Єдиний унікальний номер 226/3747/15-ц Номер провадження 22-ц/775/713/2016
Головуючий у 1-ій інстанції Клепка Л.І.
Доповідач Соломаха Л.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Біляєвої О.М., Папоян В.В.

при секретарі Чуряєві В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на заочне рішення Димитровського міського суду Донецької області від 25 лютого 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

16 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Зазначала, що 14 лютого 2015 року відповідач взяла у неї в борг 27 134,90 грн., які зобов'язалася повернути до травня 2015 року, про що видала їй боргову розписку.

Посилаючись на те, що борг їй до теперішнього часу не повернуто, просила стягнути з відповідача на її користь суму боргу 27 134,90 грн. (а.с. 2-3).

Заочним рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 25 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою відмовлено (а.с. 45-46).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, статей 10, 57, 224 ЦПК України, неправильну оцінку доказів, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Зазначає, що в позовній заяві та в судовому засіданні вона пояснювала, що саме відповідач взяла у неї в борг гроші та зобов'язалася повернути їх до травня 2015 року. Суду була надана розписка, в якій зазначені розмір позики та умови її повернення. Тобто у справі є її позов та боргова розписка написана, за її твердженням, на її ім'я.

Відповідач була повідомлена про час та місце розгляду справи, але не скористалася своїм правом надати суду докази відсутності у неї боргового зобов'язання.

Її твердження, що відповідач ОСОБА_3 взяла у неї в борг грошові кошти та на підтвердження боргового зобов'язання власноручно написала відповідну розписку, в судовому засіданні не спростовано, будь-які докази щодо відсутності у відповідача боргового зобов'язання перед нею у справі відсутні (а.с. 51).

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена, що підтверджується довідкою про доставку їй 15 березня 2016 року згідно її заявки від 16 грудня 2015 року SMS - повідомлення про явку до суду 22 березня 2016 року (а.с. 6, а.с. 61). Електронною поштою позивач надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 66).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду також не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена, що підтверджується телефонограмою, зареєстрованою 18 березня 2016 року в журналі телефонограм по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області за № 1348 (а.с. 64-65). Причини неявки суду не повідомила і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що вона не з'явилася в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

До такого висновку апеляційний суд дійшов, виходячи з наступного:

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач на підтвердження факту існування боргового зобов'язання відповідача ОСОБА_3 перед нею надала суду письмову розписку від 14 лютого 2015 року, згідно якої відповідач ОСОБА_3 зобов'язується сплатити борг в сумі 27 134,91 грн. до травня 2015 року (а.с. 13).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_2 не доведено наявність між нею та відповідачем ОСОБА_3 правовідносин, що випливають з договору позики, надана позивачем розписка не містить даних про кредитора, у зв'язку з чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Зазначений висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом частин 1, 2 ст. 207 та частини 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, які відповідно до ст. 3607 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання.

Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

На підтвердження факту укладення договору позики з ОСОБА_3 позивач надала суду письмову розписку від 14 лютого 2015 року, згідно якої відповідач ОСОБА_3 зобов'язується сплатити борг в сумі 27 134,91 грн. до травня 2015 року (а.с. 13).

Проте в порушення положень ст. 1046 ЦК України розписка від 14 лютого 2015 року не містить даних про отримання відповідачем коштів, дати їх отримання та дані щодо кредитора, тобто особу, яка має право вимагати повернення коштів, і відповідно не підтверджує право позивача вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що надана позивачем розписка не підтверджує в розумінні положень ст. ст. 1046, 1047 ЦК України факт укладення у письмовій формі договору позики між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 та не є доказом наявності у ОСОБА_3 боргового зобов'язання саме перед ОСОБА_2

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що її твердження, що ОСОБА_3 взяла в борг грошові кошти саме у неї, в судовому засіданні не спростовано, будь-які докази відсутності у відповідача боргового зобов'язання перед нею відсутні, не ґрунтуються на законі.

Відповідно до статті 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Будь-яких інших допустимих доказів, ніж розписка від 14 лютого 2015 року, на підтвердження існування у відповідача боргових зобов'язань саме перед позивачем останнім суду не надано.

Доводи позивача про те, що відповідач винна зазначені в розписці гроші саме їй, є недоведеними. Наявність у позивача боргового документа, за яким боржником є ОСОБА_3, але в якому не зазначено кредитора, є лише припущенням боргових зобов'язань між позивачем та відповідачем.

Відповідно до частини 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи позивача про те, що в порушення частини 2 ст. 57 ЦПК України суд не врахував її пояснення щодо укладення договору з відповідачем, не грунтуються на законі.

Згідно частини 2 ст. 57, ст. 62 ЦПК України пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників є доказами лише у разі, якщо сторони, треті особи та їхні представники за їх згодою допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

Проте по цій справі рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до частини першої ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Така ж норма міститься і в частині першій ст. 1051 ЦК України, згідно якої якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Пункт 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звертає увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Доводи позивача про порушення судом першої інстанції норм процессуального права, зокрема, статей 10, 57, 224 ЦПК України, є необгрунтованими.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Димитровського міського суду Донецької області від 25 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: О.М. Біляєва

В.В. Папоян