Провадження № 2/331/368/2016
16.03.2016 р. м. Запоріжжя
Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Світлицької В.М.
при секретарі Богач А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 Аркадіївнидо ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що за розпискою від 19.03.2015 р. позивачем було надано позику у розмірі 60 000 доларів США в строк до 23.03.2015 р. Крім того, 20.03.2015 р. ОСОБА_2. взяв у позивача позику в розмірі 148 000 грн. та зобовязався повернути кошти до 23.03.2015 р., про що надав розписку від 20.03.2015 р. Відповідач умови договорів позики порушив і борг своєчасно не повернув, у звязку з чим у нього виникла заборгованість перед ОСОБА_4 Позивачем за період з 01.04.2015 р. по 01.01.2016 року на суму основного боргу за договором позики від 20.03.2015 року нараховані втрати від інфляції у розмірі 31 968 грн. , які розраховані шляхом множення сукупного індексу інфляції за період прострочення на суму боргу, а саме : 114,0% (індекс інфляції за квітень)+102,2%(індекс інфляції за травень)+100,4% (індекс інфляції за червень)+102,3% (вересень) +102,0%(індекс інфляції за листопад)+100,7% (індекс інфляції за грудень)=121,6 %*148 000,00 грн= 31 968,00 грн. Позивачем за період з 01.04.2015 р. по 01.01.2016 р. на суму основного боргу нараховані 3% річних, розмір яких складає суму 3330 грн. обраховану наступним чином: 148 000 грн. (сума основного боргу) *3% річних /12 (кількість місяців у році) *9 (кількість місяців прострочки). Таким чином, за договорами позики від 19 та від 20 березня 2015 року із ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість у сумі : 1 566 400 грн. основного боргу, втрати від інфляції за період із 01.04.2015 по 01.01.2016 року у сумі 31 968,00 грн. , та за цей же період три відсотки річних у сумі 3330,00 грн. Крім того, 13.01.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого право вимагати виконання зобовязання та право на звернення стягнення за договорами позики від 19 та від 20 березня 2015 року перейшло від ОСОБА_4 до ОСОБА_1, у звязку із чим станом на дату подачі позовної заяви право вимагати стягнення боргу у примусовому порядку належить ОСОБА_1 Крім того, 22 жовтня 2014 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики № 1/10/14, відповідно до якого ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_3 прийняв у власність грошові кошти у розмірі 800 000 грн. на зворотній безоплатній основі, яку зобовязався повернути у строк до 24 листопада 2014 року готівкою або шляхом перерахування на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 із відповідними реквізитами. 22.10.2014 року, ОСОБА_2 поручився за ОСОБА_3 в частині договору позики № 1/10/14 від 22.10.2014 року, а також затвердив, що у разі неповернення ним суми позики ОСОБА_2 зобовязується за вимогою позикодавця повернути 800 000 грн., що підтверджується відповідною розпискою. Станом на сьогодні сума позики відповідачами не повернута, взяті на себе зобовязання не виконані. Грошових коштів за договором позики не отримано. Також, позивач зазначила, що в приватній бесіді відповідачі визнають, що отримали гроші за договором позики, визнають, що мають повернути їх, однак не повертають, у звязку з чим ОСОБА_1 вимушена звернутись до суду. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договорами позики від 19 та від 20 березня 2015 року у сумі 1 566 400 грн. основного боргу, втрати інфляції за період із 01.04.2015 р. по 01.01.2016 р. у сумі 31 968,00 грн., та за цей же період три відсотки річних у сумі 3330,00 грн. та стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2 за договором позики № 1/10/14 від 22.10.2014 р. на її користь суму позики у розмірі 800 000 грн., збитки від інфляційних витрат за період з 05.10.2014 р. по 05.10.2015 р. у розмірі 376 749, 28 грн., а також 3 % річних у розмірі 16 372,60 грн.
Позивач в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідачі у судове засідання не зявилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неприбуття не повідомили. Їх неявка не перешкоджає розгляду справи, оскільки матеріалів, наявних у справі достатньо для розгляду її по суті.
За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Відповідно до ст. 197 ч.2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до з ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, якщо інше не встановлено договором чи законом; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Статтею 207 ЦК України передбачено, що укладений між сторонами договір як різновид правочину вважається таким, що вчинений у письмовій формі, оскільки його зміст зафіксовано в розписці.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, за яким відповідач взяв на себе обов'язок сплатити позивачу суми, передбачені договорами позики.
Виходячи зі змісту ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Судом встановлено, що 19 березня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір позики у розмірі 60 000,00 доларів США, згідно з яким позивач передав відповідачу 60 000,00 доларів США, що еквівалентно 1 418 400 грн. Строк повернення грошей у договорі визначено 23.03.2015р.
20.03.2015 р. між сторонами ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір позики у розмірі 148 000 грн., згідно з яким позивач передав відповідачу суму у розмірі 148 000 грн. Строк повернення грошей у договорі визначено 23.03.2015р.
Вказані обставини підтверджуються борговими розписками, складеними ОСОБА_2 про отримання грошових коштів.
Оригінали договорів, які знаходиться у позивача, оглянуті судом та копії цих договорів позики надані суду.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що між сторонами склались правовідносини, які регулюються ст. ст. 1046, 1047 ЦК України.
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_4 виконав свої зобов'язання за договорами позики, передав грошові кошти відповідачеві, однак відповідач в обумовлені сторонами строки зобов'язання щодо повернення позичених сум не виконав, на момент подачі позову до суду всі борги відповідача перед позивачем залишаються неповернутими. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів про повернення боргу.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України передбачено, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом 30 днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ст. 629 ЦК України, укладений між сторонами договір є обов'язковим для виконання.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 та ч. 2 ст. 509 ЦК України, зазначений договір є підставою виникнення зобов'язань та передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальності за порушення грошового зобов'язання.
Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, у разі порушення зобов'язання боржник повинен відшкодувати збитки.
Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до 514 ЦК України, встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Судом встановлено, що 13.01.2016 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення права вимоги № 2, за умовами якого право вимагати виконання зобовязання та право на звернення стягнення за договорами позики від 19.03.2015 р. та від 20.03.2015 р. перейшли від ОСОБА_4 до ОСОБА_1, у звязку із чим станом на дату подачі позовної заяви право вимагати стягнення боргу у примусовому порядку належить позивачеві, котрим є ОСОБА_1
Суд, виходячи із доведеності факту отримання відповідачем ОСОБА_2 суми коштів у борг від ОСОБА_4, а також із того, що сума боргу не була повернута, приходить до висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем за договорами позики від 19.03.2015 р. та від 20.03.2015 р. становить суму у розмірі 1 418 400 грн. та суму у розмірі 148 000 грн. , а всього суму у розмірі 1 566 400,00 грн. основного боргу, на підставі ст. 625 ЦК України підлягають стягненню 3% річних за період з 01.04.2015 р. по 01.01.2016 р. у розмірі 3330 грн., інфляційних втрат за період з 01.04.2015 р. по 01.01.2016 р. в розмірі 31 968 грн.
Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про солідарне стягнення боргу за договором позики № 1/10/14 від 22.10.2014 року у розмірі 800 000 грн., суд приходить до висновку, що позовні вимоги є також обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 22 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики № 1/10/14, відповідно до якого позикодавець - ОСОБА_1 передала, а позичальник - ОСОБА_3 прийняв у власність грошові кошти у розмірі 800 000,00 грн. на зворотній безоплатній основі. Зазначену суму позики ОСОБА_3 зобовязався повернути позикодавцеві у строк до 24.11.2014 р. готівкою або шляхом перерахування на розрахунковий рахунок позичальника із відповідними реквізитами.
22.10.2014 р. ОСОБА_2 поручився за ОСОБА_3 в частині договору позики № 1/10/14 від 22.10.2014 р., а також затвердив, що в разі неповернення ним суми позики ОСОБА_2 зобовязується за вимогою позикодавця повернути 800 000 грн., що підтверджується відповідною розпискою від 22.10.2014 р.
У відповідності зі ст. 553 ЦК України, за договором поруки, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання їм свого обов'язку, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.
Статтею 554 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Відповідно до вимог ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 3 цієї ж статті Закону, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень
Аналогічним чином питання обовязків доказування та питання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому слід зазначити, що доказування не може ґрунтуватися лише на припущеннях. Відповідно до норм процесуального права передбачається, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Розмір заборгованості за договорами позики підтверджуються наданим у позові розрахунком. Іншого розрахунку названих сум відповідачем суду не надано та не спростовано розрахунок, наданий позивачем.
Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь держави судові витрати.
Керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 59,60, 88, 208, 209, 212, 214-215, 224-226, 292, 294 ЦПК України, суд
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у сумі 1 566 400, 00 гривень основного боргу, втрати від інфляції у розмірі 31 968,00 гривень, та 3 % річних у розмірі 3330 грн.
Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики у розмірі 800 000, 00 грн., збитки від інфляційних витрат у розмірі 376 749, 28 грн., а також 3 % річних у розмірі 16 372,60 грн.
Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь держави судовій збір у розмірі 3 169 , 40 грн. з кожного.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Світлицька В. М.