АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5578/16 Головуючий 1 інст. Чередник В.Є.
Справа № 640/7052/16-ц Доповідач - Пономаренко Ю.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря: Каплоух Н.Б.,

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 липня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Мегабанк», третя особа Київський відділ державної виконавчої служи Харківського міського управління юстиції про визнання права власності на автомобіль та виключення з акту опису та арешту майна,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ПАТ «Мегабанк», третя особа Київський ВДВС ХМУЮ, в якому просив визнати за ним право власності на майно зазначене в акті опису та арешту майна від 30.04.2013 р., а саме на автомобіль Volkswagen Passat, 1991 року випуску.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 30 квітня 2013 р. старшим державним виконавцем Київського ВДВС ХМУЮ ОСОБА_5 було описане вказане майно, згідно виконавчого листа № 6-545/10/16 від 24.01.2011, виданого Київським районним судом м. Харкова про стягнення з боржника ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором у розмірі 998877,80 грн. В подальшому на зазначене майно було накладено арешт, встановлено обмеження права користуватися ним, та передано позиваачу на відповідальне зберігання.

15.01.2016 р. на адресу позивача направлено вимогу державного виконавця Київського ВДВС ХМУЮ про необхідність передачі на реалізацію описаного автомобіля, проте позивач вважає, що вказане майно належить йому, оскільки було ним придбано за власні кошти, які належали йому особисто.

Позивач вважає, що накладенням арешту на спірний автомобіль, його обмежено у здійсненні свого права власності, тому вимушений був звернутися до суду з вказаним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 липня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції, ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим та постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням зичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які руть участь у справі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції підставно виходив з того, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір, оформлений розпискою не є підтвердженням переходу права власності на спірний автомобіль від ОСОБА_4 - ОСОБА_3, оскільки позивач в установленому законом порядку не здійснив державну реєстрацію автомобіля на своє імя, не отримав на нього правовстановлюючі документи, сторони не укладали договір купівлі-продажу у встановленій законом формі, у звязку з чим не відбулось переходу права власності на спірний автомобіль.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, та вважає дані висновки суду правильними та обґрунтованими і таким, що відповідають фактичним обставинам по справі та вимогам діючого законодавства.

Матеріали справи містять дані про те, що 20.06.1999 року ОСОБА_4 було видано ОСОБА_3 нотаріально посвідчене доручення, відповідно до якого уповноважено ОСОБА_3 керувати та розпоряджатися автомобілем, з правом здачі в оренду, міни, страхування та продажу автомобіля. Такі ж самі довіреності були видані на його імя 24.06.2002 р., 26.12.2002 р., 03.12.2005 р. та 05.12.2008 р.

Згідно розписки від 24.06.1999 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 автомобіль Фольксваген Пассат, 1991 р.в., гос. № НОМЕР_1, та отримав від нього грошові кошти в сумі 28000 грн.

Також матеріали справи містять дані про те, що в провадженні Київського ВДВС ХМУЮ відкрито виконавче провадження №25013465 з примусового виконання рішення Київського районного суду м. Харкова про стягнення з боржника ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором в розмірі 998877,80 грн.

При перевірці майнового стану боржника було виявлене майно, зареєстроване за боржником ОСОБА_4 право власності на транспортні засоби, зокрема автомобіль Volkswagen Passat, 1991 року випуску, днз 39722 ХА.

Постановою державного виконавця було накладено арешт та оголошено заборону на відчуження даного автомобіля, а також винесено постанову про розшук майна боржника.

Вказаний автомобіль було затримано працівниками ДАІ та 30.04.2013 року державним виконавцем Київського ВДВС ХМУЮ було складено відповідний акт опису та арешту майна боржника ОСОБА_4, автомобіль передано на відповідальне зберігання ОСОБА_3

15.01.2016 року Державним виконавцем Київського ВДВС ХМУЮ направлено на адресу позивача вимогу №603/5, якою зобов'язано відповідального зберігача ОСОБА_3 передати описане та арештоване майно, а саме вказаний автомобіль на реалізацію з метою погашення заборгованості боржника.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона /продавець/ передає або зобов'язується передати майно /товар/ у власність другій стороні покупцеві, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно /товар/ і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч.5 ст. 656 ЦК України особливості договору купівлі - продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Частиною 1 ст. 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно зі ст.19 Закону України «Про автомобільний транспорт» транспортні засоби, в тому числі легкові автомобілі підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі ст. 34 Закону України «Про дорожній рух», реєстрація, перереєстрація зняття з обліку транспортних засобів здійснюється згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07 вересня 1998 р. «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації) зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів».

Відповідно до п.1 цим Порядком встановлюється єдиний на території України порядок державної реєстрації та обліку автомобілів. У п.2 Порядку зазначено, що вони є обов'язковими для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів.

Згідно п.8 зазначеної Постанови Кабінету Міністрів України №1388 перед відчуженням, передачею транспортні засоби повинні бути зняти з обліку в підрозділах Державтоінспекції.

Пунктом 6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 встановлено, що транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції.

В силу п.п.7, 8 зазначеного Порядку власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи або їх представники зобов'язані зареєструвати їх протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника, поданої особисто, і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу, оцінку його вартості; правомірність придбання транспортних засобів, вузлів і агрегатів, які мають ідентифікаційні номери, підтверджується документами, скріпленими підписом відповідної посадової особи і печаткою, виданими суб'єктами підприємницької діяльності, які реалізують транспортні засоби та видають довідки-рахунки, митними органами, судами, нотаріусами, органами соціального захисту населення, підприємствами - виробниками транспортних засобів та підрозділами ДАІ, а також угодами, укладеними на товарний біржах.

Пункт 8 Порядку серед повного переліку документів, які є підставою виникнення права власності і підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, не передбачає договору купівлі-продажу автомобіля, укладеного фізичними особами в простій письмовій формі.

Згідно з п.40 цього Порядку зняття з обліку транспортних засобів проводиться після їх огляду в підрозділах Державтоінспекції на підставі заяви власника, документа,що посвідчує особу, виконавчого напису нотаріуса, постанови державного виконавця або рішення суду.

У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду 1 інстанції, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 334 ЦК України, законодавством передбачено, що право власності на транспортний засіб виникає з моменту його державної реєстрації відповідними підрозділами Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечують безпеку дорожнього руху.

Колегія суддів погоджується з висновком суду 1 інстанції, що ОСОБА_3 не надав суду належних та допустимих доказів у розумінні ст. 10, 60 ЦПК України, які б свідчили про його право власності на спірний автомобіль, а тому правильно дійшов висновку що вимоги позивача необґрунтовані, безпідставні та недоведені, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

При такому положенні судова колегія вважає, що суд повно та всебічно дослідив усі обставини по справі, дав їм належну оцінку і постановив законне та обґрунтоване рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального закону.

Доводи, які викладено в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують. В звязку з чим судова колегія не вбачає правових підстав для скасування рішення суду і задоволення апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, ст.314, 315,317 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Ю.А. Пономаренко

Судді Н.Ф. Шевченко

ОСОБА_2