У Х В А Л А

22 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І.,Лященко Н.П.,

розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Чорнобильавтосервіс» про перегляд судових рішень в справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Чорнобильавтосервіс» про визнання права власності, за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Чорнобильавтосервіс» до ОСОБА_4 про розірвання договору та визнання права власності,

встановила:

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2013 року в задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Розірвано договір часткової (пайової) участі від 30 березня 2009 року, укладений між ТОВ «Чорнобильавтосервіс» та ОСОБА_4 Визнано за ТОВ «Чорнобильавтосервіс» право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа 306,4 кв. м, що складається з літери «А»: 1 - основна - 112,7 кв. м, 2 - основна 146,2 кв. м, 3 - підсобна - 47,5 кв.м. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 1 квітня 2015 року рішення місцевого суду в частині визнання за ТОВ «Чорнобильавтосервіс» права власності на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, скасовано з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні зазначених вимог. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року касаційну скаргу ТОВ «Чорнобильавтосервіс» відхилено, рішення апеляційного суду залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ТОВ «Чорнобильавтосервіс» просить скасувати рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 210, 317, 334 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання за ТОВ «Чорнобильавтосервіс» права власності на об'єкт нерухомого майна з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що між ТОВ «Чорнобильавтосервіс» та ОСОБА_4 наявні зобов'язальні правовідносини, які виникли із договору часткової (пайової) участі від 30 березня 2009 року. Ймовірні речові права ТОВ «Чорнобильавтосервіс» на павільйон не оспорювалися учасниками судового розгляду, а тому не підлягали захисту шляхом визнання права власності на майно. Право яке не виникло не може бути захищене у спосіб, передбачений 392 ЦК України. Крім того, існує спір між ОСОБА_5 та ТОВ «Чорнобильавтосервіс» щодо орендованого майна (павільйону за адресою: АДРЕСА_1) та вкладених ОСОБА_5 в його відновлення коштів. Суд першої інстанції розглянув справу без участі ОСОБА_5, ухвалив рішення про визнання за ТОВ «Чорнобильавтосервіс» права власності на нежитлове приміщення, чим вирішив питання про права та обов'язки ОСОБА_5 щодо спірного приміщення та вкладених ним коштів в відновлення даного приміщення. Вказані висновки суду апеляційної інстанції відповідають фактичним обставинам справи та зібраним у справі доказам, узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 11 квітня 2012 року суд касаційної інстанції скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, виходив із того, що задовольняючи позов, суди невірно витлумачили зміст статті 334 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843380/ed_2012_02_21/T030435.html?pravo=1> щодо моменту набуття права власності за договором. При цьому суди виходили з того, що ОСОБА_4 набув право власності на квартиру, але не виконав умов договору позики, тому в позивача ОСОБА_3 виникло право власності на квартиру. Суд не врахував, що статтею 334 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843380/ed_2012_02_21/T030435.html?pravo=1> встановлено особливий порядок виникнення права власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Право власності на таке майно виникає з моменту державної реєстрації договору (стаття 210 ЦК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843248/ed_2012_02_21/T030435.html?pravo=1>). Зазначена норма є імперативною, тому сторони договору не можуть відступити від неї;

- від 11 липня 2012 року суд касаційної інстанції виходив із того, що згідно частини першої статті 204 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843242/ed_2012_07_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом бо якщо він не визнаний судом недійсним. Оскільки позивачу належить право власності на підставі договору купівлі-продажу, який не визнаний недійсним, право власності на нерухоме майно зареєстровано в бюро технічної інвентаризації, висновки суду про неправомірність набуття позивачем права власності на спірне приміщення є безпідставним. Відповідачами не доведено правомірності користування спірним нежитловим приміщенням, таким користуванням останні створюють перешкоди позивачу у здійсненні ним права власності;

- від 26 лютого 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що позивачем не доведено, що спірне нерухоме майно введено в експлуатацію та ТОВ «Інтерметекс» здійснило його державну реєстрацію. Позивач не є власником спірного нерухомого майна, а тому положення статті 387 ЦК України до спірних правовідносин не можуть бути застосовані.

Порівняння вищенаведеного судового рішення із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Чорнобильавтосервіс» про визнання права власності, за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Чорнобильавтосервіс» до ОСОБА_4 про розірвання договору та визнання права власності за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Чорнобильавтосервіс» про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко