Справа № 520/9105/16-ц
Провадження № 2/520/4224/16
Київський районний суд м. Одеси у складі:
Головуючого - судді Куриленко О.М.,
за участю секретаря Баранової Ю.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Хоссні, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,
29.07.2016 року позивач звернулась до суду з позовом та просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі/продажу автомобілю TOYOTA COROLLA, 2007 року випуску, д/з ВН 2032 ЕМ від 05.02.2016 року, укладений між ОСОБА_2 Хоссні та ОСОБА_4. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначає про те, що з відповідачем ОСОБА_2 Хоссні перебувала у зареєстрованому шлюбі з 17.09.2008 року до 25.03.2016 року. В період шлюбу, у спільну сумісну власність подружжям набутий автомобіль TOYOTA COROLLA, 2007 року випуску, д/з ВН 2032 ЕМ, який був зареєстрований на чоловіка.
Позивач стверджує, що при підготовці позову про поділ спільного майна подружжя було з'ясовано, що відповідач ОСОБА_2 Хоссні за договором купівлі-продажу від 05 лютого 2016 року здійснив відчуження автомобілю на користь ОСОБА_3.
Таким чином, позивач зазначає, що спірний автомобіль був проданий відповідачем ОСОБА_2 Хоссні на свій розсуд проти волі іншого подружжя і не в інтересах сімї, а з метою уникнення в подальшому поділу вказаного автомобілю, оскільки дане майно є спільною сумісною власністю подружжя.
Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.
Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові
Відповідачі ОСОБА_2 Хоссні та ОСОБА_3 у судове засідання не зявились, про час та місце його проведення сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від них до суду не надійшло.
При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів, які сповіщені про розгляд справи належним чином, від яких не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідачів.
Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Розглянув у судовому засіданні матеріали цивільної справи, дослідивши наявні докази, суд доходить до висновку про те, що заявлений позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
У судовому засіданні встановлено, що 17 вересня 2008 року Міським відділом РАЦС Головного управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 Хоссні, про що в Книзі реєстрації шлюбів було складено відповідний актовий запис за № 1251.
В період шлюбу сторонами було придбано автомобіль TOYOTA COROLLA, 2007 року випуску, д/з ВН 2032 ЕМ, який було зареєстровано за ОСОБА_2 Хоссні на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САТ № 017045 виданим 25.07.2013 року підрозділом МВС РЕВ-1 в Одеській області.
В подальшому, 05 лютого 2016 року між ОСОБА_2 Хоссні та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 783, відповідно до умов якого ОСОБА_2 Хоссні подав, а ОСОБА_3 купила автомобіль TOYOTA COROLLA, 2007 року випуску, д/з ВН 2032 ЕМ.
Згідно п.2.1 даного Договору за домовленістю сторін ціна Транспортного засобу складає 70 000 гривень.
Подружні стосунки між сторонами не склались, в результаті чого заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 березня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 Хоссні було розірвано.
Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги, що позивач та її представник з клопотаннями про витребування та забезпечення доказів до суду не звертались у звязку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами.
Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, викладених у ній обставин та правового обґрунтування позову, ОСОБА_1, звертаючись до суду з даним позовом посилається на норми ст. ст. 60, 65 СК України, які регулюють майнові права подружжя.
Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя
Разом з тим, згідно з п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Судом встановлено, що зазначене вище майно було придбано відповідачем ОСОБА_2 Хосні за час шлюбу з позивачем, однак, стороною позивача не надано будь-яких доказів того, за чиї кошти його було придбано, на підставі яких цивільно-правових угод тощо, а від так, суд не може достовірно з'ясовувати джерело придбання спірного автомобіля.
Таким чином, у суду не має можливості дійти однозначного висновку про те, що автомобіль марки TOYOTA COROLLA, 2007 року випуску, д/з ВН 2032 ЕМ є об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Хоссні.
Проте відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.
Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.
Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України.
Тому правових підстав, передбачених нормами статей 215, 216, ЦК України, статті 65 СК України, для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу немає.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року по справі 6-1587цс16 яка є обов'язковою для всіх судів України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України .
Також відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом.
Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.
Однак, відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.
У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину) якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним.
Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що отриманні від реалізації спірного автомобіля кошти, були витрачені відповідачем ОСОБА_2 Хоссні не в інтересах сім'ї.
Доводи позивача про те, що вони з відповідачем не проживають разом не ведуть спільного господарства з листопада 2015 року також не доведені належними та допустимими доказами у справі, а шлюб між сторонами був розірваний вже після укладання спірного договору.
При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи сторона позивача не скористалася своїм процесуальним правом та не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування.
Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Згідно п.30 Постанови Пленуму ВС України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
В ході судового засідання представник позивача повідомив, що в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебуває цивільна справа про поділ майна подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 Хоссні.
Проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку, що відновлення порушених прав позивача, внаслідок продажу спірного автомобіля, може бути вирішено в порядку поділу спільного майна подружжя.
За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб
Таким чином, з огляду на викладене вбачається, що позивачем ОСОБА_1 обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права, враховуючи, що один з подружжя має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна, при цьому визнання правочинів недійсними не є належно обраним способом захисту порушеного права, у зв'язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2 ст. 3 ЦПК України зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.
Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.
Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та не доведеними, а від так не підлягають задоволенню.
У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
У звязку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають
На підставі наведеного, керуючись ст..ст. 60, 61, 65 СК України, ст..ст. 203, 215, 216 ЦК України Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Постановами Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11, 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15 та від 12 жовтня 2016 року по справі 6-1587цс16, ст.ст. 11,60,209,212-215,218,294 ЦПК України, суд,
У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Хоссні, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним відмовити в повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя Куриленко О. М.