Провадження №22-ц/784/85/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 489/4802/15-ц Головуючий І інстанції - Спінчевська Н.А.
Провадження № 22-ц/784/85/16 Доповідач - Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Прокопчук Л.М., Маляренко І.Б.,

при секретарі - Лівшенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі - ВДВС ММУЮ), державного підприємства (далі - ДП) «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 про визнання недійсними електронних торгів, протоколу проведення торгів, акту про реалізацію нерухомого майна, свідоцтва про право власності на майно, визнання права власності на 1/2 частку квартири, -

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2015 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що вона є співвласницею ? частини квартири АДРЕСА_1, в якій тривалий час проживає разом з чоловіком ОСОБА_3, з яким перебуває у шлюбі з 02.07.1988 р. і до сьогоднішнього дня. Вона постійно користується приміщенням зазначеної квартири, яка є її єдиним помешканням, і іншого помешкання для проживання не має. 10.03.2015р. Ленінським ВДВС ММУЮ в рахунок погашення заборгованості в сумі 363866,65 грн. її чоловіка ОСОБА_3 за зведеним виконавчим провадженням №26792642 було реалізовано належну їм на праві спільної сумісної власності трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, за стартовою ціною 422700 грн. з електронних торгів в системі «СЕТАМ». Відповідно до протоколу №59730 проведення електронних торгів від 10.03.2015 р. переможцем стала ОСОБА_2 26.03.2015р. на підставі зазначеного протоколу, державним виконавцем Ленінського ВДВС ММУЮ Сидоровою Н.В. було складено акт про реалізацію нерухомого майна з електронних торгів, відповідно до якого ОСОБА_2 було сплачено кошти в сумі 422700 грн. за придбання квартири. Вважає, що відповідачі, незаконно реалізувавши з публічних електронних торгів вищевказану квартиру, ? частина якої належить їй, порушили її права та законні інтереси, у тому числі позбавили її єдиного належного їй житла, без її відома та згоди, без виділу частки боржника у виконавчому провадженні. Про те, що квартира реалізована з прилюдних торгів їй стало відомо від її чоловіка ОСОБА_3 на початку липня 2015 року. Грошові кошти їй як співвласнику реалізованої квартири ніхто не сплачував за 1/2 частину квартири після її продажу з торгів.

Також позивачка зазначала, що під час продажу квартири, було грубо порушено саму процедуру проведення прилюдних торгів, у відповідачів не було підстав для продажу з публічних торгів всієї квартири, оскільки не було виділено частку ОСОБА_3, яка підлягає реалізації з прилюдних торгів, а саме ? частина спірної квартири. Отже, державний виконавець на підставі ч.6 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» перед зверненням стягнення на всю квартиру, яка є об'єктом права спільної сумісної власності, повинен був звернутися до суду з поданням для визначення частки боржника. Крім того, під час оскарження рецензії на звіт про оцінку нерухомого майна ОСОБА_3 в судовому порядку, ? частка її квартири була виставлена на торги та реалізовано за стартовою ціною, яку ОСОБА_3 оскаржував в судовому порядку. Про те, що їх із чоловіком спільне майно - квартира, виставлено на прилюдні торги ні її, ні ОСОБА_3 письмово ніхто не повідомляв. На підставі вищевикладеного, з урахуванням уточненої позовної заяви, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними електронні торги, проведені 10 березня 2015 року ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України по продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_1 визнати недійсними протокол №59730 проведення електронних торгів, акт про реалізацію нерухомого майна з електронних торгів від 26.03.2015 року, свідоцтво про право власності на майно від 10 квітня 2015 року видане ОСОБА_2, а також визнати за нею право власності на ? частину зазначеної квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2015 року в позові ОСОБА_1 до Ленінського ВДВС ММУЮ, ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 про визнання недійсними електронних торгів, протоколу проведення торгів, акту про реалізацію нерухомого майна, свідоцтва про право власності на майно, визнання права власності на 1/2 частку квартири відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідач ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України звернувся до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просив відхилити апеляційну скаргу в повному обсязі, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні представники позивачки підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги.

Представник Ленінського ВДВС ММУЮ не визнала доводи апеляційної скарги, просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Представник ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України не визнала доводи апеляційної скарги, просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник не визнали доводи апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Представник ПАТ «Державний ощадний банк України» не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_3 просив задовольнити апеляційну скаргу позивачки.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Ухвалюючи рішення по справі суд виходив з того, що в Ленінському відділі ДВС ММУЮ на виконанні перебувало зведене виконавче провадження з примусового виконання:

- виконавчого листа № 2-4773, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва від 19 лютого 2009 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» заборгованості в сумі 1143,56 грн.;

- виконавчого листа № 2/1416/553 від 10 травня 2012 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 14077,93 грн.;

- виконавчого листа № 2/489/680/14 від 12 травня 2014 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 243,60 грн.;

- виконавчого листа № 2-1806 від 31 травня 2010 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості в сумі 8337,14 грн.;

- виконавчого листа № 2-347 від 12 квітня 2011 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВАБ» заборгованості в сумі 23020,54 грн.;

- виконавчого листа № 2-6424 від 22 грудня 2009 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованості в сумі 7709,81 грн.;

- виконавчого листа № 2-2287 від 24 квітня 2009 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Промінвестбанк» заборгованості в сумі 7063,98 грн.;

- виконавчого листа № 2-2013 від 9 вересня 2010 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованості в сумі 8622,22 грн.;

- виконавчого листа № 2-3817 від 25 січня 2010 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» заборгованості в сумі 2876,38 грн.;

- виконавчого листа № 2/489/1308/14 від 24 червня 2014 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованості в сумі 281562,50 грн.

10 грудня 2012 року державним виконавцем було складено акт опису й арешту майна, до якого включено квартиру АДРЕСА_1, належну на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 9 жовтня 1996 року. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 листопада 2015 року, в ньому є відомості про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (№ запису 20046 в книзі 120) з відміткою про дату прийняття рішення про державну реєстрацію 02.10.2008 року та датою внесення запису 02.10.2008 року. Право приватної власності цілої частки (1/1) на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 4664 від 09.10.1996 року. Як слідує з матеріалів справи та пояснень третьої особи у справі ОСОБА_3, позивачці - дружині ОСОБА_3, було достовірно відомо про складання 10.12.2012 року акту опису і арешту спірної квартири. Проте, оскільки з часу складання акту опису та арешту майна позивачка не заявляла вимог щодо своїх прав на вказану квартиру, не повідомила державного виконавця про те, що квартира є спільним майном подружжя, та не вимагала виключення з-під арешту відповідної частки нерухомого майна, суд дійшов висновку про те, що у державного виконавця були відсутні підстави вважати вказану квартиру спільним майном та ініціювати виділ певних часток.

02 лютого 2015 року документи виконавчого провадження було передано Ленінським ВДВС МУЮ до управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Миколаївській області для реалізації спірної квартири на прилюдних електронних торгах. Відповідно до протоколу № 59730 10 березня 2015 року відбулися торги з продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_1 Як слідує з акту про реалізацію нерухомого майна з електронних торгів від 26 березня 2015 року, 10 березня 2015 року ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України проведено електронні торги з реалізації спірної квартири за ціною 422700 грн., власником якої є боржник за зведеним виконавчим провадженням ОСОБА_3, переможцем яких стала ОСОБА_2 На підставі вказаних документів, якими оформлені електронні торги, приватним нотаріусом Сіряковою О.В. 10 квітня 2015 року на ім'я переможниці ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру.

Також суд дійшов висновку про те, що внаслідок проведення прилюдних торгів з реалізації квартири АДРЕСА_1 не були порушені права позивачки, а тому її вимоги про визнання недійсними електронних торгів, протоколу проведення торгів, акту про реалізацію нерухомого майна, свідоцтва про право власності на майно з цих підстав задоволенню не підлягають. Не підлягають задоволенню і вимоги позивачки про визнання за нею права власності на частку квартири, так як звернення особи до суду про визнання права слід розуміти, як прагнення до відновлення та захисту свого права, внаслідок його порушення або невизнання з боку відповідача. З викладеного на думку суду першої інстанції випливає, що спори щодо поділу спільного майна, можуть виникнути лише між його співвласниками.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі, апеляційний суд вважає, що до висновку про відмову у задоволенні вимог про визнання недійсними електронних торгів, протоколу проведення торгів, акту про реалізацію нерухомого майна та свідоцтва про право власності на майно суд дійшов помилково, виходячи з наступного.

Приймаючи рішення по справі, суд не звернув належної уваги на те, що згідно змісту позовної заяви підставою для пред'явлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є наявність порушення норм закону при проведенні торгів водночас із порушенням прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, оскільки позивачка посилалася на те, що при реалізації арештованого майна боржника ОСОБА_3 були порушені вимоги чинного законодавства та реалізоване майно, що належить їй як особі, яка не є боржником за виконавчим провадженням.

Можливість звернення стягнення на частку майна боржника у випадках, коли він володіє майном спільно з іншими особами, передбачається ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої стягнення на майно боржника звертається в розмірі й обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Отже, вирішення такого процесуального питання необхідне для примусового виконання рішення у разі звернення стягнення на майно. Про необхідність вчинення дій щодо визначення частки боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, зазначено також в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26 грудня 2003р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження». Порядок визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, встановлено ст. 379 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця. Отже, згідно зі ст. 379 ЦПК право на звернення до суду з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, має лише державний виконавець. При цьому суд за правилами ст. 379 ЦПК України не просто визначає, а саме виділяє частину майна з метою подальшого звернення стягнення на неї.

Крім того, згідно п.4.5.7 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012р., у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, державний виконавець звертається до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання. Якщо судом не встановлено (змінено) спосіб і порядок виконання, державний виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». Даний пункт Інструкції зобов'язує державного виконавця перед передачею нерухомого майна на реалізацію встановлювати коло осіб, які мають право на користування даним майном, чого державним виконавцем зроблено не було. У разі виконання даного обов'язку, держаним виконавцем і було б встановлено сімейний стан боржника. Тому посилання державного виконавця про те, що боржник не повідомив про свій сімейний стан, а державний виконавець не повинен його встановлювати за власною ініціативою, не відповідає вимогам закону.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, державний виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з'ясовувати питання чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами та чи мають право на користування даним майном інші особи в тому числі і неповнолітні діти, після чого вирішувати питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Дане питання держаним виконавцем в повній мірі з'ясовано не було, так як державний виконавець тільки пересвідчився в тому, що квартира зареєстрована на ім'я боржника і при цьому не з'ясував його сімейний стан та не встановив чи не придбана квартира в період шлюбу, чи має боржник неповнолітніх дітей та чи мають вони право на користування нерухомими майном.

Відповідно до ч.1,2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. А згідно ст. 73 СК Укр їни за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, тільки тоді, якщо судом буде встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Таким чином, те, що майно, придбане подружжям в період шлюбу належить йому на праві спільної сумісної власності законом презимується. Судом встановлено, що позивачка та боржник ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02.07.1988 р. В період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу № 4664 від 09.10.1996 року була придбана квартира АДРЕСА_1, право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_3 Таким чином, законом презимується, що дана квартира належить позивачці та боржнику ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, а виходячи зі змісту ч.1 ст. 70 СК України їх частки є рівними.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Як установлено судом, підставою для визнання торгів недійсними відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України позивачкою зазначено недодержання державним виконавцем і ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України під час проведення прилюдних торгів норм Закону та Тимчасового порядку щодо визначення об'єкта цих торгів, у результаті яких відбулось відчуження всієї спірної квартири, у тому числі і частки, яка належить позивачці, чим порушені її права.

Умови та порядок виконання рішень судів і інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку на час вчинення виконавчих дій, визначено Законом та Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженою наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012р. Цим Законом визначено загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання й компетенцію, а також учасників виконавчого провадження, закріплено їхні права та обов'язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження (ст.ст. 1, 2, 5, 7, 10, 11, 111, 85 Закону).

Аналіз положень Закону й Інструкції № 512/5 від 02.04.2012р. свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і ст. 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах, і відсилають до інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна. Відповідно до положень указаних правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів, а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір.

Правила проведення прилюдних торгів в даному випадку визначені Тимчасовим порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 656/5 від 16.04.2014р. Цим Тимчасовим порядком визначено, що прилюдні торги - це продаж майна, за яким його власником стає покупець, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну, та передбачено певні правила проведення цих торгів, а саме: по-перше, правила, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів; по-друге, правила, які регулюють сам порядок проведення торгів; і, по-третє, ті правила, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів.

Таким чином, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на електронних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника електронних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення електронних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення електронних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на електронних торгах, а отже, є правочином. Такий висновок узгоджується й з нормами ст. ст. 650, 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта державного виконавця про проведені торги.

Отже, ураховуючи те, що відчуження майна з електронних (прилюдних) торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені чч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу). Разом із тим слід зазначити, що оскільки виходячи зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених в даному випадку Тимчасовим порядком.

Що стосується порушень, допущених державним виконавцем під час здійснення своїх повноважень, передбачених Законом, до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (ст. ст. 18, 24-27, 32, 33, 55, 57 цього Закону), то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» (зокрема, ч. 7 ст. 24, ч. 4 ст. 26, ч. 3 ст. 32, ч. 3 ст. 36, ч. 2 ст. 57, ст. ст. 55, 85 Закону).

Аналізуючи зміст норм права: ст. ст. 177, 179, 181, 182, 183, 186, 188, 190, 191 ЦК України, які визначають поняття речі як об'єкта цивільних прав, нерухомої речі, належність речі до подільної й неподільної залежно від можливості поділу або виділу частки з об'єкта нерухомого майна; ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» щодо підготовки і проведення прилюдних торгів; ст.1 Тимчасового порядку, яка визначає поняття лота як одиниці майна, що виставляється для продажу на електронних торгах, слід дійти висновку про те, що об'єктом реалізації з електронних торгів (лотом) могло бути нерухоме майно, яке є об'єктом цивільних прав (будівля, споруда, інші приміщення, земельна ділянка, підприємство як цілісний майновий комплекс або його частина, виділена у встановленому законом порядку в окремий самостійний об'єкт власності).

Як убачається з матеріалів справи реалізації на електронних торгах підлягала частка боржника ОСОБА_3 в спірній квартирі, а не вся спірна квартира, яка належить боржнику ОСОБА_3 та позивачці на праві спільної сумісної власності. Однак частка боржника ОСОБА_3 в спірній квартирі не була виділена в натурі, тобто не набула статусу самостійного об'єкта нерухомості в передбаченому законом порядку, тому не могла бути реалізована з електроороних торгів, а реалізація всієї квартири, в якій знаходиться і частка позивачки не відповідає вимогам закону.

За таких обставин висновок суду про правомірність здійснення продажу з електронних (прилюдних) торгів всієї квартири без вирішення питання щодо технічної можливості виділу в натурі частки боржника ОСОБА_3 з об'єкта нерухомого майна й набуття нею статусу самостійного об'єкта цивільних прав не можна визнати такими, що відповідають вимогам закону.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові № 6-148цс13 від 15.01.2014р., від 18 вересня 2013 року.

Посилання суду за таких обставин, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог позивачки про визнання недійсними електронних торгів, протоколу проведення торгів, акту про реалізацію нерухомого майна та свідоцтва про право власності на майно на те, що позивачка вчасно не заявила вимог щодо своїх прав на вказану квартиру, не повідомила державного виконавця про те, що квартира є спільним майном подружжя, та не вимагала виключення з-під арешту відповідної частки нерухомого майна, з урахуванням обов'язку державного виконавця визначити об'єкт нерухомості, на який повинно бути звернене стягнення, тобто визначити лот, як одиницю майна, що виставляється для продажу на електронних торгах, є неправомірним, як таке, що не відповідає вимогам закону.

З урахуванням викладеного рішення суду в цій частині позовних вимог слід скасувати та ухвалити нове про їх задоволення.

Що стосується позовних вимог про визнання права власності на ? частину спірної квартири, то апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про відмову у задоволенні цих вимог в межах заявленого позову, так як позивачкою обрано неналежний спосіб захисту та заявлено вимогу до неналежних відповідачів. З урахуванням змісту позовних вимог належним способом захисту прав позивачки є вимоги про про визнання недійсними електронних торгів, протоколу проведення торгів, акту про реалізацію нерухомого майна та свідоцтва про право власності на майно, яким позивачка і скористалася. При цьому апеляційний суд погоджується з тим, що зазначені в позовній заяві відповідачі не є належними відповідачами за позовом про визнання права власності на ? частину квартри. Тому рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за нею права власності на ? частину квартири в межах заявлених позовних вимог слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303,307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2015 року в частині відмови у визнанні недійсними електронних торгів, протоколу проведення торгів, акту про реалізацію нерухомого майна, свідоцтва про право власності на майно скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення про задоволення вимог.

Визнати недійсними електронні торги, проведені 10 березня 2015 року Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України з продажу квартири АДРЕСА_1

Визнати недійсним протокол № 59730 проведення електронних торгів від 10 березня 2015р. та акт про реалізацію нерухомого майна з електронних торгів, складений державним виконавцем Сидоровою Н.В. та затверджений начальником Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Павлюком П.М. щодо продажу квартири АДРЕСА_1

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на майно, що складається з квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 від 10 квітня 2015 року, видане на ім,я ОСОБА_2 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Сіряковою О.В.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після його проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді