АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

25 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Слободянюк С.В.,Махлай Л.Д.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Прайм» про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року позов задоволено.

Здійснено розподіл спільного майна подружжя, яким є майнові права на об'єкти інвестування, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2.

В порядку розподілу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 майнові права на Ѕ частину об'єкту інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_2 майнові права на Ѕ частину об'єкту інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_2; визнано за ОСОБА_1 майнові права на Ѕ частину об'єкту інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_1 майнові права на Ѕ частину об'єкту інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині визначення часток у спільній сумісній власності, ОСОБА_1 (змінила прізвище на ОСОБА_1) звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій посилалася на неповне з'ясування судом обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказувала, що нею було надано вагомі докази отримання в дар коштів від своєї матері, їх рух та кінцеве використання - оплата по договорам на участь у Фонді фінансування будівництва, що підтверджує факт особистої власності ОСОБА_1 на кошти та на майнові права на об'єкти нерухомості, однак суд не надав належної оцінки наданим доказам.

Крім цього, судом не було досліджено факту наявності спільної малолітньої доньки, та не враховано положення суд ч. 2, 3 ст. 70 СК України де вказано, що в окремих випадках суд може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей.

Також, зазначала, що подружжя за час шлюбу проживало у власному житлі позивача, та не потребувало іншого житла, а отже факт спільного проживання не може бути безумовною умовою визнання укладених договорів в інтересах сім'ї. Результати договорів не використовувалися сім'єю, в інвестованому житлі сім'я не проживала, інвестоване житло і досі не введено в експлуатацію. Це повністю спростовує факт укладення договір в інтересах сім'ї.

Просила рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року скасувати, в задоволені позову відмовити.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представники апеляційну скаргу підтримали, просили задовольнити з підстав наведених в ній.

Позивач та його представник проти апеляційної скарги заперечували, просили відхилити.

Третя особа ТОВ «ФК «Прайм» належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, з серпня 2009 року по грудень 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюби.

Під час перебування у шлюбі, а саме 06.11.2014 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір № 26/11/2014-102/32-1П про передання прав та обов'язків за договором № 102/32 від 28.08.2014 року про участі Фонді фінансування будівництва, за умовами якого ОСОБА_1, як новий довіритель набула прав і обов'язків первісного довірителя (ОСОБА_4), що належали останньому у відповідності із умовами договору № 102/32 про участь у Фонді фінансування будівництва виду А «Феофаніївський-2» від 28.08.2014 року щодо отримання у власність квартири АДРЕСА_2, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «Фінансова компанія «Прайм».

Також, 26.11.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір № 26/11/2014-102/33-1П про передання прав та обов'язків за договором № 102/33 від 28.08.2014 року про участі Фонді фінансування будівництва, за умовами якого ОСОБА_1, як новий довіритель набула прав і обов'язків первісного довірителя (ОСОБА_4), що належали останньому у відповідності із умовами договору № 102/33 про участь у Фонді фінансування будівництва виду А «Феофаніївський-2» від 28.08.2014 року щодо отримання у власність квартири АДРЕСА_2, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «Фінансова компанія «Прайм».

Згідно платіжних доручень № 1 та 2 від 26.11.2014, на виконання умов вказаних вище договорів, ОСОБА_1 внесено в якості оплати за договорами грошові кошти у розмірі 381 394,17 грн. та 468 965,90 грн.

Задовольняючи позовні вимоги про поділ майна подружжя у рівних частках, суд першої інстанції, керуючись ст. 60, 69, 70 СК України, встановивши, що майнові права на об'єкт інвестування набуто за час перебування сторін у шлюбі, дійшов висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_2 та наявність підстав для поділу майна подружжя в рівних частках.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з огляду на наступне.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

У пункті 24 постанови Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

З матеріалів справи вбачається, що сума сукупного доходу сім'ї за період з серпня 2009 року (з дня реєстрації шлюбу) по листопад 2014 року (день укладення договорів інвестування об'єктів нерухомості) склала 147 102,12 грн.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 пояснила, що враховуючи законодавчо встановлений прожитковий мінімум на одну особу мінімальні витрати на сім'ю за вказаний період мали складати 162 712,00 грн., що на 15 609,88 грн. перевищує суму доходів сім'ї за вказаний період.

ОСОБА_1 вказувала, що за час спільного проживання сторони у справі не заощадили достатню кількість коштів для здійснення оплати об'єктів інвестування за вказаними договорами.

Вказувала, що на виконання договорів нею було сплачено грошові кошти у розмірі 850 360,07 грн. Зазначена сума грошових коштів була подарована на підставі усного договору відповідачу її матір'ю, яка мала відповідні заощадження у банківській установі. У зв'язку із тим, що вказані грошові кошти для інвестування об'єктів нерухомості належали особисто відповідачу, оскільки були подаровані її матір'ю, майнові права на вказані об'єкти інвестування не є спільною сумісною власністю, а є особистою власністю відповідача, а тому не підлягають розподілу між подружжям.

На підтвердження свої вимог надала до суду копію довідки № 6480 від 29.12.2015 року, в якій підтверджено факт наявності у банківській установі ПАТ «Державний ощадний банк України» депозитних рахунків, відкритих на ім'я ОСОБА_5 та відповідних сум грошових коштів, що були розміщені на таких рахунках.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 визнав, що грошові кошти, які були сплачені ОСОБА_1 для інвестування об'єктів нерухомості дійсно обліковувались на рахунках ОСОБА_5 (матері відповідача). І саме ці грошові кошти були використані для придбання майнових прав на спірні об'єкти інвестування.

Вказував, що зазначені грошові кошти є спільним майном подружжя.

Згідно ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем доведено той факт, що грошові кошти сплачені для інвестування об'єктів нерухомості були отримані нею від ОСОБА_5

В свою чергу належних та допустимих доказів, на підтвердження тих обставин, що грошові кошти, які знаходились на рахунках ОСОБА_5 є спільною сумісною власністю подружжя позивачем надано не було.

Матеріали справи не містять доказів що ОСОБА_2 мав власні заощадження до одруження.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 07.09.2016 № 6-801цс16.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повністю встановив обставини, що мають значення для вирішення справи, не встановив джерела походження коштів, які були сплачені ОСОБА_1 для інвестування об'єктів нерухомості та дійшов помилкового висновку про задоволення позову та поділ спільного майна подружжя.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд не виконав своїх обов'язків, визначених законом, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, а тому рішення підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Прайм» про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 752/4797/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10656/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Мирошниченко О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.