Справа № 466/3107/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» жовтня 2016 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Кавацюка В.І

при секретарях Семків Х.І., Мазур Ю.В.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

у с т а н о в и в :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, в якому просить суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача борг за договором позики від 15 серпня 2013 року у сумі 53 400 грн., проценти за прострочення сплати боргу у сумі 2 403 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 400 грн.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 15 серпня 2013 року ОСОБА_3 позичив у нього гроші в сумі 2000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 53 400 грн. терміном на один рік та зобовязувався їх повернути до 15 серпня 2014 року.

Даний договір позики був оформлений у виді розписки, яку відповідач власноручно написав на копії свого паспорта.

Однак у визначений час відповідач ОСОБА_3 не повернув йому кошти, став уникати зустрічей з ним та він, ОСОБА_1, зрозумів, що останній не бажає добровільно повернути борг, а тому він вирішив звернутися в суд з позовом.

Основна сума боргу за договором позики становить 2000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 53 400 грн.

Крім цього, відповідач повинен сплатити 3% річних від простроченої суми, що складає 2 403 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та пояснив, що 15 серпня 2013 року відповідач ОСОБА_3 прийшов в суд по цивільній справі № 466/5550/13-ц, яка розглядалась під головуванням судді Баєвої О.І. та повернув йому 15 000 грн. по договору позики від 20 вересня 2010 року. В цей же день відповідач ОСОБА_3 написав йому, ОСОБА_1, розписку, що зобовязується повернути йому ще 2000 доларів США. Фактично жодних коштів він, позивач, в цей день відповідачу не передавав відповідачу.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив покликаючись на те, що позов предявлений з підстав передбачених ст. 1049 ЦК України. В позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що 15 серпня 2013 року він позичив ОСОБА_3 2000 доларів США. Однак зі змісту розписки та з пояснень самого позивача випливає, що жодних грошей 15 серпня 2013 року він відповідачу не передавав. Що стосується взаємовідносин сторін по договору позики від 20 вересня 2010 року, то про даний договір йому нічого не відомо та в обгрунтування своїх вимог ОСОБА_1М на договір позики від 20 вересня 2010 року не покликається.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_3М ОСОБА_2, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити з наступних підстав.

У відповідності до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до приписів ч.1 ст. 1049 цього ж Кодексу позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В судовому засіданні встановлено, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходилася цивільна справа № 466/5550/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 20 вересня 2010 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 15 серпня 2013 року вищевказаний позов за заявою позивача ОСОБА_1 був залишений без розгляду у звязку з позасудовим вирішенням спору.

Відповідно до копії розписки від 20 вересня 2010 року, яка міститься в матеріалах справи № 466/5550/13-ц (а.с.6), ОСОБА_3 був позичив у ОСОБА_1 2800 доларів США.

З пояснень позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні вбачається, що 15 серпня 2013 року відповідач повернув позивачу 15 000 грн. по договору позики від 20 вересня 2010 року та написав розписку, що винен йому ще 2000 доларів США. Жодних коштів 15 серпня 2013 року він відповідачу ОСОБА_3 не передавав.

З копії розписки від 15 серпня 2013 року вбачається, що віддати позивачу ОСОБА_1 2000 доларів США до 15 серпня 2014 року зобовязується ОСОБА_4, хоч прізвище імя та по батькові відповідача ОСОБА_3 (а.с. 4 зворот).

У правовій позиції Верховного суду України у постанові від 02 липня 2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Таким чином, з аналізу норм матеріального права, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобовязанням її повернення, та дату отримання коштів.

При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як вбачається з розписки від 15 серпня 2013 року, відповідач взяв на себе обов`язок повернути зазначені кошти, однак вона не містить відомостей про сам факт отримання коштів в борг.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 15 серпня 2013 року слід відмовити у звязку з їх безпідставністю.

Доводи позивача ОСОБА_1 в підтримання позову, суд вважає непереконливими, вони спростовуються зібраними у справі доказами, а тому такі доводи суд не може взяти в основу свого рішення і задовольнити позов.

При цьому суд також приймає до уваги і те, що позивач ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутись до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованих коштів з інших підстав, зокрема, у звязку з неповерненням частини коштів за договором позики від 20 вересня 2010 року.

Керуючись ст. ст.10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 15 16, 203, 526, 1046, 1047, 1049, 1050, 1051 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити у звязку з його безпідставністю.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з моменту його проголошення через Шевченківський районний суд м. Львова.

Суддя ОСОБА_5