Справа № 369/2065/15-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/4998/16 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 46 26.10.2016
УХВАЛА

Іменем України

26 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Верланова С.М., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюпершого заступника прокурора Київської області на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2016 року у справі за позовом Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, що діє в інтересах держави до Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_7, Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, треті особи: ОСОБА_4, Громадська організація «Громадська рада Крюківщина» в особі голови правління Цибульської О.В. про визнання незаконними та скасування рішень, скасування державної реєстрації та витребування земельної ділянки, -

встановила:

у лютому 2016 року прокурор Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області звернувся до Києво - Святошинського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що прокуратурою в листопаді 2014 року встановлено порушення вимог земельного законодавства на території Києво-Святошинського району Київської області.

За результатами перевірки встановлено, що за рішенням Крюківщинської сільської ради було передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,30га. з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

У подальшому між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу даної земельної ділянки та за рішенням ради було змінено цільове призначення земельної ділянки на землі для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти.

Дана земельна ділянка є територією зелених насаджень загального користування, та такою, що передбачалась для парку.

Земельна ділянка знаходиться на землях рекреаційного призначення тобто землі, що використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

Земельна ділянка, як землі рекреаційного призначення, не може використовуватись не за призначенням, шляхом їх забудови житловими будинками, комплексами, об'єктами соціальної інфраструктури та торгівлі. Вказав, що при передачі земельної ділянки та зміні її цільового призначення були порушені норми земельного кодексу: відповідна рада має прийняти рішення про передачу у користування земельної ділянки із зміною цільового призначення лише за наявності відповідного проекту відведення земельної ділянки, погодженого з землевласником або землекористувачем, органом земельних ресурсів, природоохоронним органом, санітарно-епідеміологічною службою, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, а також після державної землевпорядної експертизи. Разом з тим, проект землеустрою зміни цільового призначення із земель зелених насаджень загального користування, які є та передбачалась для парку, на землі для ведення особистого селянського господарства не розроблявся та відповідними державними органами не погоджувався.

Також вказав, що ст.1 Закону України «Про мораторій на зміну цільового призначення окремих земельних ділянок рекреаційного призначення в містах та інших населених пунктах» (набрав чинності 13.04.2011), якою введено мораторій строком на п'ять років на зміну цільового призначення окремих земельних ділянок рекреаційного призначення незалежно від форми власності в містах та інших населених пунктах, а саме: земельних ділянок зелених зон і зелених насаджень; земельних ділянок об'єктів фізичної культури і спорту. Оскаржуваними рішеннями Крюківщинської сільської ради, що прийняті під час дії даного Закону, оспорювана земельна ділянка передана для потреб не передбачених вказаною статтею, що безпосередньо підтверджує їх незаконність. А тому існують всі правові підстави для витребування їх з незаконного володіння останнього набувача на користь територіальної громади села Крюківщина Крюківщинської сільської ради відповідно до приписів ст.ст.387,388 ЦК України.

Просив визнати незаконним та скасувати рішення 18 сесії 6 скликання Крюківщинської сільської ради 8/1 від 30.08.2012р., «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_4 визнати незаконним та скасувати рішення 21 сесії 6 скликання Крюківщинської сільської ради №11/1 від 20.12.2012р. «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_4 визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,30га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1, з кадастровим номером НОМЕР_2, виданий 24.12.2012р. ОСОБА_4, що на даний час належить ОСОБА_7; визнати незаконним та скасувати рішення 27 сесії 6 скликання Крюківщинської сільської ради №5 від 27.08.2013р. «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти ОСОБА_7 в АДРЕСА_1»; скасувати рішення Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності: 239458 від 28.02.2013р., індикаційний номер рішення про державну реєстрацію договору купівлі-продажу, серія та номер 351, виданий 28.02.2013р., видавник: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Саєнко О.О. - 624691 від 28.02.2013р., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 4; витребувати оспорювану земельну ділянку площею 0,30га, що знаходитися по АДРЕСА_1, з кадастровим номером НОМЕР_2 на користь територіальної громади с. Крюківщина Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2016 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, перший заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, що виділення спірної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земельної ділянки земельних насаджень населеного пункту прямо суперечить вимогам ст.1 Закону України «Про мораторій та зміну цільового призначення окремих земельних ділянок рекреаційного призначення в містах та інших населених пунктах».

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що визначаючи чи видавалася спірна земельна ділянка за рахунок земель загального користування - земельних насаджень, експерт у висновку від 29 квітня 2016 року, складеному за результатами проведення земельно - технічної експертизи, зазначив, що матеріали справи містять суперечливі дані: згідно викопіювання з генерального плану с. Крюківщини спірна земельна ділянка виділялася за рахунок зелених насаджень загального користування; згідно викопіювання з проектних матеріалів щодо проведення інвентаризації земель с. Крюківщина - за рахунок території, призначеної для будівництва дитячого садка.

Отже, покладаючи в основу рішення про відмову у позові зазначений висновок експертизи та оцінюючи його у сукупності з іншими матеріалами справи, судом першої інстанції не враховано на думку апелянта, що вказана інформація з висновку є неточною.

Крім того, апелянт стверджує, що згідно з фрагментом плану с.Крюківщина, наданого листом Відділу містобудування та архітектури Києво - Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 08 жовтня 2014 року №373, спірна земельна ділянка розташована на землях, що планувалися під розміщення дитячого садка.

Така невідповідність пов'язана з тим, що на момент проведення інвентаризації земель ДП «Київський - науково дослідний і проектний інститут землеустрою», матеріали якої передані замовнику згідно накладної від 31 травня 2012 року №3889, та на момент розробки ДП «УкрНДПІцивільбуд» генерального плану спірна земельна ділянка ще не була сформована і передана у приватну власність та була частиною парку, вкритою зеленими насадженнями.

На момент розробки ДП «УкрНДПІцивільбуд» генерального плану с. Крюківщина та його затвердження рішенням Крюківщинської сільської ради від 18 липня 2013 року №5, спірна земельна ділянка вже була сформована та перебувала у приватній власності, а генеральним планом на її території передбачалось будівництво дитячих ясел - садок.

Просив скасувати рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, а також судові витрати стягнути з відповідача на рахунок прокуратури Київської області.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що, рішенням 18 сесії 6 скликання Крюківщинської сільської ради №8/1 від 30 серпня 2012 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_4.» надано дозвіл ОСОБА_4 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки (зелені насадження загального користування) для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,30 га. в АДРЕСА_1.

Рішенням 21 сесії 6 скликання Крюківщинської сільської ради №11/1 від 20 грудня 2012 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_4.» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,30га., в АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_4 24 грудня 2012 року отримала державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,30га., з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1, з кадастровим номером НОМЕР_2.

28 лютого 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за №351.

Рішенням 27 сесії 6 скликання Крюківщинської сільської ради №5 від 27 серпня 2013 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти ОСОБА_7 в АДРЕСА_1» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки цільове призначення якої змінюється із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти ОСОБА_7 в АДРЕСА_1 та змінено цільове призначення даної земельної ділянки із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти ОСОБА_7 в АДРЕСА_1.

З висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення земельно-технічної експертизи №5307/16-41 від 29 квітня 2016 року вбачається, що земельна ділянка площею 0,30га, з кадастровим номером НОМЕР_2, не знаходиться та не співпадає з земельною ділянкою парку ім. А.Г. Шевченка в с. Крюківщина, межі якого визначені проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки в комунальну власність територіальної громади с. Крюківщина для будівництва та обслуговування об'єктів рекреаційного призначення в межах с. Крюківщина Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, щоу матеріалах справи відсутні будь-які докази, що спірна земельна діяльна перешкоджає чи перешкоджатиме у майбутньому використовувати її за цільовим призначенням (будівництво та обслуговування будівель закладів освіти), яким чином власник земельної ділянки вчинюватиме негативний вплив на стан земельної ділянки - обставинами не встановлено.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Частина 2 статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування встановлює Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року.

Стаття 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачає, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської рад здійснюється вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Пунктами «а», «в» частини 1 статті 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу;

Згідно зі статтею 50 Земельного кодексу України до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

Відповідно до статті 51 Земельного кодексу України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Як вказувалось вище за рішенням Крюківщинської сільради Києво-Святошинського району Київської області №5 від 27.08.2013 року сільрадою затверджено проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється та змінено цільове призначення даної земельної ділянки, площею 0,3000га., кадастровий номер НОМЕР_2 із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти з дотримання чинного законодавства України.

Згідно частини 1 статті 20 Земельного кодексу України, зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Пунктом 3 ст.20 передбачено зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативною власників земельних ділянок. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власної, цільове призначення якої змінюється, розробляється на замовлення власника земельної ділянки без надання дозволу органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування на його розроблення.

Відповідно до ст.20 Закону України відповідачем розроблено та затверджено проект відведення земельної ділянки при зміні цільового призначення якої змінюється із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти в АДРЕСА_1 та Крюківщинської сільською радою Києво-Святошинського району надано дозвіл на зміну цільового призначення із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти в АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановленим цим Кодексом.

За ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року у справі №1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносин.

Угоди укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду (ст.210 Земельного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Оскільки оскаржувані рішення ради прийняті в межах її компетенції, тому в подальшому отримання державних актів ОСОБА_4 та укладення спірного договору відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства, тому підстави для визнання їх недійсними, скасування реєстрації та витребування майна відсутні.

Відповідно до положень пункту 3 розділу X Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року за №55-ХІІ, яка належить до актів конституційного законодавства, та положень статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року за №1906-1V, в Україні закріплено принцип пріоритету загальновизнаних норм міжнародного права перед нормами внутрішньодержавного права, відповідно до яких, в разі, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, - то застосовуються правила міжнародного договору.

Верховною Радою України прийнято закон України за №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», які відповідно до положень статті 9 Конституції України стали частиною національного законодавства України.

Відповідно до положень Протоколу №1 до цієї Конвенції, не можуть застосовуватися норми внутрішньодержавних нормативно-правових актів (за винятком норм конституційних актів), що суперечать цим положенням. Крім того, відповідно до положень статті 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, до якої Україна приєдналась згідно указу Президії Верховної Ради Української РСР «Про приєднання Української Радянської Соціалістичної Республіки до Віденської конвенції про право міжнародних договорів» від 14 квітня 1986 року за №2077-ХІ, яка також є частиною внутрішнього законодавства України, не можна посилатись на положення внутрішнього права України, як на виправдання для невиконання мов Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року і протоколів до неї.

Згідно положень статті 32 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, юрисдикція Європейського суду з прав людини поширюється - і всі питання тлумачення і застосування цієї Конвенції та протоколів до неї.

Вищезазначені тлумачення містяться у рішеннях, що постановляє Європейський суд з прав людини. Відповідно до положень статті 46 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Україна, як сторона цієї Конвенції, зобов'язалась виконувати рішення Європейського суду з прав людини.

Положеннями статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-ІУ, Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року та практику Європейського суду з прав людини визнано джерелом права в Україні та покладено на суди обов'язок при здійсненні судочинства застосовувати у своїх рішеннях тлумачення Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, які надані Європейським судом з прав людини.

Згідно зі ст.1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

За висновком Європейського Суду з прав людини в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області відхилити, рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді