Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 420/2744/15-ц
Провадження № 22ц/782/56/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Назарової М.В.,

суддів Заіки В.В., Романченка В.О.,

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 18 грудня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Новопсковської школи мистецтв про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, третя особа ОСОБА_3 директор Новопсковської школи мистецтв,

ВСТАНОВИЛА:

28 вересня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з жовтня 2013 року він працював викладачем Новопсковської школи мистецтв за сумісництвом. Наказом відповідача № 38-К від 27.08.2015 року був звільнений з роботи 27.08.2015 року згідно п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій та наказу №37-к від 27.08.2015 року про прийняття на роботу ОСОБА_4 (постійного працівника). В наказі №38-к від 27.08.2015 року не вказано жодної статті КЗпП України, за якою позивача звільнено.

Своє звільнення вважає незаконним, оскільки на день звільнення його з роботи 27.08.2015 року жодного працівника станом на 26.08.2015 року прийнято не було, ОСОБА_4 прийнято лише 27.08.2015 року, а до роботи вказаний працівник приступив лише 31.08.2015 року.

Крім того, при звільненні позивача по переводу з посади директора школи мистецтв відділ культури гарантував йому роботу за сумісництвом в Новопсковській школи мистецтв, про що свідчить наказ начальника відділу культури Новопсковської райдержадміністрації від 01.10.2013 року №22.

Також позивач вважає, що директор школи в порушення норм трудового законодавства не повідомила його про наступне звільнення згідно ст. 49-2 КЗпП України.

З прийняттям нового викладача адміністрація школи повинна була перерозподілити надлишкові ставки та понаднормові педагогічні години у цих викладачів і встановити їх новому викладачу, а позивача директор ОСОБА_3 мала право звільнити його тільки в тому випадку, якщо б всі викладачі в школі працювали на одну ставку, тобто 18 годин на тиждень.

Тому позивач просить визнати незаконним та скасувати Наказ № 38-К від 27.08.2015 року директора Новопсковської школи мистецтв про його звільнення, поновити його на роботі на посаді викладача по класу баяну та акордеону Новопсковської школи мистецтв за сумісництвом та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.08.2015 року по день ухвалення рішення.

Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 18 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою на нього, вважає рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення у справі, яким його позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу. В межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з посиланням на вимоги п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, ст.ст. 7, 43-1 КЗпП України виходив з того, що відповідачем не допущено порушень під час звільнення позивача, оскільки таке звільнення з роботи як сумісника проводиться як з підстав, передбачених законодавством, так і у разі прийняття працівника, який не є сумісником чи обмеження сумісництва у звязку з особливими умовами та режимом праці.

Такий висновок суду ґрунтується на вимогах закону та матеріалах з огляду на наступне.

Як правильно встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 з 02 жовтня 2013 року працював викладачем Новопсковської школи мистецтв за сумісництвом, про що свідчить Наказ № 115 від 02.10.2013 року (а.с. 27).

Наказом відповідача від 27.08.2015 року позивач ОСОБА_2 був звільнений з роботи 27.08.2015 року згідно п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України 28.06.1993 року № 43, та наказу №37-к від 27.08.2015 року про прийняття на роботу ОСОБА_4 (постійного працівника).

Відповідно до п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого спільним наказом Мінпраці, Мінюсту та Мінфіну України від 28 червня 1993 року № 43, звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці, без виплати вихідної допомоги.

Будь-які гарантії працівникам, що звільняються з роботи за сумісництвом, в тому числі обов'язковість їх працевлаштування, наведеним вище Положенням не передбачені.

Згідно з вимогами ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди органу первинної профспілкової організації допускається у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством.

Оскільки судом першої інстанції встановлено, що звільнення позивача із займаної посади викладача по класу баяна та акордеона за сумісництвом проведено з дотриманням вимог чинного трудового законодавства, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що на час звільнення позивача і протягом 28, 29 30 та 31 серпня 2015 року на його місце не було прийнято жодного працівника, а тому і не було підстав для його звільнення, не заслуговують на увагу, оскільки з Наказу № 37-К про прийняття на роботу ОСОБА_4 вбачається, що винесений він 27.08.2015 року і його номер передує номеру наказу 38 про звільнення ОСОБА_2, до роботи згідно Наказу № 37-К ОСОБА_4 стати 01 вересня 2015 року (а.с. 32).

Звільнення сумісників у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, провадиться відповідно до ст. 7 КЗпП України, яка встановлює, що для деяких категорій працівників за певних умов можуть застосовуватися додаткові, крім передбачених у ст. 37 і 41 цього Кодексу, підстави для припинення трудового договору.

Стаття ж 43-1 КЗпП України не передбачає підстав для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а лише регулює особливості порядку такого звільнення без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового комітету).

Таким чином, відсутність посилання в оспорюваному наказі на норми Законів про працю як підставу для розірвання трудового договору за ініціативою відповідача як власника не впливає на законність такого наказу.

Колегія суддів також бере до уваги роз'яснення, які є в постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про судову практику розгляду трудових спорів». Так, відповідно до п. 18 вказаної Постанови ВСУ при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнавати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

В даному випадку судом вірно встановлена відповідність обставин, які стали підставою для звільнення позивача, їх юридичній кваліфікації, наданій в оспорюваному наказі.

Так само, як не містить закон і обовязку роботодавця попереджати сумісника про наступне вивільнення. Посилання апелянта на те, що його повинні були попередити про звільнення, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки п. 8 вищезазначеного Положення не передбачає таке попередження у разі прийняття на роботу працівника, який не є сумісником.

Колегія суддів не вбачає порушення трудових прав позивача внаслідок його звільнення як сумісника, оскільки сумісництвом вважається виконання працівником, крім основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи). Основною особливістю роботи за сумісництвом є її виконання поза робочим часом. При цьому Положення встановлює, що тривалість роботи за сумісництвом працівників державних підприємств не може перевищувати чотирьох годин на день і повного робочого дня у вихідний день, а загальна тривалість роботи за сумісництвом протягом місяця не може перевищувати половини місячної норми робочого часу.

Позивач же має постійне місце роботи в іншій установі, що він сам підтвердив в суді апеляційної інстанції.

Наведене повністю відповідає меті чинного законодавства, що регулює інститут сумісництва, та державної політики на забезпечення якомога більшої кількості працездатного населення роботою.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність у штатному розписі Новопсковської школи мистецтв станом на 01 січня 2015 року, який був діючим станом на 27.08.2015 року, посади викладача по класу баяна, акордеону, то наведене не відповідає обставинам справи та спростовується Тарифікаційними списками педагогічних працівників відповідача станом як на 01 березня 2015 року, так і 01 вересня 2015 року (а.с. 76-81). У вказаних документах наявні три одиниці викладачів вказаної спеціалізації, два з яких станом на 01.03.2015 року є відповідно до педагогічного навантаження постійними працівниками, а позивач сумісником з педнавантаженням 0,5 ставки. Натомість, тарифний список станом на 01.09.2015 року містить вже три одиниці постійних працівників з педагогічним навантаженням одна ставка і більше.

Думка апелянта про ігнорування відповідачем уподобань та інтересів учнів під час його звільнення також не ґрунтується на вимогах закону, оскільки в даному випадку йдеться не про надання будь-яких переваг у праві на праці з цих міркувань, а про звільнення працівника-сумісника у звязку з прийняттям на вказану посаду постійного працівника.

Згідно із ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вирішальним в даному випадку для суду є перевірка того, чи перебував позивач на посаді за сумісництвом та чи прийнятий на вказану посаду інший постійний працівник.

Вказані обставини судом першої інстанції перевірені з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права.

Тому судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 18 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий

Судді: