У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Приватна загальноосвітня школа I-III ступенів «Фортуна» про визнання контрактів недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він з ОСОБА_4 є батьками малолітнього - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. 1 липня 2013 року та 1 липня 2014 року між ОСОБА_4 та товариством з обмеженою відповідальністю «Приватна загальноосвітня школа I-III ступенів «Фортуна» (далі - ТОВ «ПЗШ I-III ступенів «Фортуна») було укладено контракти про співробітництво в процесі навчання та виховання учня, за умовами яких ОСОБА_6 отримував освітянські послуги зі сплатою 2 100 грн щомісячно, а з 1 липня 2014 року в розмірі 2 250 грн щомісячно. Зазначав, що він не був обізнаним про укладені між відповідачами правочини, їх не підписував, хоча зазначений стороною договорів.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги та посилаючись на те, що вказані контракти укладені з порушенням норм чинного законодавства України, без його волевиявлення, просив суд визнати їх недійсними.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано контракти про співробітництво в процесі навчання та виховання учня ТОВ «ПЗШ I-III ступенів «Фортуна» від 1 липня 2013 року та від 1 липня 2014 року недійсними.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано контракти про співробітництво в процесі навчання та виховання учня ТОВ «ПЗШ I-III ступенів «Фортуна» від 1 липня 2013 року та від 1 липня 2014 року в частині зазначення стороною договорів ОСОБА_3 недійсними. У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_5, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що контрактами, укладеними між відповідачами 1 липня 2013 року та 1 липня 2014 року, а також протоколами погодження договірної оплати за навчання, визначені обов'язки позивача та відповідальність за невиконання їх умов, всупереч відсутності його волевиявлення на укладання зазначених контрактів, що підтверджується відсутністю підпису позивача, як сторони правочину.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов ОСОБА_3, апеляційний суд виходив із того, що відповідно до умов договору ОСОБА_6 отримав знання, які школою йому були надані та оплачені в повному обсязі, оскільки предметом і підставою позовних вимог ОСОБА_3 є визнання недійсними контрактів саме в частині зазначення його стороною договорів, суд застосував положення ст. 217 ЦК України, відповідно до якої недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

1 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ТОВ «ПЗШ І-ІІІ ступенів «Фортуна» укладено контракт № 18/2013 про співробітництво в процесі навчання та виховання учня, за умовами якого школа зараховує ОСОБА_6 до першого класу. Протоколом погодження договірної оплати за навчання в зазначеній школі від 1липня 2013 року сторони домовились про оплату в розмірі 2 100 грн щомісячно.

1 липня 2014 року між відповідачами укладено контракт № 100/2014 про співробітництво в процесі навчання та виховання учня, за умовами якого школа зараховує ОСОБА_6 до 2-Б класу. Протоколом від 1 липня 2014 року сторони встановили оплату в розмірі 2 250 грн щомісячно.

Умовами зазначених контрактів визначено права та обов'язки батьків учня, однак ОСОБА_3 згоди на їх укладення не надавав та не підписував їх.

Відповідно до пп. 1.2.1., 1.2.3. контрактів батьки із ліцензією про надання права на освітню діяльність, статутом «Школи», навчальними планами, програмами, підручниками, режимом дня, правилами для учнів, умовами харчування, підвозу транспортом, системою оплати, щоденним навантаженням учня ознайомлені та згодні; матеріально забезпечують робоче місце учня.

Згідно зі ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

З роз'яснень, які надані судам у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Судом установлено, що в оспорюваних контрактах визначено права та обов'язки саме батьків, як сторін договору, а не лише ОСОБА_4, зокрема щодо системи оплати, матеріального забезпечення робочого місця учня.

Проте апеляційний суд на зазначене уваги не звернув та не врахував, що у разі неналежного виконання чи невиконання умов контрактів відповідальність за такі дії покладають на кожну зі сторін, у тому числі й на позивача.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 4 вказаної статті визначено, що до договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Отже, до істотних умов спірних контрактів відноситься, зокрема, і плата за навчання, яка погоджується сторонами, однак позивач, який указаний стороною контрактів про їх укладення не знав, контракти не укладав, не підписував та не виконував умови контрактів.

Разом з тим апеляційний суд не взяв до уваги те, що фактично у разі невиконання ОСОБА_4 належним чином умов одноособово укладених нею контрактів, школа може пред'явити вимоги, зокрема, щодо сплати вартості навчання у відповідному розмірі та пені за прострочення такої сплати, у тому числі й до ОСОБА_3

Відповідно до положень ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до ст. 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину.

Проте апеляційний суд при розгляді апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції думку позивача щодо визнання недійсними лише частини правочинів не з'ясував, не надав належної правової оцінки тому, що ОСОБА_4, за твердженням позивача, фактично позбавила його права щодо участі у вихованні сина, зокрема, спільного вирішення питання щодо місця навчання дитини та участі кожного з батьків в оплаті за навчання.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Проте апеляційний суду порушення ст. ст. 212 -214, 303, 316 ЦПК Україниназазначені положення закону уваги не звернув,не встановив належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог,дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з контрактів, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, доводів сторін не перевірив, не надав їм належної правової оцінки діям ОСОБА_4, яка уклала оспорювані контракти та дійшов передчасного висновку про визнання контрактів недійсними лише в частині зазначення їх стороною ОСОБА_3

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик