Номер провадження 2/235/298/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2016 року м. Красноармійськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Клікунової А.С.,

при секретарі: Ліпскіс О.О.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2, представника відповідача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Красноармійська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» третя особа відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Красноармійську Донецької області про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» грошову суму у розмірі 50000,00 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач ОСОБА_1 з лютого 1997 року по лютий 2008 року, з липня 2009 року по січень 2013 року перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська», - звільнений внаслідок невідповідності займаній посаді через стан здоров'я. Робота на підприємстві є небезпечною та шкідливою для здоровя, оскільки це постійний контакт із шкідливими речовинами, пилом та контрастними температурами. Здійснення такої трудової діяльності створює підвищену вірогідність спричинення шкоди здоров'ю працівника із-за неможливості підвищеного контролю людини за вказаними умовами і чинниками. Час роботи на підприємстві став причиною виникнення та розвитку у ОСОБА_1 хронічного професійного, а саме: хронічна радикулопатія в стадії затихаючого загострення, хронічний бронхіт ІІ ступеню. Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 28.07.2015 року професійне захворювання позивача виникло за таких обставин: в звязку з тривалим терміном праці в шкідливих умовах, обумовленої впливом шкідливого промислового фактора пил, важкість праці. За результатами медичного освідчення з 7 жовтня 2015 року в медико-соціальній експертній комісії ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 25 % за хворобою бронхіт, 40 % за хворобою попереково-крижова радикулопатія. Саме за встановленням шістдесяти пяти відсоткового ступеню втрати професійної працездатності, ОСОБА_1 просить стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» моральну шкоду. Моральна шкода полягає в тому, що позивач втратив професійну працездатність, має серйозні порушення здоров'я із стійкими розладами функцій організму, обумовленими наслідками професійного захворювання, все це призвело до порушення звичного способу її життя і потребує від позивача додаткових зусиль для організації, неможливості продовження активного особистого життя, порушення її нормальних життєвих звязків; позивач вимушений тривалий час витрачати на відвідування лікувальних установ, проходячи курси лікування (амбулаторно і стаціонарно), неодноразові обстеження, консультації у фахівців охорони здоров'я. Моральну шкоду ОСОБА_1 оцінює у розмірі 50000,00 гривень.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, зокрема зазначив, що грошова сума у розмірі 50000,00 гривень компенсує невелику кількість моральних страждань, завданих професійним захворюванням. Так, його стан здоровя не є стабільним, у нього постійні болі в поперековому відділі хребта, болі посилюються при русі, фізичному навантаженні, крім того, періодично виникають дуже сильні напади кашлю, задуха при прискоренні ходи та при незначному фізичному навантажені, почуття нехватки повітря, болі та хрипи у грудній клітці. Відчуває душевні страждання та переживання, в нього зявилися почуття тривоги перед майбутнім, особливо з урахуванням незворотності наслідків отриманих професійних захворювань. Вказав, що його життєдіяльність обмежена, змінено звичайний спосіб життя. Крім того, необхідність проходження стаціонарного лікування, обстежень та консультацій спеціалістів позбавляє його домашнього затишку, обмежує спілкування з близькими, що також негативно впливає на душевний та емоційний стан.

Представник позивача ОСОБА_2 (діючий на підставі довіреності) у судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя ОСОБА_1, при цьому юридично обґрунтував заявлені вимоги пославшись на ч. 2 ст.153, 173, 237-1 КЗпП України

Представник Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» ОСОБА_3 (діюча на підставі довіреності) у судове засідання зявилась, позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, просила в позові відмовити, надала пояснення аналогічні викладеним в письмових запереченнях. Представник відповідача пояснила, що вимоги ОСОБА_1 носять лише формальний характер та ґрунтуються лише на діючій практиці розгляду судами аналогічних спорів. Так, однією із підстав настання відповідальності за спричинену моральну шкоду є наявність протиправних дій з боку відповідача та його вини в цьому. В супереч п. 2 ч. 2 ст. 23, ч. 1 ст. 1167 ЦК України позивач не надав доказів, у чому саме полягає противність поведінки ДП «ВК «Краснолиманська», що призвела до виникнення професійного захворювання. Так, з п. 19 акту форми П-4 від 28.07.2015 р. вбачається, що за час роботи ОСОБА_1 на ДП «ВК «Краснолиманська» випадків порушення технологічних регламентів виробничого процесу, порушень техніки безпеки, гігієни праці з боку адміністрації підприємства, відсутності або несправності підіймальних і тягових пристроїв, що могли б сприяти виникненню профзахворювання, зафіксовано не було. Укладаючи трудовий договір з позивачем відповідно до вимог ст. 29 КЗпП України йому було під розпис роз'яснені його права та обов'язки, про умови праці, наявні на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних та шкідливих виробничих факторів та можливість їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. При цьому, позивач свідомо прийняв запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров'я та його наслідки, претензій до умов праці на ДП «ВК «Краснолиманська» зі сторони ОСОБА_1 висунуто не було. Праця, яку виконував позивач відповідала функціональним можливостям організму, його загальній і спеціальній підготовці, навичкам та віку позивача. За роботу у шкідливих та небезпечних умовах праці позивач відповідно до ст. 7 Закону України «Про охорону праці» користувався скороченням тривалості робочого часу, іншими пільгами та компенсаціями. Також представник відповідача вказує, згідно п.п. "д" п.1.1 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затвердженого наказом МОЗ України № 212 від 22.11.1995р., на МСЕК покладено обов'язки щодо встановлення факту спричинення моральної шкоди. Разом з тим, відповідного висновку МСЕК або інших медичних органів про заподіяння позивачу моральної шкоди, її глибини та негативних наслідків, які мали б бути підставою для відшкодування моральної шкоди позивачем суду не надано. За позицією представника відповідача, підприємство не може нести матеріальних затрат у разі наявності професійного захворювання або трудового каліцтва працівника ні перед ким, тому що ці правовідносини регулюються нормами соціального забезпечення, зокрема, главою 67 ЦК України, Закону України "Про страхування", Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Наразі без обмеження відділення виконавчої дирекції Фонду у м. Красноармійську Донецької області Фонду відшкодовує витрати на лікування і втрачений позивачем заробіток, позивач отримує щомісячні страхові виплати, лікування, витрати на яке компенсуються Фондом. Звернуто ОСОБА_3 увагу суду й на те, що позивач обґрунтував моральну шкоду виключно словами та в супереч ч. 3 ст. 23 ЦК України, п. 4, п. 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували заподіяння моральної шкоди на суму 50000,00 гривень. Загалом представник відповідача просить відмовити в задоволенні вимог ОСОБА_1 з причини необґрунтованості та недоказовості.

Третьою особою відділенням виконавчої дирекції Фонду у м. Красноармійську Донецької області суду адресовано клопотання про розгляд справи в відсутність представника, з ухваленням рішення по справі на розсуд.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, належно зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 з 17 лютого 1997 року по 18 лютого 2008 року, з 6 липня 2009 року по 21 січня 2013 року перебував в трудових відносинах з Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська», обіймав посаду машиніста гірничих виїмкових машин з повним робочим днем в шахті, звільнений з роботи внаслідок невідповідності займаній посаді через стан здоров'я за п. 2 ст. 40 КЗпП України (підтверджено записами в трудовій книжці позивача).

2 липня 2015 року Центральною лікарсько-експертною комісією Клініки професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці Національної академії медичних наук України» видано повідомлення за № 276 про наявність вперше виявленого професійного захворювання у ОСОБА_1 За результатами засідання Центральної лікарсько-експертної комісії складено медичний висновок № 24/541 від 01.07.2015 року про наявність у ОСОБА_1 професійного захворювання: хронічна радикулопатія в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом; хронічний бронхіт ІІ ступеню, фаза затихаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз І-ІІ ступенів. При цьому в якості обґрунтування встановлення ОСОБА_1 діагнозу професійного захворювання в медичному висновку № 24/541 від 01.07.2015 року вказано: дані клінічного обстеження; динаміка захворювань, їх розвиток під час роботи в шкідливих умовах; інформація про умови праці, представлена в інформаційній довідці № 530/2.3 від 22.05.2014 року, за якою позивач по справі підлягав дії пилу концентрація якого перевищувала ГДК, підлягав комплексній дії виробничих факторів, параметри яких перевищували допустимі величини (фізичне навантаження, вимушена робоча поза), стаж в шкідливих умова 20 років.

Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за Формою П-4, складеного 28 липня 2015 року комісією Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» професійне захворювання у позивача ОСОБА_4 виникло в звязку з тривалим терміном праці в шкідливих умовах, обумовленої впливом шкідливого промислового фактора пил, важкість праці. При цьому, в Акті від 5 травня 2014 року вказано, що за час роботи ОСОБА_4 на ДП «ВК «Краснолиманська» не зафіксовано випадків порушення технологічних регламентів виробничого процесу, порушень техніки безпеки, гігієни праці з боку адміністрації підприємства, відсутності або несправності підіймальних і тягових пристроїв, що могло б сприяти виникненню профзахворюванню. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, повязаних з роботою. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Враховуючи ці положення законодавства, надавши належну оцінку вищевказаним письмовим доказам, суд приходить до висновку, що встановлений позивачу клінічний діагноз професійного захворювання є результатом праці на Державному підприємстві «Вугільна компанія» Краснолиманська».

Позивач ОСОБА_4 освідкований в Обласному центрІ медико-соціальної експертизи Обласної профілактичної медико-соціальної експертної комісії та встановлено вперше 07.10.2015 року ступінь ступень професійної працездатності за професійним захворюванням 65 % (за сукупністю: 25 % хронічний бронхіт, 40 % хронічна попереково-крижова радикулопатія), що підтверджується довідкою серії АБ № 0039438. Суд погоджується з посиланнями позивача, що зв"язку з ушкодженням здоров"я внаслідок професійного захворювання та втратою працездатності на 65 %, він позбавлений можливості повною мірою реалізувати своє право на працю, постійно відчуває фізичні страждання, неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що підтверджується матеріалами справи. За втратою професійної працездатності на 65 % позивачем ОСОБА_1 порушено питання відшкодування моральної шкоди.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4, питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, тому суду необхідно в кожній справі зясувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках.

Так, під час розгляду справи по суті, суд зясовує момент виникнення права ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до розяснень Верховного суду України потерпілий має право на відшкодування моральної шкоди з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, якщо право у нього виникло з 1 квітня 2001 року до 1 січня 2006 року. Коли право на відшкодування моральної шкоди виникло у потерпілого: 1) після 1 січня 2006 року і до 20 березня 2007 року - фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві не зобовязаний здійснювати відшкодування моральної шкоди, з тих підстав, що дія ч. 3 ст. 34 Закону України «По загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання України» зупинена Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік» (від 20 грудня 2005 року), та Законом України «Про державний бюджет на 2007 рік» (від 19 грудня 2006 року) (призупинення дії закону не дає підстав для його застосування); 2) після 20 березня 2007 року, - фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві не зобовязаний здійснювати відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України від 23 лютого 2007 року № 717 про виключення ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування».

Як вбачається з матеріалів справи позивачу з 7 жовтня 2015 року вперше встановлена ступінь втрати працездатності у розмірі 65 % в звязку з професійним захворюванням. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди за фактом втрати працездатності в звязку з професійним захворюванням виникло у позивача після набрання чинності як Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік», так і Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік». Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Разом з тим, згідно ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. З урахуванням вищезазначеного та вказаного положення основного закону України, суд прийшов до висновку, що право позивача на відшкодування моральної шкоди за фактом втрати працездатності в звязку з професійним захворюванням не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України надано право відшкодувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Судом встановлено, що причиною втрати позивачем працездатності в звязку з професійним захворюванням є трудова діяльність в шкідливих умовах (згідно лабораторно-інструментальних досліджень запиленість повітря робочої зони складала 188,1 мг/куб. м (при гранично допустимій концентрації 2 мг/куб. м) впродовж 90 % робочої зміни), комплексна дія виробничих факторів (фізичне навантаження, вимушена робоча поза). Ці обставини відповідачем ДП «ВК «Краснолиманська» не спростовані. Вказане свідчить про порушення ДП «ВК «Краснолиманська» вимог законодавства про охорону праці, ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці». Таким чином, суд встановив, що відповідач не створив позивачу безпечних і нешкідливих умов праці, унаслідок чого ним втрачено професійну працездатність.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди» за моральну шкоду, заподіяну працівникові під час виконання трудових обовязків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах. З акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 28 липня 2015 року вбачається, що підприємством, перебуваючому в причинному звязку з втратою позивачем професійної працездатності на 65 % є саме Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська», тому керівництво вказаного підприємства допустило порушення законодавства про охорону праці. Суд не приймає посилання представника ДП «ВК «Краснолиманська» на те, що факт спричинення позивачу моральної шкоди є формальним, та зазначає, що будь-яких додаткових висновків, експертиз в даному випадку не потрібно, оскільки наявна стійка втрата працездатності позивача. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному порядку суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Сукупність наданих позивачем доказів (трудова книжка позивача, акт розслідування професійного захворювання, медичний висновок центральної лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання, довідка МСЕК), жоден з яких не оспорює відповідач, - підтверджують факт завдання позивачу моральної шкоди професійними захворюваннями.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Суд, встановивши відповідні факти, визнає, що ушкодження здоров'я (професійне захворювання) завдає фізичні та моральні страждання позивачу ОСОБА_1 вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2004 від 27 січня 2004 року за наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності висновок МСЕК про факт спричинення моральної шкоди не потребується.

Визначаючи розмір моральної шкоди, підлягаючої відшкодуванню позивачу суд зазначає наступне.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань та з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача і інших обставин. Зокрема, враховуються характер та тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Приймаючи до уваги вищезазначене, а також враховуючи глибину моральних та фізичних страждань позивача з приводу пошкодження здоровя (професійне захворювання, ступінь втрати ним професійної працездатності, суд вважає, що розмір позовних вимог ОСОБА_1 безпідставно завищений.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням: стану здоровя позивача, тяжкості отриманого професійного захворювання, його наслідків, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках.

Відповідно до глибини фізичних і душевних страждань (ступінь втрати професійної працездатності позивача, обмеження його можливостей вести активний спосіб життя, необхідність прикладання додаткових зусиль для організації свого життя), враховуючи статтю 41 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, принципи виваженості, розумності і справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь позивача ОСОБА_1 19 000,00 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди.

Згідно ч. 4 ст. 215 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, ОСОБА_1, в порядку п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судових витрат, тому передбачений п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 вказаного закону розмір мита підлягає стягненню в дохід держави з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (розмір визначено з урахуванням дати подачі позову до суду 17.12.2015 р.)

На підставі викладеного, керуючись ст. 55 Конституції України, ст. ст. 153, 173, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 23, 268, 1167, 1187, 1188 Цивільного Кодексу України, Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року ст. ст. 10, 60, 209 ч. 2, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» третя особа відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Красноармійську Донецької області про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково. Стягнути з товариства Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь позивача ОСОБА_1 в порядку відшкодування моральної шкоди одноразово суму в розмірі 19 000 (девятнадцять тисяч) гривень.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» в дохід держави судовий збір у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана в судову палату по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя