АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Доповідач - Пікуль А.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2016 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Борисової О.В.

ГаращенкаД.Р.

секретар Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 23 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів, присуджених за рішенням суду,-

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів, присуджених за рішенням суду.

Не погоджуючись з таким вирішенням питання, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконної та необґрунтованої ухвали, просить ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення позивача, ОСОБА_3 та її представника, ОСОБА_5, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів, присуджених за рішенням суду, суд першої інстанції виходив з того, що існує рішення суду, яке набрало законної сили у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет із тих самих підстав.

Так судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 серпня 2010 року, яке ухвалене у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів, присуджено стягнути з відповідача на користь позивача на утримання доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 частини усіх доходів щомісячно, починаючи з 23 червня 2010 року і до досягнення дитиною повноліття.

Виходячи з предмету позову та суб'єктного складу сторін, а також з того, що нормами чинного законодавства передбачена лише можливість зміни розміру аліментів, а не встановлення способу їх стягнення, суддя прийшла до висновку про наявність підстав для застосування положень п.2 ч.2 ст.122 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції не може погодитись з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.122 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Відповідно до змісту позовних вимог ОСОБА_3, останню просила суд змінити розмір аліментів шляхом стягнення з ОСОБА_4 на її користь на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі - 1 000 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з вступу рішення в законну силу і до повноліття дитини.

Як встановлено судом першої інстанції, предметом позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за результатами розгляду якого Дніпровським районним судом м. Києва 27 серпня 2010 року ухвалене рішення, є стягнення аліментів.

В даній конкретній справі предметом позову є саме зміна розміру вже стягнутих аліментів, а не їх стягнення.

При цьому підставами даного позову є часткове виконання ОСОБА_4 рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 серпня 2010 року з посиланням позивача на ту обставину, що відповідач не має офіційного працевлаштування, відсутність у позивача достатнього рівня заробітку для матеріального забезпечення дитини.

Вищевказані підстави є відмінними від підстав позову про стягнення аліментів.

З огляду на наведене районний суд дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі з підстав, визначених п.2 ч.2 ст.122 ЦПК України.

Крім того, висновок суду про відсутність можливості зміни вже встановленого способу стягнення аліментів, зроблений на стадії відкриття провадження у справі, є передчасним, оскільки указане питання вирішується судом у відповідності до положень ч.1 ст.214 ЦКП України під час ухвалення рішення по суті спору.

Враховуючи викладене, ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року підлягає скасуванню з передачею питання прийняття позовної заяви на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 23 вересня 2016 року скасувати, питання передати на новий розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: О.В. Борисова

Д.Р.Гаращенко