Провадження № 2/752/1350/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10.04.2016 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Шумко А.В.

за участі секретаря Лебедєва В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - про захист прав споживача та визнання недійсним договору про надання кредитної лінії, -

в с т а н о в и в:

позивач 26.09.2016р. звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії №935/2-036 від 19.07.2007 р.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 19 липня 2007 р. між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», було укладено Договір про надання відновлюваної кредитної лінії № 935/2-036, відповідно до умов якого Позивачу на поточні потреби було надано кредит зі сплатою 13,50% річних та кінцевим терміном погашення не пізніше 05.07.2022 року. Надання кредиту здійснювалося окремими частинами - траншами.

10.04.2009 року між ОСОБА_1 та Банком було укладено Договір про внесення змін № 935/2-036-1 до Договору кредиту № 935/2-036 від 19.07.2007 року, відповідно до умов якого було змінено режим кредитної лінії з відновлювальної на не відновлювальну.

19.05.2009р. між ОСОБА_1 та Банком було укладено Договір про внесення змін №935/2-036-2 до Договору кредиту № 935/2-036 від 19.07.2007 року, відповідно до умов якого сторони надійшли згоди щодо надання відстрочки по погашенню тіла кредиту.

Згідно умов Договору про внесення змін №935/2-036-3 до Договору кредиту № 935/2-036 від 19.07.2007 року, сторони погодили змінити режим кредитної лінії з відновлювальної на не відновлювальну; підтвердили суму залишку заборгованості та встановлено нову процентну ставку.

Як зазначає позивач, кредитний договір було укладений із визначенням змісту та істотних умов на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів - фізичних осіб. До його укладання Позивач надав Банку достовірну інформацію про фінансово-майновий стан та надав довідку про отримання доходу у національній валюті України.

Однак, всупереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», йому, як споживачу фінансових послуг, не було надано в повному обсязі інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, мало місце ведення його в оману, як споживача, щодо розміру щомісячних платежів, розміру відсоткової ставки та щодо сукупної вартості кредиту в цілому, а також порушено принцип справедливості, порядку припинення дії, відповідальності за порушення його умов. Крім того, Банком не було письмово повідомлено Позичальнику про переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги ОСОБА_1 і обгрунтування позову підтримав в повному обсязі та просив суд позов задовольнити, з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з»явився, надіславши письмові заперечення проти заявлених вимог та клопотання про застосування судом положень ст. 267 ЦК України в зв»язку з пропуском позивачем строків позовної давності.

Вислухавши представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 19.07.2007р. між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», було укладено Договір про надання відновлюваної кредитної лінії № 935/2-036, відповідно до умов якого Позивачу на поточні потреби було надано кредит зі сплатою 13,50% річних та кінцевим терміном погашення не пізніше 05.07.2022 року. Надання кредиту здійснювалося окремими частинами - траншами.

Згідно п.2.1 Договору кредиту, видача траншів проводиться після укладання договорів, визначених в п.1.3 та 3.3. Договору.

У відповідності до п.1.3 Договору, в якості забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки - двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

10.04.2009 року між ОСОБА_1 та Банком було укладено Договір про внесення змін № 935/2-036-1 до Договору кредиту № 935/2-036 від 19.07.2007 року, відповідно до умов якого було змінено режим кредитної лінії з відновлювальної на не відновлювальну.

19.05.2009 року між ОСОБА_1 та Банком було укладено Договір про внесення змін №935/2-036-2 до Договору кредиту № 935/2-036 від 19.07.2007 року, відповідно до умов якого сторони надійшли згоди щодо надання відстрочки по погашенню тіла кредиту.

Згідно умов Договору про внесення змін №935/2-036-3 до Договору кредиту № 935/2-036 від 19.07.2007 року, сторони погодили змінити режим кредитної лінії з відновлювальної на не відновлювальну; підтвердили суму залишку заборгованості та встановлено нову процентну ставку.

Сторони домовились, що всі спори та непорозуміння, які можуть виникнути в зв»язку з укладанням та виконанням положень цього Договору, вирішуються шляхом переговорів між Сторонами на рівні їх уповноважених представників (п.6.1 Договору).

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

В силу ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст.626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, згідно ст.627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як визначає п.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У даному випадку, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і, що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому.

Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України).

Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Обставин, визначених частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно до приписів ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів.

Жодних доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог в частині визнання недійсним Кредитного договору № 935/2-036 від 19.09.2007 року стороною позивача не надано.

З огляду на наведені обставини, посилання позивача на недійсність Кредитного договору є необгрунтованими.

Крім того, відповідно до ст.257 ЦК Україна, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки з даним позовом він звернувся в суд 26.09.2016р., в той час коли оспарюваний договір укладено сторонами 19.07.2007р., при цьому суд не бере до уваги, як не доведені, доводи позивача про те, що про порушення свого права при укладенні договору він довідався у зв"язку із пред"явленням банком до нього вимог про стягнення заборгованості за оспорюваним договором.

Обставин зупинення або переривання строку позовної давності відповідно до вимог ст.ст. 263-264 ЦК України в судовому засіданні не встановлено.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, враховуючи заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд вважає за необхідне застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні даного позову.

Враховуючи викладене, оцінюючи всі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню в повному обсязі.

в и р і ш и в :

у позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - про захист прав споживача та визнання недійсним договору про надання кредитної лінії - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва через Голосіївський районний суд м.Києва. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: А.В. Шумко