і порядок оплати за роботу, що на думку апелянта, зайвий раз підтверджує наявність між сторонами трудових відносин.

Також, вказує апелянт, відповідачем було проігноровано доручення суду першої інстанції про надання інформації щодо сум виплачених коштів за амортизацію автомобіля, яким чином відслідковувалась та визначалась сума повернення коштів за витрачене паливо, яким чином позивачем передавались кошти від реалізації продукції.

Посилаючись на вищенаведене, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився та надіслав клопотання про розгляд справи без його участі, зазначивши, що підтримує доводи апеляційної скарги.

Представник ТзОВ «Дей-Сон Логіст Продакшн Компані» апеляційну скаргу не визнав та пояснив, що зі всіма торговими агентами, які співпрацюють з ТзОВ «Дей-Сон Логіст Продакшн Компані», укладені цивільно-правові договори, і в штаті господарського товариства вони не числяться. Просив рішення суду залишити без зміни.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції прийшов до висновку, що договір, на підставі якого між сторонами виникли правовідносини, за своєю правовою природою є цивільно-правовим договором про надання послуг, а не трудовим договором, як вважав позивач.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 03.10.2014 року між ТзОВ «Дей-Сон Логіст Продакшн Компані» та ОСОБА_2 було укладено договір про виконання робіт та повну матеріальну відповідальність, за яким ОСОБА_2 зобов'язалась виконувати роботи з організації продажу продукції, належної ТзОВ «Дей-Сон Логіст Продакшн Компані», зі строком дії до 31.12.2014 року (а.с.27).

Цьому договору притаманні ознаки саме цивільно-правових відносин, оскільки робота торгового агента в даному випадку не була регламентована правилами внутрішнього трудового розпорядку, заробітна плата і будь-які соціальні гарантії для торгового агента відповідачем не встановлювались. Роботи з організації продажу продукції ТзОВ «Дей-Сон Логіст Продакшн Компані» ОСОБА_2 виконувала на свій розсуд і власний ризик.

При таких обставинах справи суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги ОСОБА_2 про визнання вищезгаданого договору недійсним та у інших вимогах позивача, які не були підтверджені належними доказами.

Відповідно до ст.21 КзПП трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст. 901 ЦК за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Серед ознак, за допомогою яких цивільно-правовий договір можна відрізнити від трудового договору виділяються такі.

За договором підряду, укладеним між власником і громадянином, останній зобов'язується за винагороду виконувати для підприємства індивідуально визначену роботу. Основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами. Метою такого договору є отримання певного матеріального результату. Підрядчик, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу, і виконує її на власний ризик.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Роботодавець згідно вимог чинного законодавства сплачує за працівника обов'язкові соціальні, страхові та пенсійні внески. А за підрядним договором оплачується не процес праці, а її результати, які визначаються після закінчення роботи і оформляються актами передавання - приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Про виконання робіт за цивільно-правовим договором підряду у трудовій книжці запис не робиться. Згідно норм чинного законодавства України особи, які виконують роботи (послуги) згідно із цивільно-правовим договором, приймають участь у загальнообов'язковому державному соціальному страхуванні на добровільних засадах.

Отже, головна відмінність між трудовим і цивільно-правовим договорами полягає в предметі договору. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом цивільно-правових відносин є результат цієї праці.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду, а тому підстав для скасування рішення суду немає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 16 лютого 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: І.В. Бойчук

М.Д. Горейко