ухвала

іменем україни

03 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

ПисаноїТ.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет ім. І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України» до ОСОБА_3 про стягнення коштів за навчання, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет ім. І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України» (далі - Тернопільський державний медичний університет) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи вимоги тим, що 31 липня 2006 року відповідач був зарахований до Тернопільського державного медичного університету на бюджетну форму навчання та 01 вересня 2006 року з ним було укладено угоду про підготовку фахівців із вищою освітою № 06077, відповідно до умов якої відповідач зобов'язався відшкодувати вартість навчання у разі його відмови відпрацювати за направленням не менше трьох років. Згідно з протоколом засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують Тернопільський державний медичний університет від 26 жовтня 2011 року, ОСОБА_3 був направлений на роботу в поліклініку № 1 Голосіївського району м. Києва на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря, а 18 листопада 2012 року отримав погодження МОЗ України № 11.02-10/20/35921 про зміну місця призначення на роботу - до комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району м. Києва на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря. Посилаючись на те, що ОСОБА_3 після закінчення навчання не з'явився на роботу за направленням, позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 кошти за навчання у розмірі 96 383 грн 70 коп.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто на користь Тернопільського державного медичного університету з ОСОБА_3 кошти за навчання у розмірі 96 383 грн 70 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що відповідно до наказу від 31 липня 2006 року № 109-Д ОСОБА_3 за державним замовленням було зараховано до Тернопільського державного медичного університету.

01 вересня 2006 року між ОСОБА_3 та Тернопільським державним медичним університетом було укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 06077, згідно з умовами якої ОСОБА_3 зобов'язався після закінчення вищого навчального закладу прибути на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови прибуття за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку.

Відповідно до протоколу засідання державної комісії з розподілу спеціалістів Тернопільського державного медичного університету від 26 жовтня 2011 року ОСОБА_3 було направлено на роботу у поліклініку № 1 Голосіївського району м. Києва Головного управління охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря.

18 листопада 2013 року відповідач отримав погодження МОЗ України № 11.02.-10/20/35921, відповідно до якого його призначено на роботу до комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району м. Києва.

Згідно з розрахунком Тернопільського державного медичного університету вартість фактичних затрат на навчання студента медичного факультету за державним замовленням становить 75 527 грн 49 коп.

Крім того, згідно з довідкою про доходи за період навчання ОСОБА_3 отримав стипендію у розмірі 20 856 грн 21 коп.

Відповідно до листа директора комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району м. Києва від 06 лютого 2015 року № 318 убачається, що ОСОБА_3 з 01 серпня 2014 року по 05 лютого 2015 року на роботу не з'явився, причин його відсутності не повідомив, у зв'язку з чим відповідно до наказу від 05 лютого 2015 року № 21 був звільнений із займаної посади за п. 4 ст.40 КЗпП України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що закінчивши бюджетну форму навчання у Тернопільському державному медичному університеті, ОСОБА_3 у порушення вимог законодавства та укладеної між сторонами угоди відмовився працювати за місцем направлення, що є підставою для стягнення з нього витрачених державою коштів за навчання.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Згідно з ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов'язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання встановлений також ст. 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», відповідно до якого особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації відпрацювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Виходячи із положень п. п. 8, 14 порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, випускник вищого навчального закладу зобов'язаний відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років, а в разі неприбуття за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його за ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов'язків (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

З огляду на положення ч. 2 ст. 11, ст. 204 ЦК України, якщо договір укладений і не визнаний недійсним, то обумовлені ним правові наслідки мають юридичну силу.

Як вбачається із матеріалів справи, укладена між сторонами у справі угода містить таку підставу відшкодування вартості навчання, як відмова їхати працювати за призначенням.

Отже, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦК України повно, всебічно та об'єктивно встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та дійшли обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача витрат, пов'язаних із його навчанням у Тернопільському державному медичному університеті, які виділені з Державного бюджету України.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

І.К.Парінова

Т.О.Писана

О.В.Ступак