Справа № 367/3005/15-ц Головуючий у І інстанції Мікулін А. В.
Провадження № 22-ц/780/3100/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 23 27.10.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

27 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Білоконь О.В., Іванової І.В.

за участю секретаря - Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 15 вересня 2013 року він позичив ОСОБА_2 100 000 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України становило 799 300 грн., про що відповідач написав розписку, згідно з якою зобов'язався повернути грошові кошти в строк до 15 вересня 2014 року. Посилаючись на те, що відповідач у встановлений в розписці строк борг у розмірі 100 000 доларів США не повернув, що станом на момент предявлення позову еквівалентно 2 113 000 грн., позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики у розмірі 2 113 000 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 20 травня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 15 вересня 2013 року у розмірі 2 113 000 грн. та судовий збір у розмірі 3 654 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права. При цьому вказується, що суд першої інстанції не вжив заходів до належного повідомлення відповідача про розгляд справи, чим позбавив його права надати суду документи, які підтверджують те, що він у ОСОБА_3 гроші в борг ніколи не брав, боргової розписки не писав, а з наданої позивачем суду ксерокопії розписки вбачається, що вона написана та підписана не ним.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що 15 вересня 2013 року ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_3 100 000 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 15 вересня 2014 року, що підтверджується розпискою відповідача. Однак відповідач не виконав свого зобовязання за договором позики щодо повернення грошових коштів, а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми боргу за договором позики у розмірі 2 113 000 грн.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 64 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Обґрунтовуючи вимоги позову ОСОБА_3послався на те, що 15 вересня 2013 року він позичив ОСОБА_2 100 000 доларів США, про що відповідач написав розписку, згідно з якою зобов'язався повернути грошові кошти в строк до 15 вересня 2014 року.

На підтвердження вказаних обставин представник позивача ОСОБА_4 додала до позову ксерокопію розписки ОСОБА_2 від 15 вересня 2013 року (а.с.4).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Тобто, за договором позики позичальник отримує кошти з умовою їх повернення у визначений строк. Це є предметом договору позики. Підтвердженням умов договору позики є розписка позичальника або інший документ.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Тобто, належним та допустимим доказом укладення договору позики є відповідна розписка, яка згідно з положеннями ст.64 ЦПК України подається в оригіналі для її долучення до матеріалів справи або для її огляду судом.

Під час розгляду справи суд першої інстанції вважав установленим факт укладання між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору позики від 15 вересня 2013 року, проте цей висновок не є безспірним, оскільки усупереч вказаних вище вимог закону та правової позиці Верховного Суду України, матеріали справи не містять оригіналу відповідної розписки, або доказів того, що позивачем надавався до суду для огляду оригінал такої розписки.

Наявна в матеріалах справи ксерокопія розписки від 15 вересня 2013 року не завірена судом першої інстанції щодо її відповідності оригіналу, а тому колегія суддів вважає, що вона не може бути належним та допустимим доказом того, що 15 вересня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики.

Оригіналу вказаної розписки не надано позивачем і суду апеляційної інстанції.

Отже, враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що між ним та ОСОБА_2 виникли правовідносини за договором позики, оскільки позивачем не надано суду оригіналу боргової розписки, на підставі якої доказується факт укладення договору позики і його умов. Тому позов ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволенню не підлягає за його недоведеністю.

Однак суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.212-215 ЦПК України на вказані вище вимоги закону та обставини справи належної уваги не звернув, не з`ясував існування у позивача оригіналу вказаної вище боргової розписки, у звязку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі та підлягає скасуванню на підставі ст.309 ЦПК України у звязку з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідностю висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм матеріального і процесуального права, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволення позову ОСОБА_3 з наведених вище підстав.

Згідно з ч.1 і ч.5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 4 322 грн. 56 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовляє, тому з позивача на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 322 грн. 56 коп.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 322 грн. 56 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді