ухвала

іменем україни

03 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

ПисаноїТ.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Наталія Олександрівна, про визнання іпотеки припиненою, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27 грудня 2010 року він є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1. Вказана квартира була придбана ним у ОСОБА_6, який придбав її у ОСОБА_4 Відповідно до п. 5 договору купівлі-продажу квартири продавець гарантує, що зазначена квартира на момент укладання договору дійсно належить йому на праві приватної власності, нікому іншому не продана, не подарована, як внесок до статутного фонду не передана, не відчужена іншим способом, не передана в іпотеку. Факт відсутності заборони відчуження або арешту зазначеної квартири підтверджується витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 27 грудня 2010 року. У лютому 2012 року на його ім'я надійшли вимоги ПАТ «УкрСиббанк» № 2595/30-31 та № 2596/30-31, відповідно до яких йому запропоновано погасити заборгованість, а також пеню на загальну суму 47 831 доларів 99 центів США та звільнити житлове приміщення. Із вищевказаних вимог він дізнався, що на забезпечення виконання кредитного договору ОСОБА_4 уклала з ПАТ «УкрСиббанк» договір іпотеки від 05 жовтня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Лавіндою Н.О. за реєстраційним № 3513, предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_1. У зв'язку із невиконанням ОСОБА_4 умов кредитного договору у неї виникла заборгованість перед ПАТ «УкрСиббанком», яку останнє й пропонує погасити йому. Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив визнати припиненим договір іпотеки (нерухомого майна), укладений 05 жовтня 2007 року між ОСОБА_4 та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), у подальшому назва змінена на ПАТ «УкрСиббанк», посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О., зареєстрований в реєстрі за № 3513.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 вересня 2015 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Судами встановлено, що 05 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (у подальшому назва змінена на ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 укладено договір споживчого кредиту № , згідно з умовами якого остання отримала кредитні кошти в розмірі 42 000 доларів США зі сплатою 10,5 % річних за користування кредитом, терміном до 05 жовтня 2028 року.

Того ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, посвідчений 05 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Лавіндою Н.О., зареєстрований за № 3513, предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_1 вартістю 236 000 грн.

Постановою господарського суду Харківської області від 22 листопада 2010 року фізичну особу - підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4) визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14 грудня 2010 року зобов'язано приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Лавінду Н.О. зняти заборону відчуження об'єкта нерухомості та вилучити запис із Державного реєстру іпотек щодо квартири АДРЕСА_1.

16 грудня 2010 року арбітражним керуючим ліквідатором боржника ФОП ОСОБА_4 - ОСОБА_7 було продано вказану квартиру ОСОБА_6

27 грудня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Глущенко І.Ю.

Відповідно до п. 5 договору купівлі-продажу квартири продавець гарантує, що зазначена квартира на момент укладання договору дійсно належить йому на праві приватної власності, нікому іншому не продана, не подарована, як внесок до статутного фонду не передана, не відчужена іншим способом, не передана в іпотеку, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 27 грудня 2010 року.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 10 лютого 2011 року ухвалу господарського суду Харківської області від 14 грудня 2010 року скасовано.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17 серпня 2011 року постанову господарського суду Харківської області від 22 листопада 2010 року скасовано, провадження у справі припинено, у зв'язку з чим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. повторно внесено запис про обтяження іпотекою спірної квартири.

У лютому 2012 року на ім'я ОСОБА_3 надійшли вимоги ПАТ «УкрСиббанк» № 2595/30-31 та № 2596/30-31Г, відповідно до яких йому запропоновано погасити кредитну заборгованість на загальну суму 47 831 долар 99 центів США та звільнити житлове приміщення.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що реалізація предмета іпотеки не припиняє іпотеку, тому вона зберігає чинність при переході права власності на предмет іпотеки до іншої особи. У разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Із висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом, однак він не має права без згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки.

Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про іпотеку»іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Вбачається, що квартира, яка була предметом іпотеки за спірним договором іпотеки, укладеним між боржником та банком, відчужена в процесі ліквідаційної процедури боржника.

Умови та порядок відновлення платоспроможності суб'єкта підприємницької діяльності - боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури, повного або часткового задоволення вимог кредиторів установлює Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відчуження майна, переданого в іпотеку, під час проведення ліквідаційної процедури здійснюється в порядку, визначеному цим Законом.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

Відповідно до ст. ст. 23, 25, ч. 1 ст. 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури строк виконання всіх грошових зобов'язань банкрута вважається таким, що настав; укладення угод, пов'язаних з відчуженням майна банкрута чи передачею цього майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому цим розділом; скасовується арешт на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника.

При цьому згоди іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки за договором, що укладається під час ліквідаційної процедури боржника, яка здійснюється в межах справи про банкрутство, положеннями Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) не передбачено.

Ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження: приймає до свого відання майно боржника, вживає заходів по забезпеченню його збереження, виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; реалізує майно банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом, тощо.

Усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси.

За таких обставин все нерухоме майно, що належить на праві власності фізичній особі, входить до складу ліквідаційної маси цієї ж фізичної особи, яка набула статусу підприємця.

Судами встановлено, що спірна квартира була відчужена 16 грудня 2010 року арбітражним керуючим ліквідатором боржника ФОП ОСОБА_4 - ОСОБА_7 - шляхом укладення договору купівлі-продажу.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 15 «Про судову практику в справах про банкрутство» роз'яснено, що Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» містить спеціальні норми, які мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

Отже, ст. ст. 23, 25, 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» мають пріоритет при оцінці дій ліквідатора щодо відчуження майна банкрута, яке є предметом застави (іпотеки), вчинених в ході судового провадження у справі про банкрутство.

За змістом ст. ст. 303, 316 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги.

Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув, на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України доводи апеляційної скарги та докази, надані на її обґрунтування, належним чином не спростував, зазначивши, що до правовідносин, які виникають із договору іпотеки застосовуються положення Закону України «Про іпотеку», залишив поза увагою, що з моменту порушення справи про банкрутство до боржника підлягають застосуванню норми спеціального Закону, а саме Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 26 червня 2013 року у справі № 6-58цс13, який згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції повністю не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

І.К.Парінова

Т.О.Писана

О.В.Ступак