провадження № 2/0274/63/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2016 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого судді Замеги О.В., при секретарі Павлюк - Жук А.В., за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_1, відповідачки ОСОБА_2, представника відповідачки ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просить стягнути з них борг по договору позики в рівних частинах з урахуванням уточнюючих позовних вимог в розмірі 281280 грн., та три проценти річних від просторченої суми в розмірі 5977.20 грн., всього на суму 287257.20 гривень, та витрати по сплаті судового збору.

Мотивуючи тим, що 29.07.2005 року ОСОБА_1 взяв у неї в борг гроші в сумі 7000 доларів США, надавши письмову розписку. Гроші він зобов'язався повернути до 30.11.2014 року, але у вказаний строк борг не повернув. Позика була надана на купівлю будинку в м. Бердичеві по вул. Ульянова, 5. 30.05.2012 року він знову позичив у неї гроші в сумі 5000 доларів США, надавши письмову розписку. Дані кошти він зобов'язався повернути до 30.05.2014 року, але у вказаний строк цей цей борг також не повернув. Дана позика була надана на ремонт будинку по вул. Ульянова, 5 в м. Бердичеві, який належить відповідачам у справі. Після того, як закінчився термін повернення боргу, вона неодноразово просила повернути позичені гроші, але своїх зобов'язань відповідачі не виконали. Грошові кошти у розмірі 7000 доларів США та 5000 доларів США були передані відповідачам у момент підписання кожної з розписок. На момент укладання договорів позики відповідачі перебували в зареєстрованому шлюбі, а тому вони несуть солідарну відповідальність по поверненню боргу. Оскільки відповідачі добровільно не виконують своїх зобов'язань вона змушена з вказаним позовом звернутися до суду. Крім основного боргу відповідачі повинні сплатити їй суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми.

У відкритому судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 збільшенні позовні вимоги підтримав.

Відповідач ОСОБА_1, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Пояснив, що він з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі і хотіли придбати будинок або в м. Вінниці або в м. Бердичеві. В газеті вони знайшли об"яву, про те, що в м. Бердичеві на вул. Ульянова, 5 продається будинок. Вартість будинку їх влаштувала. Вони домовилися з власниками будинку про ціну, і поїхали шукати кошти, оскільки в них була тільки частина грошей в розмірі приблизно 4 тис. доларів США, а потрібно було заплати приблизно 10 тис. доларів США. 5000 доларів США вони позичили у позивачки, і він надав розписку про їх позику. Відповідачка була присутня під час позики даних коштів. Але розписку вона не писала, оскільки вони не бачили в цьому необхідності, так як на той час були єдиною родиною. Вони ще позичили 1000 доларів США в його рідного брата - ОСОБА_1, і купили вищевказаний будинок. Кошти в розмірі 7000 доларів США вони також позичили в позивачки, про що він написав відповідну розписку. Вказані кошти були позичені в присутності відповідачки і використанні в інтересах сім"ї на ремонт будинку. Самостійно зібрати кошти на купівлю будинку і його ремонт він та відповідачка не могли, оскільки працювали на посадах вчителів і мали незначну заробітну плату.

Відповідачка і її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнали. Відповідачка пояснила, що жодних коштів, які зазначенні у даній позовній заяві вона не позичала. Про те, що відповідач ОСОБА_1 позичив дані кошти у позивачки їй нічого не відомо, як і не відомо про наявність зазначених у позовній заяві розписок. Їх спільний будинок був придбаний за кошти їх сім"ї, також за кошти сім"ї був зроблений ремонт в будинку. Крім того ним в період шлюбу був також придбаний автомобіль.

Заслухавши пояснення свідків, зясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог до ОСОБА_1, та відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального Кодексу України( далі ЦПК України), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 29.07. 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, за яким позивачка передала відповідачу 7000 доларів США на купівлю будинку в Бердичеві по вул. Ульянова, 5 і останній зобов'язується повернути кошти до 30.11.2014 року, що підтверджується копією розписки(а.с.8).

Оргигіналу даної розписки позивачка суду не надала, хоча судом їй надавався час для подання даного доказу.

30.05.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, за яким позивачка передавала відповідачу 5000 доларів США і останній зобов'язується повернути кошти до 30.05.2014 року, однак оригіналу розписки про укладення даного договору суду не надано, хоча позивачці і її представнику суду було роз"ясненно їх права в судовому засіданні в тому числі і щодо надання доказів.

В матеріалах справи є договір купівлі-продажу будинку від 30.05.2005 року, згідно якого ОСОБА_1, та ОСОБА_2 купили у ОСОБА_5 жилий будинок в м. Бердичеві по вул. Ульянова, 5(а.с.105).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2, на момент укладення вищевказаних договорів позики, перебували в зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано 07.06.1998 року Вишеньківською сільрадою Хмільницького району, а/з № 5, і який на даний час розірвано, даний факт сторони не оспорюють.

Відповідач ОСОБА_1 факт укладання даних договорів позики та отримання коштів від позивачки в розмірі 12000 доларів США у судовому засіданні визнав в повному обсязі, а у відповідності до вимог частини 1 статті 61 ЦПК України, обставини, визнанні сторонами та іншими особами , які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Основним доказом на підтвердження своїх позовних вимог щодо позики даних грошей і відповідачкою ОСОБА_2 позивачка зазначає розписки відповідача який є її сином. При цьому розписки написанів одноособово відповідачем.

Однак як вбачається з копії розписки від 29.07.2005 року на а.с. 8., та пояснень відповідачки ОСОБА_2, її колишній чоловік ОСОБА_1 отримав від позивачки кошти, згідно зазначених договорів позики, без її відома та згоди.

Також судом встановлено, що у самій розписці від 29.07.2005 року відсутній підпис ОСОБА_2, що міг би підтвердити, що дружина знала про отримання ОСОБА_1 грошей у борг у ОСОБА_4.

Як вбачається з пояснень позивачки і відповідача ОСОБА_1 підпис ОСОБА_2 відсутній і в розписці від 30.05.2012 року.

Тобто з даних розписок не видно, що ОСОБА_2, як член сім'ї, погодила отримання такої позики. Оскільки отримання таких коштів у позику виходить до межі дрібної побутової вимоги, така згода відповідно до норм СК є обов'язковою.

Як зазначалося вище, будь-які угоди, які укладаються одним з подружжя, і виходять за межі дрібного побутового, мають вчинятися лише за згодою другого подружжя. Укладення договорів позики у такій значній сумі - 12000 доларів США однозначно виходить за межі дрібного.

Також на думку, суду не можуть бути підставою для задоволення позову про стягнення даного боргу за договорами позики з ОСОБА_2, доводи відповідача ОСОБА_2, що вони не могли придбати вищевказаний будинок і зробити у ньому ремонт за власні кошти, оскільки рівень доходів у 2000- 2005 роках їх сім"ї був набагато нижчий прожиткового мінімуму доходів і є критерієм межи бідності.

Як вбачається з копії трудової книжки і довідки про заробітну плату ОСОБА_2, вона у вказаний період працювала і отримувала доходи.

Також працював і отримував доходи ОСОБА_2, даний факт він не заперечує.

Крім того у відповідності до довідок від 07.12.2015 року, 28.01.2016 року, виданих Крижанівською сільською радою Хмельницького району, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, і користувалися земельною ділянкою площею - 0.78 га, та в підсобному господарстві утримував корову, свині, та птицю(а.с. 123, 164).

Крім того в судовому засіданні було встановлено, що під час шлюбу відповідачами був придбаний автомобіль, даний факт сторони не оспорюють.

Покази свідка ОСОБА_6, суд оцінює критично, оскільки про наявність даних договорів позики їй відомо зі слів батька відповідача - ОСОБА_7, який їй говорив, що позичив гроші сину і невістці, а остання бажає його смерті.

Також критично суд оцінює покази свідка ОСОБА_8, який пояснив, що в його присутності ОСОБА_1 розмовляв по телефону з якоюсь жінкою. ОСОБА_1 їй говорив, що спочатку потрібно відати гроші його матері. Однак остання заперечувала. Після того як ОСОБА_1 закінчив розмовляти по телефону він запитав його з ким він розмовляв, на що той відповів, що розмовляв з бувшою дружиною.

Дані свідки не можуть підтвердити обставини укладення даних договорів позики, та той факт, що ОСОБА_2 знала про отримання ОСОБА_1 грошей у борг у ОСОБА_4, що дані кошти були використанні в інтересах сім"ї.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Крім того, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14, зазначено, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги(ст. 527 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному розмірі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

З огляду на положення ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч 2, 3, 4 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилом статті 1051 ЦК України, при оспорюванні позичальником договору позики з підстави, що грошові кошти не були ним одержані від позикодавця, якщо договір позики укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були отримані позичальником.

За змістом пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" звертається увага судів, на те, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Такого висновку дійшов і Верховний Суду України в ухвалі від 26 січня 2011 року, по справі № 6-48785св10.

Оскільки, позивачкою та її представником не доведено, що взяті у борг 12 000 доларів США були отриманні та використанні в інтересах сім"ї, є об"єктом спільної сумісної власності подружжя, то суд дійшов до висновку, що вимоги позивачки про стягнення боргу за розпискою у розмірі 12000 доларів США з відповідача ОСОБА_1 підлягають задоволенню, який позов визнав в повному обсязі, а у задоволенні вимог про стягнення цієї суми з відповідачки ОСОБА_2 слід відмовити у зв'язку з недоведеністю, що дані позики є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно роз»яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 14 постанови від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній часині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред»явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

А тому суд вважає, що на користь позивачки з відповідача підлягає стягненню борг за вищевказаними договорами позики в розмірі 12 000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ гривні до долара США на станом на 10.04.2015 року відповідно до довідки ПАТ „РАЙФФАЙЗЕНБАНК АВАЛЬ" від 10.04.2015 року за № 159/3 складає 281280 грн. (100 доларів США складає 2343,5369 грн.).

Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також гри проценти річних від простроченої суми. якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

А тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню три проценти річних від простроченої суми, розмірі 5977.20 грн., починаючи з грудня 2014 року по січень 2015 року з 7000 доларів США та 553,51 грн., та з червня 2014 року по січень 2015 року з суми 5000 доларів США.

У відповідності до частини першої ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

А тому з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір, понесення якого підтверджено документально(а.с. 1, 92, 103, 108).

Крім того з позивачки на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати в розмірі 391 грн. 12 коп., що пов"язанні з явкою сторони до суду, оскільки їх понесення підтверджено документально( а.с. 133, 134).

Також суд вважає, що у відповідності до ст. 7 Закону України " Про судовий збір" підлягає поверненню ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 781.43 грн., внесений в більшому розмірі згідно квитанції № 116 від 05.02.2015 року.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 84, 85, 88, 197, 209, 212 - 214 ЦПК України, ст.ст. 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики в розмірі 281280 грн., та три проценти річних від просторченої суми в розмірі 5977.20 грн., всього на суму 287257.20 гривень, а також 2872.57 грн. судового збору.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 391 грн. 12 коп, що пов"язанні з явкою сторони до суду.

Повернути ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 781.43 грн., внесений в більшому розмірі згідно квитанції № 116 від 05.02.2015 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його оголошення. Особам, які брали участь у справі, але не були присутнім у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подавати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: