АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/322/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/740/К/16 Тимошенко Т.І. Категорія - 26 (І) Суддя-доповідач - Барильська А.П.
УХВАЛА

Іменем України

30 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.,

секретар - Чубіна А.В.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_3, представника відповідача - Давиденка Андрія Олександровича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про стягнення моральної шкоди у зв'язку з профзахворюванням, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - ПАТ «Кривбасзалізрудком») про стягнення моральної шкоди у зв'язку з профзахворюванням.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працюючи протягом тривалого часу у відповідача в шкідливих умовах праці, він отримав професійне захворювання, у зв'язку із чим останнім висновком МСЕК від 29.09.2015 року йому встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 20%, з 01 листопада 2015 року по 01 листопада 2017 року, з датою переогляду 01 жовтня 2017 року.

Позивач вважає, що у зв'язку з отриманим професійним захворюванням, йому спричинено моральну шкоду, а тому просив суд стягнути на його користь з ПАТ «Кривбасзалізрудком» в рахунок відшкодування моральної шкоди 243000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_5 у відшкодування моральної шкоди - 14000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь держави судовий збір у розмірі 1378 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким відмовити ОСОБА_5 у задоволенні його позовних вимог.

Зокрема, на думку апелянта, судом не враховано, що позивач з власної волі виконував роботу в шкідливих умовах праці, а відповідач забезпечував його засобами колективного та індивідуального захисту і скорочував час дії шкідливих факторів виробництва відповідно до норм законодавства.

Також, представник відповідача вважає, що позивачем не було надано до суду доказів того, що відповідач є винним в отриманні ним професійного захворювання, оскільки у п.19 акту розслідування хронічного професійного захворювання, вказано, що конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання, позивача встановити неможливо.

Апелянт посилається на те, що судом не враховано, що ОСОБА_5 працював в шкідливих умов праці і на інших підприємствах, а ПАТ «Кривбасзалізрудком» не відповідає за шкоду, яка могла бути заподіяна іншими підприємствами.

На думку представника ПАТ «Кривбасзалізрудком», позивачем не доведено факту спричинення йому моральної шкоди висновками відповідних медичних установ.

Представник відповідача вважає, що обов'язок з відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження здоров'я покладено на Фонд соціального страхування, а не на підприємство.

Апелянт вважає, що судом не взято до уваги, що позивач звернувся до суду з позовом за захистом свої прав з пропуском тримісячного строку позовної давності.

Крім того, визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а також визначаючи розмір моральної шкоди суд не звернув увагу на практику розгляду аналогічних спорів іншими судами.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду - залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5,працюючи в період з 10 липня 1985 року по 20 січня 1986 року та з 26 квітня 1994 року по 06 лютого 2012 року, в шкідливих умовах праці в параметрах, що перевищували гранично допустимі норми, підземним механіком, слюсарем з ремонту устаткування, підземним машиністом скреперної лебідки та начальником дільниці на шахтах «Октябрська» і «Гвардійська» у ПАТ «Кривбасзалізрудком», отримав професійне захворювання. (а.с.6-11)

Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського НДІ промислової медицини, протокол №1330 від 12 серпня 2014 року у позивача була встановлена наявність професійного захворювання з діагнозом: Хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії). легенева недостатність першого-другого ступеню. (а.с.18)

Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 01 жовтня 2014 року встановлена причина зазначеного професійного захворювання - робота в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища і трудового процесу (підвищені параметри аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, концентрація в мг/м3: з вмістом кристалічного кремнію діоксиду пилу від 10% до 70% - 5,6 м3 при гранично допустимій до 2,0 мг/м3), внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, порушень систем вентиляції, пилоподавлення та режимів експлуатації гірничого обладнання, що виникли в результаті порушення керівництвом підприємства, де працювала хворий, ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці». (а.с.12-15)

Висновком МСЕК від 13.11.2014 року (а.с.16) ОСОБА_5первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності в загальному розмірі 20%, з 28 жовтня 2014 року до 01 листопада 2015 року, з датою переогляду 01 жовтня 2015 року. При повторному огляді висновком МСЕК від 29.09.2015 року (а.с.35) підтверджено ступінь втрати професійної працездатності позивача у розмір 20%, з 01 листопада 2015 року по 01 листопада 2016 року, з датою переогляду 01 жовтня 2017 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 посилався на те, що у зв'язку з отриманим професійним захворюванням та встановленням ступеня втрати професійної працездатності, йому спричинено моральну шкоду, яку має компенсувати відповідач, як особа, яка не забезпечила позивачу безпечних та нешкідливих умов праці, у зв'язку з чим він отримав професійне захворювання.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» й виходив з обов'язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв'язку з отриманими ним на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до підп. "Є" п.1 ч.1 ст.21 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Частиною 3 ст. 28 цього Закону зазначено, що при наявності факту спричинення моральної шкоди потерпілому проводиться страхова виплата за моральну шкоду.

Відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. «Є» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а з 01.01.2008 року відшкодування Відділенням Фонду моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припинено.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008р. 20-рп/2008 (справа про страхові виплати), визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Враховуючи те, що на час виникнення у ОСОБА_5 права на відшкодування моральної шкоди вищезазначені положення ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», котрі передбачали відшкодування моральної шкоди, не діяли, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди судом першої інстанції обґрунтовано покладено на підприємство, під час роботи на якому позивач отримав професійне захворювання. Тому посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що обов'язок з відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження здоров'я покладено на Фонд соціального страхування, а не на підприємство, не ґрунтуються на законі та відхиляються колегією суддів.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з акту розслідування професійного захворювання від 01 жовтня 2014 року, причиною професійного захворювання позивача є робота в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних і шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, які виникли в результаті порушення керівництвом відповідача ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Відповідно до п.19 зазначеного акту, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання ОСОБА_5, встановити неможливо, враховуючи тривалість роботи позивача протягом 28 років 7 місяців в умовах впливу шкідливих виробничих факторів.

При цьому, не можливість встановити конкретних посадових осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці, гігієнічних регламентів і нормативів, не знімає з відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» обов'язку виконувати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання.

Враховуючи викладене, колегія суддів не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не було надано до суду доказів того, що відповідач є винним в отриманні ним професійного захворювання, оскільки у п.19 акту розслідування хронічного професійного захворювання, вказано, що конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання, позивача встановити неможливо.

Спростовуються й доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування моральної шкоди ОСОБА_5, оскільки факт заподіяння моральної шкоди у зв'язку з отриманим ним професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні. Так, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносить щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, у зв'язку з тим, що професійне захворювання обмежує його життєву активність і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що позивачем не доведено факту спричинення йому моральної шкоди висновками відповідних медичних установ, так як матеріали справи містять достатньо доказів щодо спричинення позивачеві ОСОБА_5 в результаті ушкодження здоров'я, моральної шкоди й без висновку відповідних медичних установ, зокрема МСЕК.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що підприємство забезпечувало позивача засобами колективного та індивідуального захисту і скорочувало час дії шкідливих факторів виробництва відповідно до норм законодавства, не приймаються колегією суддів, оскільки здійснення відповідачем заходів для забезпечення працівникам безпечних умов праці, які не усунули впливу негативних факторів, не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови доведеності такої шкоди.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, судом враховано характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів саме у ПАТ «Кривбасзалізрудком», відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Тому доводи апеляційної скарги про те, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються вказаними висновками суду.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги представника відповідача про неврахування судом того факту, що ОСОБА_5 працював в шкідливих умов праці і на інших підприємствах, а ПАТ «Кривбасзалізрудком» не відповідає за шкоду, яка могла бути заподіяна іншими підприємствами, оскільки розмір відшкодування моральної шкоди позивачу був визначений судом з огляду на стаж робити ОСОБА_5 з 10 липня 1985 року по 20 січня 1986 року та з 26 квітня 1994 року по 06 лютого 2012 року на шахтах «Октябрська» і «Гвардійська», які є структурними підрозділами ПАТ «Кривбасзалізрудком».

Також, колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги пропущення позивачем тримісячного строку для звернення до суду за захистом свого порушеного права, оскільки вони суперечать положенням п.3 ч.1 ст.268 ЦК України, які встановлюють, що позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду на підставі ст.308 ЦПК України має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: І.Є. Ляховська

Л.В. Михайлів