Справа № 758/8325/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шаховніної М. О. ,

при секретарі - Якимович К. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання права власності, визнання бездіяльності відповідача незаконною, визнання незаконними та скасування постанов державних виконавців,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання права власності, визнання бездіяльності відповідача незаконною, визнання незаконними та скасування постанов державних виконавців.

Свої вимоги мотивує тим, що у березні 2015 року між ним та відповідачкою було досягнуто домовленостей про купівлю квартири АДРЕСА_1, яка належить останній, але перебуває в іпотеці ПАТ «ОТП Банк» та під арештом через невиконання рішення Дарницького районного суду м. Києва про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок неповернення банківського вкладу.

Вказав, що у зв'язку з тим, що квартира перебувала в іпотеці та під арештом, між ним, ОСОБА_2 та представником ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було досягнуто домовленостей, що в разі погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 470 000 грн., кредитний договір буде вважатись припиненим, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» гарантує зняття заборони відчуження з предмета іпотеки та направити до ВДВС заяву про відзив виконавчого документу.

20 квітня 2015 року позивачем було перераховано на рахунок ОСОБА_2 470 000 грн. оплати за квартиру, згідно договору купівлі-продажу № 510 від 20.04.2015 року, який сторони планували укласти у приватного нотаріуса КМНО Смірнова І.В. та в цей же день з поточного рахунку відповідача-1 на рахунок ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було перераховано 473 415 грн. 49 коп.

Зазначив, що 20 квітня 2015 року договір купівлі-продажу квартири укласти не вдалося, оскільки мало місце обтяження у вигляді арешту всього нерухомого майна, яке належить ОСОБА_2

Крім того, у позові вказав, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було направлено до ВДВС заяву про повернення виконавчого документу на підставі п.1 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», однак державник виконавець Малівська Н.І. 06 травня 2015 року винесла постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з фактичним виконанням рішення суду, а виконавчий збір та витрати винесені у окреме провадження, а 13 травня 2015 року винесла постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з відповідача-1 виконавчого збору у розмірі 61 554 грн. 46 коп. на зазначеній вище підставі.

Посилаючись на ст.ст. 16, 319, 321 ЦК України, враховуючи, що ОСОБА_2 ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири та через незаконну діяльність відповідача-2 позивач не має можливості оформити належним чином право власності на квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на вищевказану квартиру, визнати бездіяльність ОСОБА_2 незаконною та такою, що порушує його право власності, визнати виконавчі дії державного виконавця Малівської Н.І. щодо стягнення виконавчого збору неправомірними та незаконними, визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Малівської Н.І. про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору та визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Бубели А.М. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14 січня 2015 року, як такі, що не відповідають вимогам чинного законодавства та прийняті з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, з тих же підстав просили їх задовольнити. Позивач зазначила, що договір купівлі-продажу квартири між ним та ОСОБА_2 не укладався, а домовленості щодо купівлі-продажу квартири були усними.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, направила до суду пояснення по справі, в яких просила позовні вимоги позивача задовольнити та розглядати справу у її відсутність ( а.с. 46).

Представники відповідача-2 та третьої особи у судове засідання не з»явилися, надали заяви, в яких просять розглядати справу у їх відсутність (а.с. 57,59).

Заслухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконанні у ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві перебувало виконавче провадження по виконанню виконавчого листа Дарницького районного суду м. Києва від 01.08.2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості у розмірі 615 544 грн. 64 коп. (а.с. 77, 87).

У судовому засіданні позивач та його представник пояснили, що у березні 2015 року між ним та відповідачкою було досягнуто домовленостей про купівлю квартири АДРЕСА_1, яка належить останній, але перебуває в іпотеці ПАТ «ОТП Банк» та під арештом через невиконання рішення Дарницького районного суду м. Києва про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок неповернення банківського вкладу. У зв'язку з тим, що квартира перебувала в іпотеці та під арештом, між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та представником ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було досягнуто домовленостей, що в разі погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 470 000 грн., кредитний договір буде вважатись припиненим, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» гарантує зняття заборони відчуження з предмета іпотеки та направити до ВДВС заяву про відзив виконавчого документу.

Згідно платіжного доручення № 1 від 20 квітня 2015 року позивачем було перераховано на рахунок ОСОБА_2 470 000 грн., призначення платежу зазначено як - «оплата за квартиру, згідно ДКП № 510 від 20.04.2015 року, адреса: АДРЕСА_1» (а.с. 9) та в цей же день з поточного рахунку відповідача-1 на рахунок ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було перераховано 473 415 грн. 49 коп. ( а.с. 15-17).

Позивач зазначив, що 20 квітня 2015 року договір купівлі-продажу квартири укласти виявилося неможливим, оскільки згідно інформації № 36498340 від 20.04.2015 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна мало місце обтяження у вигляді арешту всього нерухомого майна, яке належить ОСОБА_2 (а.с. 13-14).

27 квітня 2015 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було направлено до ВДВС заяву про повернення виконавчого документу № 2-5660/12, виданого 01.08.2013 року Дарницьким районним судом м. Києва на підставі п.1 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с. 84), державний виконавець Малівська Н.І. 06 травня 2015 року винесла постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з фактичним виконанням рішення суду по кредитному договору, а виконавчий збір та витрати винесені у окреме провадження (а.с. 86), а 13 травня 2015 року винесла постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 47523776 про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 61 554 грн. 46 коп. на зазначеній вище підставі (а.с. 88).

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, як на підставу позову посилався на те, що у встановлений законом час ОСОБА_2 не звернулася до суду із вимогою про скасування вищевказаних постанов державного виконавця, чим завдала йому значних перешкод у користуванні його власністю - квартирою АДРЕСА_1 та унеможливила укладення договору купівлі-продажу квартири у нотаріальній формі із його подальшою реєстрацією.

В якості правового обґрунтування підстав позову позивач зазначив ст. 16, 319, 321 ЦК України.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 319 ЦК України передбачено, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Разом з тим суд вважає за необхідне зазначити, що чиним законодавством визначено форми договорів (правочинів): усні, письмові, нотаріальнопосвідчені.

Зокрема, статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації є укладеним з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні обєкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації.

Особливий правовий режим нерухомості зводиться до особливого порядку набуття права власності на неї, особливого порядку її відчуження, відповідної форми правочинів, обєктами яких виступають нерухомі речі.

У ч. 1 ст. 182 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частиною 3 статті 334 ЦК України визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухо мемайно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно роз'яснень у п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК.

Згідно ч. 3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодояких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Зважаючи на те, що право власності на квартиру виникає з моменту державної реєстрації у встановленому законом порядку, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на квартиру за позивачем.

Крім цього, позивач у порушення ст. 10, 60 ЦПК України, не довів обставини, на які він посилався у своєму у позові, а саме не надав договір купівлі продажу спірного майна № 510 від 20.04.2015 року.

Таким чином відповідно до вимог закону правочин договору купівлі-продажу квартири між сторонами у справі є неукладеним, а тому не має передбачених законом підстав для задоволення цього позову про визнання права власності на квартиру.

Посилання представника позивача на існування між сторонами усної домовленості, як на одну з підстав набуття позивачем права власності на спірну квартиру, при недотриманні письмової форми договору купівлі-продажу нерухомого майна, не мають правового значення для вирішення вказаного спору.

Крім того, за положеннями ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 12 ЦК України передбачено, що особа вільно на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права.

Зі змісту ст. ст. 27, 31 ЦПК України вбачається, що позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав позову.

У ч. 1 ст. 11 ЦПК України зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За таких обставин, суд, розглядаючи у межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності на підставі ст. ст. 16, 319, 321 ЦК України задоволенню не підлягають.

Крім того, не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо визнання виконавчих дії державного виконавця Малівської Н.І. щодо стягнення виконавчого збору неправомірними та незаконними, визнання незаконною та скасувати постанови державного виконавця Малівської Н.І. про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору та визнання незаконною та скасування постанови старшого державного виконавця Бубели А.М. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14 січня 2015 року, як такі, що не відповідають вимогам чинного законодавства та прийняті з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до роз'яснень у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч. 1,2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб,

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження № ВП 39901365 та № ВП 47523776, ОСОБА_1 не є його стороною, дії державних виконавців щодо винесення постанов стосуються лише відповідача-1.

Згідно роз'яснень у п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» відповідно до ст. 383 ЦПК, ч.1 статті 12, ч. 4. статті 82 Закону про виконавче провадження право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи. При цьому вони набувають процесуального статусу заявника. На підставі статті 8 Закону про виконавче провадження сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Позивач не надав суду доказів, що саме його права або інтереси були порушені при винесенні державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору та постанови старшого державного виконавця Бубели А.М. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14 січня 2015 року, як такі, що не відповідають вимогам чинного законодавства та прийняті з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» згідно вимог ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1, оскільки позивачем не надано доказів та не доведені дані вимоги.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позов задовленню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 13, 16, 319, 321, 334, 640, 655, 657 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 15, 16, 57, 58, 59, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання права власності, визнання бездіяльності відповідача незаконною, визнання незаконними та скасування постанов державних виконавців відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання через Подільський районний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М. О. Шаховніна