АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7735/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Гончарук В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій В.С.

за участю: представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідача Шабліовська В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» третя особа Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів про визнання недійсним кредитного договору.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись у листопаді 2015 року до суду з вищевказаним позовом про визнання недійсним кредитного договору № 643 від 29 листопада 2006 року, що був укладений між ним та ПАТ «Український професійний банк». Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що кредитний договір є несправедливим та недійсним, а пункти договору не узгоджується з положеннями цивільного законодавства та законодавства про захист прав споживачів, а саме: ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача подала апеляційну скаргу. Де ставила питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представники позивача підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити.

Представник відповідача не визнав апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення.

Третя особа будучи належним чином повідомленою про розгляд справи у судове засідання не з'явилася, поважність причин своєї неявки суду не повідомила.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у її відсутність в силу вимог ст. 308 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Так судом при розгляді справи було встановлено, що 29.11.2006 року між ВАТ «Український професійний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Український професійний банк») та ОСОБА_6 був укладено кредитний договір № 643, за умовами якого позивач надав відповідачу кредитні кошти в сумі 139 592,00 доларів США на задоволення споживчих потреб з процентною ставкою 14,00 % річних, терміном до 10.11.2026 року.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог виходив з того, що за положеннями ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6, ч.І, ст.3, ч.3, ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по - третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Між тим, позивач, не надав доказів порушення умовами кредитного договору принципу добросовісності, та того що вони призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві.

Суд вважав безпідставними також посилання позивача на те, що оспорюваному договорі в порушення вимог цивільного законодавства містяться умови, які порушують права його як споживача, оскільки ОСОБА_6 при підписанні договору, погодився із даними умовами. За таких обставин наявна відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки відповідачем було надано фінансову послугу з дотриманням норм законодавства.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Так як за змістом положень ч. І. ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3, ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відтак слід погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що на час укладення спірного кредитного договору його сторонами було дотримано всі вимоги необхідні для чинності правочину, а саме: зміст правочину не суперечив нормам ЦК ( ст. 215, 1048 - 1052, 1054 -1055) та волевиявлення позивача було направлено саме на укладення кредитного договору, отримання коштів на споживчі цілі.

Положеннями ст. ст. 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Відповідно до ч.2. ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

У той же час зазначені вище норми права застосовуються лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому о спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою позивач вказував на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що кредитний договір не відповідає вимогам пп. «д», «і» пункту 2 частини 2 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Так як, ні в оспорюваному кредитному договорі або додаткових угодах до нього не наведено розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначення порядку обчислення процентних доходів. Крім того він не був письмово ознайомлений з перевагам та недоліками, зазначеної у кредитному договорі схеми кредитування. Також не знав всю суму кредиту за кредитним договором і вона не зазначена у договорі, що дає підстави вважати кредитний договір недійсним.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи. Так як позивачем ( позичальником) перед укладенням договору було підписано анкету, яка містить як інформацію про кредит, так і наявні форми кредитування, суму на які кредит може бути виданий, строк, на який кредит може бути одержаний та інше. Мається також графік платежів та рахунку щодо сплати ( процентів та тіла кредиту). Слід також зазначити, що при укладенні додаткових договорів до кредитного договору позивачу також надавалася інформація щодо умов кредитування.

Крім того, позивач тривалий час працював у банку відповідача. На момент укладення договору обіймав посаду начальника відділу управління ризиками та був членом кредитного комітету банку, брав участь у оформленні протоколу на отримання власного споживчого кредиту, який посвідчував як начальник відділу управління ризиками.

Відтак в момент укладання договору міг передбачити можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту у національній валюті.

Не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи і доводи апеляційної скарги, щодо заборони надання кредитів у іноземній валюті.

Так як на момент укладення такого договору ( 2006 рік) положення, які містили заборону щодо надання кредитів у іноземній валюті не існували, вони з'явилися лише в 2011 році.

Крім того банк на момент укладення кредитного договору у іноземній валюті мав генеральну ліцензію № 132 видану НБУ 04.10.2001 року на здійснення валютних операцій визначених ч. 1 та п. 5 -11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_4відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: