АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/417/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : на ухвалу Демчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоЮвшина В. І.
суддівКорнієнко Н. В. , Пономаренка В. В.
при секретаріГончар Л. В.

заявника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Придніпровського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2015 року по справі за скаргою ОСОБА_6 на постанову головного державного виконавця Придніпровського відділу ДВС Черкаського міського управління юстиції Медвідь О.А. від 01 жовтня 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернувся до суду з скаргою на постанову головного державного виконавця Придніпровського відділу ДВС Черкаського міського управління юстиції Медвідь О.А. від 01 жовтня 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Ухвалою судді Придніпровського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2015 року ОСОБА_6 відмовлено у задоволенні скарги.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, визнати дії державного виконавця неправомірними, скасувати постанову від 01.10.2015 року про арешт всього майна.

Вислухавши сторону, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Відмовляючи у задоволенні скарги районний суд прийшов до висновку, що оскільки боржником не було сплачено ні одного платежу на виконання рішення суду станом на момент арешту майна боржника, то державним виконавцем були вжиті заходи по примусовому виконанню рішення суду та накладено арешт на грошові кошти, що належать боржнику, в межах суми звернення стягнення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду.

Встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду Черкаської області від 02.12.2013 року з ОСОБА_6 стягнуто на користь КП «Черкасиводоканал» заборгованість у розмірі 1286,08 грн. Оскільки рішення в добровільному порядку не було виконано, то Придніпровський районний суд після набрання рішенням законної сили 15.05.2014 року видав виконавчий лист № 711/6964/13 про стягнення заборгованості з ОСОБА_6

06.11.2014 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за вищевказаним виконавчим документом, а 01.10.2015 року ним же була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою: 1) накладено арешт на все його майно в межах боргу в сумі 1286,08 грн.: 2) заборонено йому здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить йому в межах суми боргу.

В період з 02.12.2013 року по 01.10.2015 року, на протязі майже двох років боржником добровільно не було сплачено заборгованість, що дало підстави державному виконавцю вживати заходи по примусовому виконанню судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Частина 5 ст. 52 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачає у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Частиною першою статті 6 Закону визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

В пункті 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз'яснено, що при виконанні судових рішень про стягнення грошових коштів державний виконавець на підставі статті 52 Закону про виконавче провадження у першу чергу звертає стягнення на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів, і лише за відсутності у боржника коштів і цінностей - на належне йому інше майно, за винятком того, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Отже, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду та може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України "Про виконавче провадження"), що і було вчинено державним виконавцем в межах його повноважень (стаття 11 Закону). Накладення арешту на майно боржника в межах суми боргу та заборони на його відчуження не порушило прав ОСОБА_6, так як опису та арешту майна не проводилось.

Посилання апелянта в своїй апеляційній скарзі на те, що в матеріалах виконавчого провадження була наявна квитанція від 31.10.2015 року про сплату ОСОБА_6 боргу не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки постанова державного виконавця була винесена за місяць до цього, а саме 01.10.2015 року. Сплата боржником боргу в добровільному порядку є підставою для державного виконавця для зняття арешту майна, що є іншою процесуальною дією державного виконавця, яка не оскаржується апелянтом.

Тому при вирішенні даного спору суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи апеляційної скарги носять суб'єктивний характер, посилання на порушення норм КАС України є помилковим, так як спір розглядається за нормами ЦПК України, викладені обставини не відповідають матеріалам справи, а тому не являються підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст. 209, 303, 307, 312, 315 ЦПК України колегія суддів судової палати,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Придніпровського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2015 року відхилити, а ухвалу Придніпровського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :