15.07.2016 Справа № 756/8630/14-ц
Номер справи 756/8630/14-Ц
Номер провадження 2/756/40/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Кричиної А.В.

при секретарях Мірошніченко Я.Ю.,

Шевчук П.О., Чепис О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання фіктивного договору позики недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання фіктивного договору позики не дійсним, згідно якого просив визнати фіктивну розписку від 30.11.2012 року недійсною. Свої вимоги обґрунтовував тим, що у провадженні Монастирищенського районного суду Черкаської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до позивача про стягнення грошових коштів. Вказаний позов ОСОБА_4 обґрунтував тим, що 30.11.2012 року він надав позивачу борг грошові кошти в розмірі 150 000 доларів США на підтвердження отримання вказаних коштів надав розписку написану ОСОБА_3 від 30.11.2012 року. Проте позивач у ОСОБА_4 не позичав вказані кошти, оскільки познайомився з ним лише в період 21-25 грудня 2012 року, а тому не міг надати вказані кошти ще до знайомства. Вказана розписка є фіктивною і була написана на пропозицію ОСОБА_4 для вирішення проблем повернення коштів наданих позивачем його знайомому ОСОБА_5 для закупки партії смартфонів iPhone 5 у ТОВ «Апіка». При цьому ОСОБА_4 стверджував що така розписка буде просто папірцем і необхідна для залякування постачальників і гарантування повернення коштів. Саме ОСОБА_4 наполягав на написанні розписки заднім числом, до підписання договору поставки. Зазначена розписка була написана без наміру створення правових наслідків які нею обумовлені, а тому вказаний правочин слід визнати недійсним.

В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали з обставин зазначених у позові, при цьому позивач в якості свідка зазначив, що ОСОБА_4 скористався його довірою та обманув, у зв'язку із чим він звернувся до правоохоронних органів щодо вчинення щодо нього шахрайства. ОСОБА_4 запевнив позивача, що лише розписка може бути гарантом повернення боргу від ТОВ «Апіка» в розмірі 150 000 доларів США. При цьому саме ОСОБА_4 надиктовував йому зміст розписки, визначав дату, яку необхідно було зазначити в розписці. При цьому ОСОБА_4, а не під час написання розписки, а ні до неї, позивачу будь-яких коштів не передавав. Після написання розписки ОСОБА_4 свої обіцянки по поверненню боргу від ТОВ «Апіка» не виконав, почав уникати зустрічей, на прохання позивача розписки не повернув. А на початку 2014 року позивачу надійшла досудова вимога від ОСОБА_4 про повернення боргу за фіктивною розпискою. ОСОБА_4 скористався тим, що позивач є юридично необізнаним.

Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, в його задоволенні просили відмовити, при цьому зазначили, що розписка є реальним договором позики, по якому ОСОБА_4 надав у борг позивачу 150 000 доларів США, а після відмови останнім повернути вказаний борг, позивач був вимушений звернутися до Монастирищенського районного суду Черкаської області з відповідним позовом про стягнення вказаного боргу в судовому порядку. Вважають, що даний позов поданий ОСОБА_3 та звернення до правоохоронних органів направлені на уникнення повернення заборгованих коштів, а всі подані позивачем докази не є однозначними, а тому не є належними.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представників, представників відповідача, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, дослідивши письмові докази по справі прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача з наступних підстав.

Предметом розгляду у даній цивільній справі є застосування 1046, 1047, 1049 ЦК України щодо змісту договору позики, його умов, моменту укладення, вимоги до письмової форми договору та правового значення розписки позичальника про отримання грошової суми.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

В розписці, яка надана позивачем на підтвердження своїх вимог, зазначено, що він отримав від відповідача грошові кошти у розмірі 150 000 доларів США, які зобов'язався повернути. Розписка складена 30.11.2012 року. (а.с. 4) Текст вказаної розписки не вказує на дату передачі відповідних грошових коштів позивачу.

При цьому суд виходить з положень статті 218 ЦК України, яка встановлює, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Отже свідчення свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не є належними доказами в розумінні положень ст. 218 ЦК України.

А роздруківки з телефонних з'єднань операторів мобільного зв'язку, висновок експертного дослідження № 7-3Д від 29.01.2015 року, висновок експертного дослідження № 19/13-01 від 30.01.2015 року свідчать про наявність між сторонами певних зобов'язань та не спростовують змісту спірної розписки.

Сама по собі розписка, що надана позивачем, не вказує на момент та дату передачі грошей, проте за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання (Правова позиція Верховного Суду України, викладена у Постанові від 02.07.2014 року справі № 6-79цс14).

Таким чином, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, на підставі чинного законодавства, враховуючи правові позиції Верховного Суду України, суд доходить висновку, що у задоволені позову необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 207, 218, 638-640, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 1, 8, 10, 15, 16, 60, 64, 208, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання фіктивного договору позики недійсним відмовити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу може бути подано до Апеляційного суду м.Києва через Оболонський районний суд м.Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Апеляційним судом м.Києва.

Суддя: