Ухвала

іменем україни

16 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П., Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Дрогобицького професійного політехнічного ліцею про скасування дисциплінарного стягнення та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дрогобицького професійного політехнічного ліцею про скасування дисциплінарного стягнення та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивувала тим, що працює у відповідача на посаді майстра виробничого навчання, сумлінно виконує свої трудові обов'язки, проте наказом № 106-К від 18 вересня 2014 року на неї незаконно було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани, чим було заподіяно моральну шкоду, на відшкодування якої просила стягнути 20 000 грн.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 05 жовтня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності та безпідставності позовних вимог, оскільки накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани на позивача проведено у відповідності до вимог чинного трудового законодавства, а відтак й відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Апеляційний суд погодився з такими висновками міськрайонного суду, зазначивши про відповідність рішення суду вимогам матеріального та процесуального права.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам ухвала апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_1 на підставі наказу № 212 від 29 серпня 1990 року прийнята на роботу до Дрогобицького професійного політехнічного ліцею майстром виробничого навчання.

16 вересня 2014 року заступником директора Дрогобицького професійного політехнічного ліцею з навчально-виховної роботи ОСОБА_2 було проведено перевірку присутності учнів на уроках із відображенням їх чисельності у відомості обліку відвідування занять учнями, за результатами якої наказом № 106-К від 18 вересня 2014 року на позивача було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

За змістом ст. 139 КЗпП Українипрацівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За правилами ч. 1 ст. 147 КЗпП Україниза порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Строк і порядок застосування дисциплінарного стягнення передбачено ст. ст. 148, 149 КЗпП України.

Відповідно до ст. 148 КЗпП Українидисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленим проступком, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення (ч. ч. 1, 2 ст. 149 КЗпП України).

Як роз'яснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді таких спорів судам необхідно з'ясувати, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо незаконності накладення на неї дисциплінарного стягнення, ОСОБА_1 зазначала про відсутність невиконання з її боку покладених на неї трудових обов'язків, що свідчить про безпідставність накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України на зазначені вище положення закону уваги не звернув; доводи та заперечення сторін належним чином не перевірив; не дослідив посадові обов'язки позивача, не з'ясував чи входить до них забезпечення присутності учнів на уроках, й відповідно не визначився з тим, які саме порушення трудових обов'язків були допущені позивачем, в чому саме виявилося таке порушення, яке стало підставою для накладення дисциплінарного стягнення та дійшов передчасного висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції та залишення його без змін.

Крім того, поза увагою суду апеляційної інстанції залишилося те, що у порушення вимог ст. 149 КЗпП України від позивача не було витребувано письмове пояснення з приводу порушення трудових (посадових) обов'язків, що стало підставою для винесення догани.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 212, 303, 304, 315 ЦПК України.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П.Дербенцева

О.В.Попович

В.О.Савченко