Провадження № 4-с/761/126/2016
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м.Києві Норка Євгена Віталійовича та начальника відділу, -

в с т а н о в и в :

Заявник ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із зазначеною скаргою, в якій просив суд визнати незаконною бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м.Києві Норка Євгена Віталійовича та начальника відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м.Києві щодо несвоєчасного прийняття постанови про звільнення майна з-під розшуку та винесення повідомлення відповідним органам про звільнення автомобіля НОМЕР_1 з-під розшуку у виконавчому провадженні №42078637.

Свої вимоги скаржник обґрунтовував тим, що на виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва було видано 15.01.2014 року виконавчий лист та за заявою стягувача державним виконавцем було відкрито 25.06.2015 року виконавче провадження шляхом винесення постанова про відкриття виконавчого провадження. Також, 24.03.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про накладення арешту на майно боржника і оголошено заборону на його відчуження, а 05.08.2014 року було прийнята постанова про розшуку автомобіля скаржника марки «ГАЗ 31105, д.н.з. НОМЕР_2. За наслідками погашення заборгованості на виконання рішення суду державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у якій вказано на скасування арешту майна та інших заходів примусового виконання судового рішення. Між тим, 17.01.2016 року працівниками поліції було затримано автомобіль ОСОБА_1 як такий, що перебуває в розшуку, у зв»язку з несвоєчасним прийняттям державним виконавцем постанови про звільнення з-під арешту майна заявника та не направлення її до відповідних органів державної влади. З викладених підстав оскаржувана бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби є порушенням норм закону України «Про виконавче провадження», а тому скарга підлягає задоволенню.

В судовому засідання представник ОСОБА_1 підтримав доводи поданої заявником до суду скарги та просив її задовольнити з викладених у ній підстав.

Суб'єкт оскарження, державний виконавець відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м.Києві Норка Є.В. в судове засідання не з»явився, але до суду було направлено з відділу ДВС матеріали виконавчого провадження №42078637.

Представник Моторно (транспортного) страхового бюро України в судове засідання не з»явився, але подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника.

Дослідивши подані документи та оглянувши копії матеріалів виконавчого провадження № №42078637, суд приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Так, судом встановлено, що на виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 21.11.2013 року у справі №761/24242/13-ц, судом 15.01.2014 року було видано виконавчий лист, за яким з ОСОБА_1 на користь Моторно (транспортного) страхового бюро України було стягнуто кошти в сумі - 8262,73 грн.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що судове рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Стаття 14 ЦПК України передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" (далі Закону) примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Вказаний виконавчий лист стягувачем із заявою про відкриття виконавчого провадження було направлено відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м.Києві, наслідком чого було винесення державним виконавцем Норкою Є.В. постанови від 15.02.2014 року про відкриття виконавчого провадження №42078637 з виконання вказаного виконавчого листа та надано строк для добровільного виконання рішення суду боржнику.

При цьому, 24.03.2014р. державним виконавцем Норкою Є.В. в рамках вказаного виконавчого провадження винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а 05.08.2014 року автомобіль боржника ОСОБА_1 марки «ГАЗ 31105, д.н.з. НОМЕР_2 було оголошено в розшук.

В подальшому постановою державного виконавця Норки Є.В. від 05.03.2015 року було закінчено виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа про стягнення з скаржника суми боргу у зв»язку з її сплатою. При цьому, п.2 вказаної постанови вказано про припинення чинності арешту майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішення.

Скаржник, посилаючись на затримання та вилучення належного йому автомобіля працівниками поліції в січні 2016 року зазначає про те, що це стало наслідком бездіяльності державного виконавця по винесенню постанови про зняття вказаного автомобіля з розшуку та направлення відповідної постанови до органів державної влади з метою реалізації такого рішення із вилучення автомобіля з розшуку.

В той же час вказані посилання представника скаржника є необґрунтовані та не узгоджуються з оглянутими судом матеріалами виконавчого провадження з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

У відповідності до вимог ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження.

Як вбачається з огляду в судовому засіданні матеріалів виконавчого провадження, то державним виконавцем вказані вимоги закону було виконано, а саме як в п.2 постанови про закінчення виконавчого провадження від 05.03.2015 року було вказано про припинення чинності арешту майна та скасування інших заходів примусового виконання рішення, так і в постанові від 05.03.2015 року про звільнення майна з-під арешту було зазначено про звільнення з-під розшуку належного ОСОБА_1 автомобіля НОМЕР_1.

Вказані обставини також було перевірено судом шляхом доступу до Інтернет ресурсу Єдиного реєстру матеріалів виконавчих проваджень, де також містяться вищевказані постанови державного виконавця із зазначення аналогічних дат їх винесення.

Крім того, з супровідного листа від 05.03.2015 року про направлення на адресу ДАЇ м.Києва постанови від 05.03.2015 рок про звільнення автомобіля з-під розшуку вбачається про відповідність дій державного виконавця вимогам ст.49 Закону.

За умовами ч.3 ст.10, ч.1 ст.11 ЦПК України обов»язок доказування покладається на сторін у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які ваш посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

При цьому, слід зазначити, що відповідно до статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобов'язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, веупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Крім того, виконання судових рішень - це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, у цьому разі порушених прав стягувана, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період з надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду.

Отже, завданням Державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Згідно з ч.1 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Частиною 4 цієї статті Закону рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму від 07.02.2014р. № 6 за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213,387 ЦПК.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

За вимогами ч. 3 ст. 387 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права і свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що судом не було встановлено, а заявником не було доведено бездіяльності дій державного виконавця відділу ДВС Норка Є.В. та начальника вказаного відділу ДВС щодо несвоєчасного винесення постанови про звільнення майна з-під розшуку та відповідного повідомлення про її наявність до органів державної влади у виконавчому провадженні №42078637, тому скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 209, 210, 293, 294, 386, 387 ЦПК України, ст. 11, 17, 49, 50 Закону України "Про виконавче провадження"; суд, -

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 від 02.02.2016 року на бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м.Києві Норка Євгена Віталійовича та начальника відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м.Києві щодо несвоєчасного винесення постанови про звільнення майна з-під розшуку та відповідного повідомлення у виконавчому провадженні №42078637, - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається Апеляційному суду м.Києва через Шевченківський районний суд м.Києва протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: