У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Буцяк З.І., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на заочне рішення Рокитнівського районного суду від 12 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,

В С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Рокитнівського районного суду від 12 травня 2015 року позов ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину задоволено повністю. Визнано договір фінансового лізингу № 00674 від 30.12.2014 року укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» недійсним. Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_3 26200,50 грн. сплачених по договору, а також стягнуто судовий збір в розмірі 262,01 грн.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» покликався на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що судом першої інстанції при розгляді справи грубо порушено чинне законодавство України, з оскаржуваного заочного рішення вбачається, що судом взагалі не досліджено правовідносини, що склалися між сторонами, невірно встановлено правову природу правочину та взагалі проігноровано надану судову практику, яка є обовязковою.

Зазначав, що суд першої інстанції, вказуючи на неспівмірність прав та обовязків лізингодавця з лізингоодержувачем згідно договору, їх розширеність або звуженість, хибно вважає, що в разі відсутності в договорі якихось встановлюючих або регулюючих правовідносин норм, не можна керуватись положеннями чинного законодавства.

Вказував на те, що не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що продавця предмету лізингу обирає лізингодавець, згідно з п.1.4, він визначив, що дана умова суперечить вимогам ч. 1 ст. 808 ЦК України.

Зазначив також, що не є вірним висновок суду першої інстанції про те, що п.12.1 Договору є несправедливим, оскільки встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобовязання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням його прав як споживача.

Звернув увагу, що неповне встановленням судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, а також невірне застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах призвело до поверхневого та неправильного вирішення спору. Висновки суду належним чином не мотивовані та суперечать чинному законодавству.

___________________________________________________________________________________________________

Справа № 571/80/15-ц Головуючий в суді І інст. ОСОБА_4

Провадження № 22-ц/787/46/2016р. Суддя-доповідач ОСОБА_5

З цих підстав просив заочне рішення Рокитнівського районного суду від 12 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Представник ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 січня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу № 00674 від 30.12.2014 року недійсним та стягнення сплаченого авансу.

В обґрунтування позову зазначав, що в мережі інтернет побачив рекламне оголошення відповідача, в якому йшлося про можливість швидкого придбання транспортних засобів на вигідних умовах.

30 грудня 2014 року він відвідав офіс відповідача в м. Полтава, де консультант фірми розяснила йому умови договору та він, сплативши аванс 26200,5 грн., уклав оскаржуваний договір.

При його укладенні звернув увагу, що вказано інший предмет договору лізингу, не 4 трактори «Dongfenf 244», як він хотів, а було зазначено один трактор «Chery RK 504 cab», однак представник фірми запевнила його про можливість подання заяви про заміну предмету лізингу, що він і зробив, при цьому обіцяла отримання ним тракторів 9 січня, а потім 12 січня 2015 року.

Після цього в телефонній розмові, уже без зазначення строків, представник фірми сказав, що його додатково повідомлять про строки отримання за наявності тракторів.

Ознайомившись з текстом договору виявив, що його ввели в оману і строк поставки не 7 днів, як в рекламі, а 120 днів.

Внаслідок нечесної підприємницької діяльності відповідача та обману з його сторони, він уклав договір на шкоду своїм інтересам.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у договоріфінансового лізингу № 00674 від 30.12.2014 року укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, тобто зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Як вбачається з матеріалів справи волевиявлення ОСОБА_3 не було вільним, оскільки умови договору лізингу та зокрема його предмет не відповідали його бажанню, а сам договір не був спрямований на настання реальних наслідків обумовлених ним.

Це підтверджується бездіяльністю відповідача, щодо задоволення поданої ОСОБА_3 заявки, в день укладення договору та сплати авансу, про зміну предмету лізингу та його специфікацію на підставі якої, відповідач згідно до п.9.6 ст.9 договору лізингу № 00674 від 30.12.2014 року мав укласти додаток № 3 до договору, чого ним зроблено не було. Також відсутнє в справі письмове повідомлення ОСОБА_3 про відсутність можливості зміни предмету лізингу для можливості розірвання ним укладеного договору.(а.с.11 зворот абзац 1, 16, 17).

Згідно ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, свобода волевиявлення споживача, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

В ст.18 згаданого Закону наведено перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, який не є вичерпним та визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Як випливає з ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що якщо положення договору визнано несправедливим, договір може бути визнаним недійсним у цілому.

З огляду на проведений детальний аналіз умов оспореного договору лізингу та наведені норми цивільного законодавства та спеціальних законів, що регулюють виниклі між сторонами правовідносини, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про порушення відповідачем прав споживача та захистив порушене право в установленому законом порядку в межах заявлених вимог.

За таких обставин, оскільки рішення місцевого суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, наведених у ньому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313-314, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» - відхилити.

Рішення Рокитнівського районного суду від 12 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий :

Судді: