Справа №489/4695/15-ц 15.03.2016 150316 15.03.2016
Провадження №22-ц/784/569/16 Головуючий у 1-й інстанції Кокорєв В.В.
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

15 березня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Богуславській О.М.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_2,

представників відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_5 ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 січня 2016 року

за позовом

публічного акціонерного товариства «Креді ОСОБА_6» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором

та

зустрічним позовом

ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Креді ОСОБА_6» про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, вилучення з реєстру запису про обтяження нерухомого майна,

В с т а н о в и л а :

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Креді ОСОБА_6» (далі - ОСОБА_6) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що 12 жовтня 2006 року між АТ «Індустріально-експортний банк», правонаступником якого є ПАТ « Креді ОСОБА_6» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №472 за умовами якого остання на придбання нерухомого майна отримала кредит в сумі 40 000 доларів США на строк до 11 жовтня 2021 року з виплатою 11 % річних та комісії за управління фінансовим кредитом 0.10% щомісячно від фактичного залишку заборгованості за кредитом.

В забезпечення виконання зобов'язань за цим договором цього ж дня між сторонами укладено іпотечний договір, предметом якого є трикімнатна квартира №7, що знаходиться за адресою м. Миколаїв, вул. Дванадцята Поздовжня, будинок №5, загальною площею 68.8 кв.м., житловою площею -40.7 кв.м. та належить іпотекодавцеві на підставі договору купівлі - продажу від 12 жовтня 2006 року.

Проте відповідач взяті на себе зобовязання належним чином не виконувала, що потягло утворення заборгованості.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості станом на 06 липня 2015 року у розмірі 19874,42 дол. США, пеню у розмірі 7849,73 грн. та судовий збір.

Не погодившись з даним позовом, у листопаді 2015 року відповідач звернулася до суду з зустрічним позовом та вказувала, що вищезазначений кредитний договір є несправедливим та таким, що порушує вимоги ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме позикодавцем невиконана переддоговірної роботи з позичальником; у кредитному договорі не визначено, що валютні ризики, повязані з підвищенням вартості валюти зобовязання, покладено тільки на ОСОБА_5, не визначена орієнтована сукупна вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту, також її введено в оману, що є ознакою нечесної підприємницької практики ( ст.19 цього Закону). В порушення вимог ч.5 ст.11 Закону зобовязано споживача під час укладання договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем ( в даному випадку договір страхування з СК «Алькона»). Крім того, зазначала, що у Банку відсутня індивідуальна ліцензія на видачу і отримання кредитних коштів у валюті, кредитним договором встановлено платежі, які споживач має сплатити на користь банку, а саме - комісії за управління фінансовим кредитом.

Враховуючи вищевикладене, просила визнати недійсними кредитний договір та іпотечний договір, укладені між нею та Банком 12 жовтня 2006 року, вилучити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за договором іпотеки від 12 жовтня 2006 року.

Ухвалою суду 14 грудня 2015 року дані позови обєднані в одне провадження.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 січня 2016 року позов ПАТ «Креді ОСОБА_6» до ОСОБА_5 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь банку заборгованість за кредитним договором (заборгованість за кредитом, нарахованими відсотками за користування кредитом та комісією) у розмірі 19874,42 дол. та пеню у сумі 7849 грн.73 копю

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ПАТ «Креді ОСОБА_6» про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів та вилучення з реєстру запису про обтяження нерухомого майна відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам ст.213 ЦПК України, його незаконність та необгрунтованність, не відповідність фактичним обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ПАТ «Креді ОСОБА_6» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_5 до ПАТ ««Креді ОСОБА_6»» про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсним, вилучення з реєстру запису про обтяження нерухомого майна задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та представників відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на підставі наступного.

Згідно ст. 3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 12 жовтня 2006 року між АТ «Індустріально-експортний банк», правонаступником якого є ПАТ « Креді ОСОБА_6» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №472 за умовами якого остання на придбання нерухомого майна отримала кредит в сумі 40 000 доларів США на строк до 11 жовтня 2021 року з виплатою 11 % річних та комісії за управління фінансовим кредитом 0.10% щомісячно від фактичного залишку заборгованості за кредитом ( а.с.9-12).

Цього ж дня між сторонами укладений іпотечний договір, предметом іпотеки є трикімнатна квартира №7, що знаходиться за адресою: вул. 12 Поздовжня, 5 в м. Миколаєві та належить на підставі договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2006 року відповідачеві ( а.с.13-16).

Між тим, ОСОБА_5 свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконувала. Станом на 06 липня 2015 року утворилася заборгованість, яка становить 19 874.42 дол. США, з яких 16 666.90 дол. США строкова заборгованість по кредиту, 1 776.40 дол. США прострочена заборгованість по кредиту, 33.81 дол. США відсотки за період 01.07.- 06.07.2015 року, 1251.53 дол. США прострочені відсотки, 142.09 дол. США прострочена комісія 3.69 дол. США прострочена комісія за період з 01.07. по 06.07.2015 року та 7849 грн.73 коп. пені (а.с.7) ;

Відповідно до п.3.2.5 кредитного договору , у разі недотримання позичальником умов п.3.3. та п.2.6.3 цього кредитного договору( в тому числі і несплаті чергового платежу кредиту згідно з п.1.1. цього договору та/або відсотків за користування кредитом, згідно з п.п.2.4,2.5 протягом 34 днів та більше), ставити питання про дострокове погашення кредиту у повній сумі, відсотків за користування кредитом та штрафів (пені).

Банком на адресу відповідача у травні 2015 року направлено вимоги про дострокове повернення кредиту.

Між тим вказані вимоги залишено без виконання.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач порушила взяті на себе зобовязання і у відповідності до ст.ст. 526, 589, 590, 611, 615,1054 ЦК України стягнув з неї на користь Банку заборгованість за кредитним договором.

Звертаючись у листопаді 2015 року до суду із зустрічним позовом, позивач зазначила, що підставами для визнання недійсним укладеного у жовтні 2006 року кредитного договору є невідповідність його змісту вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», що виразилося в ненаданні їй відповідачем у повному обсязі інформації про умови кредитування, крім того, умови договору є несправедливими. Також просила визнати недійсним вищевказаний іпотечний догові, укладений між нею та Банком.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч. 5 ст. 18).

Отже, за змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Як вбачається із копії заявки ОСОБА_5 на отримання кредиту від 25 вересня 2006 року нею погоджено суму кредиту, валюту, строк та мету кредитування, відсоткову ставку, форму і графік погашення кредиту ( а.с.15).

Відповідно до умов кредитного договору, позичальнику надано кредит у сумі 40 000 доларів США, зі сплатою 11% річних на умовах, визначених цим договором, комісія за управління фінансовим кредитом 0.10% щомісячно від фактичного залишку заборгованості за кредитом.

Сторонами було затверджено графік, з якого вбачається, що Банком та позичальником погоджено щомісячний платіж суми на погашення тіла кредиту.

Відсотки за користування кредитом нараховуються кредитором на фактичну заборгованість за кредитом ( п.2.4 договору), починаючи з дати видачі кредиту позичальнику по дату повного погашення кредиту.

Щомісяця, 26 числа кожного місяця, ОСОБА_6 нараховує відсотки за користування кредитом за поточний місяць та позичальник сплачує відсотки, відповідно до розрахунку Банку, щомісяця, у період з 01 до 05 числа кожного наступного за розрахунковим місяцем та одночасно з повним погашенням кредиту.

Представники сторін в суді апеляційної інстанції не заперечували проти того, що розрахунок за користування кредитними коштами відбувався саме в такому порядку.

Сплата коштів за кредитом, за відсотками та комісією підтверджується відомостю про рух коштів по погашенню поточної та простроченої заборгованості ( а.с.116-120).

Отже, інформація щодо істотних умов кредитного договору міститься в тексті заявки на отримання кредиту та підписаного сторонами договору, ця інформація є чіткою і зрозумілою, крім того, вказана сукупна вартість кредиту та реальної процентної ставки із зазначенням сум щомісячних платежів із повернення кредиту, процентів, комісійних винагород. Позивач, яка особисто підписала кредитний договір, тим самим засвідчила отримання необхідної інформації для отримання кредитних коштів, погодилася з умовами договору; на момент укладення кредитного договору не навела жодних зауважень щодо змісту цього правочину, протягом тривалого часу виконувала свої обов'язки за договором із повернення кредитних коштів та сплати процентів, комісії за користування кредитом, а отже не вважала умови цього договору несправедливим.

Як на підстави визнання спірної угоди недійсною, позивач посилалась на ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості умов спірної угоди, оскільки під час підписання угоди банк не повідомив її про валютні ризики. Але вказані доводи є безпідставними, оскільки враховуючи, що незмінюваність курсу гривні відносно іноземної валюти, зокрема до долара США, законодавчо не закріплена, нестабільність курсу гривні відносно долара США є загальновідомив фактом, який не міг бути невідомим відповідачеві, а вона погодившись з усіма умовами кредитного Договору, шляхом його підписання , взяла на себе усі валютні ризики, які виникають через застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті чинного на момент виставлення рахунка обмінного курсу банка.

За змістом ч. 2 ст. 19 Закону України « Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Про те, підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання кредитного договору недійсним немає, так як позивач не довела введення її в оману з боку позивача чи обман, а також наявність умов для визначення такого договору несправедливим, чи укладеним через нечесну підприємницьку діяльність, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

А відтак доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Відповідно до п. 3.6 постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», яка набрала чинності після укладання даного кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Проте, відповідно до ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки ті інші вартісні елементи кредиту, що не зазначені в договорі. Зміни до цієї статті щодо заборони на встановлення в кредитному договорі будь-яких зборів, в тому числі комісій, за дії які не є послугою у визначенні цього Закону, набрали чинності відповідно до Закону України №3795-У1 від 22 вересня 2011 року.

Приймаючи до уваги, що сплата комісії передбачена кредитним договором, внесенні до ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» зміни та прийняття вищевказаної Постанова НБУ України має місце після укладання сторонами кредитного договору, то положення цього договору щодо щомісячної комісії за управління фінансовим кредитом не можна вважати несправедливими, а відтак недійсними.

Сплата комісії за управління фінансовим кредитом передбачена умовами договору, є стабільною, фіксованою (незмінною) 0.10 % щомісячно від фактичного залишку заборгованості і позичальник мала змогу розрахувати свої фінансові можливості на час укладання спірного договору.

Отже, встановлені п. 1.1 кредитного договору комісійні виплати не протирічать чинному на час виникнення даних правовідносин законодавству і є характерною для відносин банківського кредиту при укладенні сторонами кредитного договору. Наведені норми законодавства спростовують доводи апеляційної скарги щодо недійсності умов кредитного договору, які передбачають нарахування банком комісії за надання кредиту .

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у ст. ст. 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року №3795-VІ "Про внесення до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Оскільки Кредитний договір укладено до набрання чинності Закону України від 22 вересня 2011 року №3795-VI, відсутні підстави для визнання недійсним пункту Кредитного договору про валюту.

З урахуванням наведеного колегія суддів зазначає, що не суперечить чинному законодавству України як видача кредиту в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті, так і стягненням заборгованості в іноземній валюті, в тому числі і проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

За такого, доводи апеляційної скарги про те, що банком було неправомірно надано кредитні кошти в іноземній валюті на час укладання спірного договору та сплата процентів у валюті кредиту є безпідставними. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі за № 6-190цс15 від 16 версеня 2015 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що доводи позивача про недійсність договору з підстав недотримання вимог законодавства щодо валютного зобовязання, є неспроможними, оскільки АТ «Індустріально-експортний банк» при укладенні договору мав банківську ліцензію та відповідний дозвіл НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"(далі Декрет).

Відповідно до ст. 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Наявність для цього ліцензії у споживача не потрібна.

За таких обставин, установивши, що ОСОБА_6 згідно ліцензії НБУ №99 від 16.01.2003 р., дозволу НБУ №99-3 від 16.01.2003 р. та додатку до дозволу №99-32 (а.с. 141-148 ) мав право на здійснення операцій з валютними цінностями, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що укладення кредитного договору у валюті не суперечить вимогам чинного на той час законодавства України.

Також відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору в звязку з невідповідністю вимогам чинного законодавства умов п.п. 1.3.2, 3.3.3, 3.3.4 кредитного договору в частині умови щодо страхування предмета іпотеки, саме в страховій компанії, яка рекомендована банком, оскільки ст. 581 ЦК України передбачений дозвіл застрахувати предмет застави за згодою сторін, а з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_5 надала згоду на вказані зобов'язання, підписавши кредитний договір.

З урахуванням положень ст. ст. 3 та 15 ЦПК України, що у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, отже умови договору щодо страхування предмета, саме в страховій компанії, яка рекомендована банком, не може бути безумовною підставою для визнання зазначених пунктів договору недійсними в розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки позичальником не доведено, в чому саме полягає порушення її законних прав та інтересів цими положеннями договору.

Також відповідачем не вказано в чому полягає порушення її законних прав та інтрересів п.2.6.3 кредитного договору, яким передбачено, що у випадку, якщо позичальник не погодиться із зміненим розміром відсотків ( платою за кредитом), в тому числі не поверне підписану додаткову угоду про зміну відсоткової ставки згідно з п.2.6.2 цього договору, він зобовязаний протягом пяти робочих днів з моменту отримання повідомлення від кредитора повернути кредиторові кредит, нараховані відсотки та можливі штрафні санкції, у повному обсязі.

Відомостей про наміри ОСОБА_6 змінити відсоткову ставку, які направлялися відповідачеві, матеріали справи не містять та відповідачем до суду не надано.

Отже, підстав для визнання вищевказаного пункту кредитного договору недійсним відсутні.

Таким чином, суд правильно вважав, що зі змісту кредитного договору не вбачається жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими, як не вбачається і будь-яких інших несправедливих умов, тому дійшов правильного висновку про недоведеність та необґрунтованість указаних зустрічних позовних вимог, адже відповідачем не доведено, зокрема факту несправедливості умов кредитного договору.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову у зв'язку з відсутністю передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання недійсним кредитного договору.

Разом із тим, слід зазначити, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч. 2 даної статті, банк несе відповідальність, яка встановлена ст. ст. 15 та 23 цього Закону, тобто споживач має право на відшкодування завданих такими діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійсним у такому випадку кредитного договору.

Крім того, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсним іпотечного договору, адже відповідач не зазначила правових підстав та обставин його невідповідності чинному законодавству.

Зазначені вище висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

У зв'язку з викладеним колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову.

За такого рішення суду першої інстанції в силу ст.308 ЦПК України слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 ОСОБА_4 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: