Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П., Попович О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІ ступенів про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 18 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 25 лютого 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІ ступенів про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначила, що вона з 21 травня 2009 року працювала в Плужнянській загальноосвітній санаторній школі-інтернаті І-ІІ ступенів. 06 жовтня 2014 року її було ознайомлено з наказом директора інтернату № 281 від 04 жовтня 2014 року про звільнення з посади кастелянки на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності працівників.

Зазначала, що такий наказ є незаконним, оскільки її не було повідомлено за два місяці до звільнення про скорочення посади кастелянки, питання про звільнення не розглядалося на засіданні профкому та не було видано копію наказу про звільнення і довідку про місце роботи, заробітну плату, чим порушено ст. ст. 47, 49, 116 КЗпП України.

Внаслідок незаконного звільнення з роботи їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у 50 000 грн. Враховуючи наведене, ОСОБА_3 просила поновити її на посаді кастелянки Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІ ступенів з 04 жовтня 2014 року; стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу та 50 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 18 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 25 лютого 2015 року, позов частково задоволено. Стягнуто з Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІ ступенів на користь ОСОБА_3 433, 52 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 300 грн моральної шкоди. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задовольнити частково.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Стаття 237№ КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У справі встановлено, що з 01 червня 2005 року ОСОБА_3 працювала в Плужнянській загальноосвітній санаторній школі-інтернат І-ІІ ступенів на посадах помічника вихователя (тимчасово) та сторожа. 21 травня 2009 року її було переведено на посаду кастелянки за контрактом, що підтверджується трудовою книжкою позивача та контрактом (а. с. 4-7).

4 серпня 2014 року ОСОБА_3 попереджено про те, що у зв'язку з недобросовісним виконанням нею посадових обов'язків з 04 жовтня 2014 року термін дії контракту буде припинено (а. с. 8).

З витягу з протоколу № 34 засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи - інтернат І-ІІ ступенів від 02 жовтня 2014 року (а. с. 68) встановлено, що на засіданні профкому розглядалось питання про об'єднання посад кастелянки та лаборанта у зв'язку із скороченням чисельності працівників.

Відповідно до наказу № 281 від 04 жовтня 2014 року (а. с. 77) ОСОБА_3 було звільнено з посади кастелянки згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності працівників) з 04 жовтня 2014 року.

Згідно з довідками Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів № № 601, 602 від 16 грудня 2014 року із позивачем 13 жовтня 2014 року було проведено повний розрахунок, а саме: нараховано заробітну плату за чотири робочих дні в жовтні 2014 року у розмірі 234, 07 грн та нараховано розрахункові у розмірі 448, 63 грн (а. с. 106-107).

Наказом № 295 від 14 жовтня 2014 року (а. с. 78) ОСОБА_3 поновлено на попередній посаді кастелянки з 14 жовтня 2014 року із зазначенням про те, що звільнення ОСОБА_3 04 жовтня 2014 року відбулося із порушенням вимог закону.

Згідно з актом від 14 жовтня 2014 року (а. с. 86) ОСОБА_3 відмовилась від ознайомлення з цим наказом та його отриманням.

При вирішенні справи суди виходили із того, що вимога про поновлення на роботі є безпідставною, оскільки права ОСОБА_3 на працю відновлені роботодавцем наказом № 295 від 14 жовтня 2014 року.

Разом з тим, суди не звернули уваги на те, що вказаним наказом роботодавця ОСОБА_3 поновлена на роботі лише із 14 жовтня 2014 року, при цьому зазначається про незаконність проведеного 04 жовтня 2014 року звільнення. ОСОБА_3 у позові просила поновити її на посаді саме із

04 жовтня 2014 року, а тому висновки судів про те, що наказом № 295 від

14 жовтня 2014 року відновлено її порушені трудові права у повному обсязі є передчасними.

Оскільки усі заявлені у справі вимоги взаємопов»язані, судові рішення підлягають скасуванню у повному обсязі із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції згідно ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 18 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 25 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

О.В. Попович