АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого судді - Панченка М.М.

суддів - Побірченко Т.І., Барановської Л.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року про передачу на розгляд іншому суду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до державного нотаріуса П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Мазур Оксани Юріївни про скасування постанови та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного нотаріуса П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Мазур Оксани Юріївни про скасування постанови та зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 року відкрито провадження у справі за указаним позовом.

Між тим, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року справу передано за підсудністю до Броварського міськрайонного суду Київської області. При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 114 ЦПК України, якою встановлено правила виключної підсудності спорів, що виникають з приводу нерухомого майна.

В поданій апеляційній скарзі позивач просить скасувати оскаржувану ухвалу, як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.

Послався, зокрема, на те, що, предметом спору є оскарження постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а тому позов має подаватися за місцем здійснення відповідачем професійної діяльності і положення ст. 114 ЦПК України застосуванню в даному випадку не підлягають.

Заслухавши доповідь судді Панченка М.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Передаючи дану справу за підсудністю до Броварського міськрайонного суду Київської області, суд першої інстанції виходив з положень п. 2 ч. 1 ст. 116 ЦПК України та ч. 1 ст. 114 ЦПК України, а також вважав, що до спірних правовідносин підлягають застосування положення процесуального закону щодо виключної підсудності спорів, що виникають з приводу нерухомого майна.

Між тим, колегія суддів з таким висновком погодитися не може.

Відповідно до ст.109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованими у встановленому порядку місцем її проживання або за зареєстрованими у встановленеому законом порядку місцем її перебування. Позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Згідно ч. 1 ст. 114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна пред'являються за місцем знаходження майна, або основної його частини.

За змістом п. 42 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01 березня 2013 року, виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а такожоб'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що при пред'явленні, наприклад, позовних вимог, які стосуються нотаріально посвідченого договору про відчуження нерухомості, позов подається з дотриманням правил про виключну підсудність, тобто до суду за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Стосовно інших справ щодо оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні жодних спеціальних норм ані в ЦПК, ані в Законі України «Про нотаріат» не передбачено.

У зв'язку з цим, застосовуються правила ч. 1 ст. 109 ЦПК щодо підсудності справ за місцезнаходженням відповідача, згідно з якою позови до фізичної особи пред'являються до суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Проте, подання такої позовної заяви до суду за зареєстрованим місцем проживання відповідача - нотаріуса неможливе, оскільки нотаріус діє не як фізична особа, а як орган юрисдикційної діяльності від імені держави. Отже, у випадках оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні, коли відповідачем у справі є приватний або державний нотаріус, позов повинен подаватися за місцем здійснення ним зареєстрованої нотаріальної діяльності, а не за місцем його зареєстрованого проживання чи перебування як фізичної особи.

Аналогічна правова позиція висловлена в узагальненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову у їх вчиненні від 07 лютого 2014 року.

Враховуючи, що предметом даного спору є безпосереднє оскарження відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, позивач обґрунтовано звернувся з позовом до суду за місцем здійснення таким нотаріусом його професійної діяльності, тобто, за місцезнаходженням П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної квартири.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції на викладене вище уваги не звернув, чим допустив порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 4 ст. 311 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення питання.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про скасування ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.

Керуючись ст.ст.307,311,169, 207 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року, а справу направити для продовження розгляду по суті до цього ж суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення та оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: