Справа №359/5952/15-ц
Провадження №2/359/88/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого Борця Є.О.,

при секретарі судового засідання Коробові О.П.,

за участю позивача ОСОБА_1,

за участю представника позивача ОСОБА_2,

за участю відповідача ОСОБА_3,

за участю представника відповідачів ОСОБА_4,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостій-них вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Бориспільсько-го районного нотаріального округу Савицька Тетяна Валентинівна, приватний нотаріус Київ-ського міського нотаріального округу Кірбаба Ірина Борисівна, реєстраційна служба Борис-пільського міськрайонного управління юстиції, про визнання права власності на ? частку в житловому будинку з надвірними будівлями та спорудами; про визнання недійсними дого-ворів дарування та купівлі-продажу цих об'єктів нерухомого майна та земельної ділянки; про вселення в житловий будинок,

встановив:

В липні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом та об-ґрунтовує його тим, що 27 липня 2002 року вона уклала шлюб з ОСОБА_5 18 квітня 2005 року вони придбали житловий будинок по АДРЕСА_1. Цей житловий будинок був зруйнований. В 2008 році на його місці був побудований но-вий житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами. 24 грудня 2009 року ОСОБА_5 приватизував земельну ділянку площею 0,0445 га з кадастровим номером НОМЕР_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташова-ну в с. Старе Бориспільського району. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 4 березня 2011 року шлюб був розірваний. Позивач вважає, що вказані об'єкти нерухомого майна є спільною сумісною власністю подружжя. Не зважаючи на це 9 лютого 2012 року ОСОБА_5 зареєстрував за собою право власності на житловий будинок з надвірними будів-лями та спорудами по АДРЕСА_1. 24 грудня 2012 року він подарував ОСОБА_3 цей житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, а також земельну ділянку площею 0,0445 га з кадастровим номером НОМЕР_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану в с. Старе Бориспільського району. 18 вересня 2014 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_6 ці об'єкти нерухомого майна. Однак ОСОБА_1 не надавала ОСОБА_5 згоду на їх від-чуження. Ця обставина свідчить про порушення ч.3 ст.65 СК України. Тому позивач просить суд визнати за нею право власності на ? частку в житловому будинку з надвірними будів-лями та спорудами по АДРЕСА_1; визнати недійс-ними договори дарування від 24 грудня 2012 року та договори купівлі-продажу від 18 верес-ня 2014 року; вселити ОСОБА_1 у вказаний житловий будинок.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтриму-ють позов та просять суд задовольнити його.

ОСОБА_3 та представник відповідачів ОСОБА_4 не визнають позов та заперечують проти його задоволення. В обґрунтування своїх заперечень вони посилаються на те, що ОСОБА_9 не приймала участь в будівництві житлового будинку. Крім того, право власності на цей об'єкт нерухомого майна було зареєстровано після розірвання шлюбу. Ці обставини свідчать про те, що підстави для визнання за позивачем права власності на ? част-ку в житловому будинку відсутні. Земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_5 шляхом приватизації. Тому цей об'єкт нерухомого майна є його особистою власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Правила ч.3 ст.65 СК України не поширюються на спірні правовідносини. Оспорювані договори дарування та купівлі-продажу не порушують право ОСОБА_1 Крім того, вона пропустила строк позовної давності. З огляду на це ОСОБА_3 та представник відповідачів ОСОБА_4 просять суд відмовити у задоволенні позову.

Інші учасники цивільного процесу не з'явились у судове засідання. Вони завчасно у встановленому законом порядку повідомлені про час та місце розгляду цивільної справи.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 27 липня 2002 року позивач уклав з ОСОБА_5 шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Старівської сільської ради, про що в книзі реєстрації актів про одру-ження був зроблений запис за №09. Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про одруження НОМЕР_2 від 27 липня 2002 року (а.с.7).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 4 березня 2011 року (а.с.8) шлюб був розірваний.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч.2, ч.3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (ство-рення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього. До цього моменту особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показала, що вона є матір'ю позива-ча. Її дочка уклала шлюб з ОСОБА_5 Під час шлюбу вони купили житловий будинок по АДРЕСА_1. Однак він був старим. Позивач та ОСОБА_5 знесли його та на тому ж місці побудувати новий житловий будинок. Батьки обох з подруж-жя допомагали їм у будівництві.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показала, що вона проживає по АДРЕСА_1. Їй відомо про те, що позивач перебував у шлю-бі з ОСОБА_5 Одразу після укладення шлюбу вони проживали у його батьків. Пізніше пози-вач та ОСОБА_5 купили житловий будинок по АДРЕСА_1. Однак він був старим. Тому вони знесли його та на тому ж місці побудували новий житловий будинок. Батьки обох з подружжя допомагали їм у будівництві.

З довідки Старівського сільського голови №178/02-17 від 15 травня 2015 року (а.с.31) вбачається, що 18 квітня 2005 року ОСОБА_5 купив у ОСОБА_12 житловий будинок по АДРЕСА_1. Цей житловий будинок був зруйнований. В 2008 році на його місці був побудований новий житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами.

Аналіз цих доказів свідчить про те, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 був побудований під час перебування позивача у шлюбі з ОСОБА_5 Однак в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що ці об'єкти нерухомого майна були прийняті в експлуата-цію, та була здійснена державна реєстрація права власності на них.

З огляду на це суд вважає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 набули право спільної сумісної власності лише на будівельні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

В матеріалах цивільної справи містяться копії товарних чеків та квитанцій (а.с.95-109), з яких вбачається, що ОСОБА_3 витрачав грошові кошти на придбання будівельних матеріа-лів.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч.3 цієї статті суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Встановлено, що участь ОСОБА_3 у будівництві спірного житлового будинку не є під-ставою для виникнення у нього права на цей об'єкт нерухомого майна. Він має право лише вимагати відшкодування витрат на придбання будівельних матеріалів. Ці обставини свідчать про те, що копії товарних чеків та квитанцій (а.с.95-109) не містять інформацію щодо пред-мета доказування.

З огляду на це суд вважає, що наведені письмові докази є неналежними.

Встановлено, що після розірвання шлюбу ОСОБА_5 здав цей об'єкт в експлуатацію та зареєстрував за собою право власності на вказаний житловий будинок з надвірними будів-лями та спорудами. На підтвердження цієї обставини він отримав свідоцтво про право влас-ності на нерухоме майно №573 від 9 лютого 2012 року (а.с.143).

У такий спосіб право спільної сумісної власності на будівельні матеріали та облад-нання, які були використані в процесі будівництва спірних об'єктів нерухомого майна, при-пинилось. У ОСОБА_5 виникло право особистої власності на житловий будинок з надвір-ними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Згідно з ч.1 ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту.

В пред'явленому позові (а.с.2-5) ОСОБА_1 не заявила вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно №573 від 9 лютого 2012 року та визнання за нею права власності на ? частку в будівельних матеріалах та обладнанні, які були використані в процесі будівництва житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. Суд не розглядав ці ви-моги. Тому спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами вважається таким, що був об'єктом права особистої власності ОСОБА_5 Ці обставини свідчать про те, ОСОБА_1 обрала неправильний та неефективний спосіб захисту порушеного права.

З огляду на це суд вважає, що відсутні підстави для визнання за позивачем права влас-ності на ? частку в житловому будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. У задоволенні позову в частині цієї вимоги нале-жить відмовити.

Встановлено, що 24 грудня 2009 року ОСОБА_5 отримав державний акт на право влас-ності на земельну ділянку НОМЕР_3 (а.с.161). У такий спосіб він набув право влас-ності на земельну ділянку площею 0,0445 га з кадастровим номером НОМЕР_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану в с. Старе Бориспільського району.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.182 постанови №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді ци-вільних справ», відповідно до положень ст.ст.81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України.

Встановлено, що спірна земельна ділянка була набута у власність ОСОБА_5 шляхом її приватизації. Крім того, позивач не заявив вимогу про поділ будівельних матеріалів та обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

З огляду на це суд вважає, що спірна земельна ділянка була особистою власністю ОСОБА_5, а не спільною сумісною власністю подружжя.

24 грудня 2012 року ОСОБА_5 уклав ОСОБА_3 договір дарування (а.с.10), за яким ОСОБА_5 безоплатно відчужив у власність ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будів-лями та спорудами по АДРЕСА_1.

В той же день вони уклали ще один договір дарування (а.с.12-13), за яким ОСОБА_5 безоплатно відчужив у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0445 га з кадастро-вим номером НОМЕР_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану в с. Старе Бориспільського району.

18 вересня 2014 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу (а.с.14-19), за яким ОСОБА_3 відчужив у власність ОСОБА_6 житловий будинок з на-двірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

В той же день вони уклали ще один договір купівлі-продажу (а.с.20-23), за яким ОСОБА_3 відчужив у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0445 га з кадастровим номером НОМЕР_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селян-ського господарства, розташовану в с. Старе Бориспільського району.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами пер-шою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, ін-шим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його мораль-ним засадам.

Встановлено, що станом на момент укладення оспорюваних договорів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 були власниками спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, а також земельної ділянки. Вони мали право на власний розсуд розпоряджатись цими об'єк-тами нерухомого майна. Ця обставина свідчить про те, що договори дарування та купівлі-продажу не суперечать ч.1 ст.319 ЦК України. Крім того, правила ч.3 ст.65 СК України не поширюються на спірні правовідносини.

З огляду на це суд вважає, що підстави для визнання вказаних вище договорів даруван-ня та купівлі-продажу відсутні. У задоволенні позову в частині цих вимог належить відмови-ти.

Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення пере-шкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Встановлено, що ОСОБА_1 не є власницею житлового будинку по АДРЕСА_1. Тому вона не має права вимагати усунення пере-шкод у користуванні цим об'єктом нерухомого майна.

З огляду на це суд вважає, що підстави для вселення позивача в цей житловий будинок відсутні. У задоволенні позову в частині цієї вимоги належить відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Встановлено, що ОСОБА_1 сплатила судовий збір в розмірі 3654 гривень. Ця обставина підтверджується квитанцією (а.с.1). Однак у задоволенні пред'явленого нею позо-ву відмовлено в повному обсязі.

З огляду на це суд вважає, що підстави для відшкодування позивачу витрат на оплату судового збору відсутні.

Керуючись п.2 ч.1, ч.3 ст.208, ч.1-ч.3 ст.209, ст.ст.213-215, ч.1 ст.218 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: приватний нота-ріус Бориспільського районного нотаріального округу Савицька Тетяна Валентинівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кірбаба Ірина Борисівна, реєстраційна служба Бориспільського міськрайонного управління юстиції, про визнання права власності на ? частку в житловому будинку з надвірними будівлями та спорудами; про визнання недійсними договорів дарування та купівлі-продажу цих об'єктів нерухомого май-на та земельної ділянки; про вселення в житловий будинок відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі апеляційної скарги через Бориспільський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його оголошення.

Суддя

Бориспільського міськрайонного суду Є.О. Борець