Провадження № 22-ц/780/1422/16 Доповідач у 2 інстанції Касьяненко Л. І.
Категорія 46 15.03.2016
УХВАЛА

Іменем України

15 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Касьяненко Л.І.,

Суддів: Гуля В.В., Іванової І.В.,

За участі секретаря: Яруна Я.В.,

Розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів та визнання права власності, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом, та, уточнивши свої вимоги, просили визнати за ними право власності по 1/6 частині на зазначені домоволодіння та земельну ділянку та визнати недійсними договори дарування від 07.11.2014 року та 13.11.2014 року.

Свої вимоги мотивували тим, що вони 22.06.2011 року зняли у ОСОБА_6 в оренду для проживання будівлю «гараж-літня кухня», що знаходиться в АДРЕСА_1. Вартість оренди склала 800 грн. на місяць.

Крім орендної плати вони допомагали ОСОБА_6 по господарству та 21.12.2012 року уклали з нею договір довічного утримання за яким їм передано у власність домоволодіння та земельну ділянку площею 0,1265га. що знаходиться в АДРЕСА_1.

20.12.2013 року вищезазначений договір рішенням Бориспільського міськрайонного суду був розірваний.

Вважали, що договір довічного утримання був розірваний не через неналежне виконання його умов, а через те що з вересня 2013 року його стало неможливо виконувати.

Вартість земельної ділянки та домоволодіння становить 397350 грн. Враховуючи час, протягом якого вони виконували належним чином зобов'язання по договору вважають , що за ними має бути залишено 1/3 частина від загального майна в рівних частинах.

07.11.2014 року ОСОБА_6 подарувала вищевказані будинок та земельну ділянку ОСОБА_4

13.11.2014 року ОСОБА_4 в свою чергу подарував їх ОСОБА_5

Зазначали, що дані договори є фіктивними, оскільки їх метою є виселення позивачів із спірного домоволодіння.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23.12.2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду І інстанції скасувати та ухвалити нове, яким за ними визнати право власності по 1/6 частині на зазначені домоволодіння та земельну ділянку та визнати недійсними договори дарування від 07.11.2014 року та 13.11.2014 року.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом І інстанції встановлено, що 21.12.2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання (догляду), що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мороз О.А. та зареєстрований в реєстрі за №2837, за умовами якого відчужувач передає у власність набувачів (у рівних частках кожному) належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, а саме домоволодіння вартістю 241800 грн. та земельну ділянку площею 0,1265га. вартістю 155 550 грн. з кадастровим номером НОМЕР_1 на якій воно розташоване, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, а набувачі зобов'язуються забезпечувати відчужувача та її чоловіка ОСОБА_4 утриманням довічно, а у разі втрати здоров'я також довічним доглядом.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20.12.2013 року договір довічного утримання від 21.12.2012 року укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 розірвано.

07.11.2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,1265га. з кадастровим номером НОМЕР_1 і посвідчено приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Куницьким В.В. та зареєстровано в реєстрі за №573.

13.11.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,1265га. з кадастровим номером НОМЕР_1 і посвідчено приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Куницьким В.В. та зареєстровано в реєстрі за №595.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.11.2014 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1265га. з кадастровим номером НОМЕР_1 , що розташована в АДРЕСА_1.

07.11.2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір дарування домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 і посвідчено приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Куницьким В.В. та зареєстровано в реєстрі за №572.

13.11.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 і посвідчено приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Куницьким В.В. та зареєстровано в реєстрі за №593.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.11.2014 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.75).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 26.05.2015 року ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Із інформаційної довідки із Спадкового реєстру вбачається, що інформація в ньому щодо спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_6 відсутня.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд І інстанції керувався положеннями ст.ст. 215, 717, 756 ЦК України та виходив з того, що договір довічного утримання від 21.12.2012 року укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 розірвано рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області з підстав неналежного виконання умов договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3, тому суд не вбачав підстав для застосування ч.2 ст. 756 ЦК України та, зокрема, задоволення позовних вимог ОСОБА_9 в частині визнання за нею права власності по 1/6 частині на домоволодіння та земельну ділянку.

Відмовляючи в задоволенні вимог про визнання недійсними договорів дарування, суд виходив із необґрунтованості та недоведеності вказаних вимог в силу ст. 60 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду І інстанції, виходячи з наступного.

За правилами ч.2 ст.756 ЦК України у разі розірвання договору у зв'язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов'язки за договором.

За правилами ч.2 ст.717 ЦК України договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачка відповідно до вимог зазначеної норми не надала до суду доказів на підтвердження своїх вимог, у зв'язку з чим суд прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що оскаржувані договори дарування не містять положень щодо обов'язку обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, позовна заява та апеляційна скарги обґрунтованих доводів щодо наявності підстав для визнання оскаржуваних договорів не містять.

Щодо вимоги про визнання за апелянтами права власності на частку спірного майна, то колегія суддів вважає, що вказані вимоги не підлягають до задоволення, оскільки, як вбачається, рішенням суду, що вступило в законну силу, договір довічного утримання між сторонами було розірвано з підстав неналежного виконання умов такого договору, тому суд І інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в даному випадку ч. 2 ст. 756 ЦК України не підлягає застосуванню.

З урахуванням наведеного, викладені апелянтами доводи колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони матеріалами справи не підтверджуються, не ґрунтуються на вимогах закону і висновків суду про відмову в позові не спростовують. За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 січня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: