Ухвала

іменем україни

03 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Кадєтової О.В.,Мостової Г.І.,
Карпенко С.О., Наумчука М.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2 частину майна, що є об'єктом спільної сумісної власності та поділ майна, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року ОСОБА_6 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2 частину майна, що є об'єктом спільної сумісної власності та поділ майна. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з лютого 2001 року по серпень 2011 року вона проживала спільно однією сім'єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу із ОСОБА_7 До серпня 2004 року вони проживали за адресою: АДРЕСА_7. Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах у них народився син - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьком якого записаний відповідач. За час спільного проживання на протязі 10 років вони вели спільне господарство, мали спільний побут та сімейний бюджет. Зазначала, що останнім часом їх стосунки з ОСОБА_7 погіршились, оскільки він став ображати її та застосовувати фізичне насильство, у зв'язку з чим з серпня 2011 року вона разом з сином стали проживати у її батьків за адресою: АДРЕСА_1. Під час спільного проживання з відповідачем за рахунок спільних коштів ними були придбані дві квартири, які були зареєстровані на ім'я відповідача, а саме: квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3, а також автомобіль марки Chery Eastar, державний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила встановити факт її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з лютого 2001 року по 1 серпня 2011 року з ОСОБА_7; визнати їх спільною сумісною власністю належне їм майно, а саме вказані квартири та автомобіль; визнати договори купівлі-продажу, укладені 25 серпня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 недійсними та повернути сторони цих договорів у попередній стан; поділити майно, що є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7, визнавши за нею право власності на квартиру АДРЕСА_4, а за ОСОБА_7 - право власності на квартиру АДРЕСА_5; визнати за нею та ОСОБА_7 право власності на зазначений автомобіль по 1/2 частині за кожним.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 серпня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 з січня 2004 року по 1 серпня 2011 року. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_7, як жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належною їм в рівних частках по 1/2 частині, квартиру АДРЕСА_2; квартиру АДРЕСА_3; автомобіль марки Chery Eastar, державний номер НОМЕР_2, 2008 року випуску. Визнано недійсними: договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, та договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Повернуто сторони вказаних договорів купівлі-продажу в первісний стан, повернуто у власність ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2, квартиру АДРЕСА_3, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 сплачені в рахунок придбання квартир 158 500 грн. Поділено майно, що є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_10 та ОСОБА_7 Визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_3. Визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_11 право власності на автомобіль марки CheryEastar, державний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску по 1/2 частині за кожним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2015 року рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 серпня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить ухвалу апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у фактичних шлюбних відносинах у період з січня 2004 року до 01 серпня 2011 року, під час яких ними було придбано у власність спірне майна, яке підлягає поділу між ними. З огляду на те, що спірні квартири були відчужені відповідачем ОСОБА_7 відповідачу ОСОБА_12 без згоди позивача, суд першої інстанції визнав договори купівлі-продажу недійсними, повернувши сторони договорів у первісний стан. Разом з цим, вирішуючи спір щодо поділу спірного автомобіля, суд першої інстанції здійснив такий поділ між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відповідно до рівності часток у майні, визнавши право власності по 1/2 частині автомобіля за кожним.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 23 травня 2004 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 (а.с. 15, 16, т. 1).

Відповідно до заяви ОСОБА_6 від 14 вересня 2006 року, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Літвіновою І.І. та зареєстрованої в реєстрі за № 4985, позивач надала згоду ОСОБА_7, з яким шлюб не зареєстровано, однак з 08 лютого 2000 року проживають однією сім'єю і ведуть спільне сумісне господарство, на купівлю квартири АДРЕСА_5. Також ОСОБА_6 зазначала, що вказана квартира буде об'єктом права їх з ОСОБА_7 спільної сумісної власності, як така що набувається ними за сумісні кошти (а.с. 200, т.1).

14 вересня 2006 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Літвіновою І.І. та зареєстрованої в реєстрі за № 4986 (а.с. 14-15, 12, т. 1).

З листа Криворізького ВРЕР ДАІ УМВС України у Дніпропетровській області від 16 січня 2011 року № 14/7 РЕР-4888 вбачається, що за відповідачем ОСОБА_7 зареєстрований автомобіль марки Chery Eastar, державний номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_3, колір сірий, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 від 27 серпня 2010 року (а.с. 19, т. 1).

25 серпня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 (а.с. 117-118, т. 1).

25 серпня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 (а.с. 7-10, виділених матеріалів №408/8628/12).

Зі змісту повідомлення Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Криворізького МРУЮ Дніпропетровської області від 25 лютого 2013 року № 20-10/408 вбачається, що квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3 належать на праві власності ОСОБА_8 (а.с. 143, т. 1).

За положеннями чч. 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Згідно із ст. 74 СК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України передбачено що, дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряючи відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін. Апеляційний суд, обґрунтовано погоджуючись з висновками суду першої інстанції про встановлення факту проживання позивача ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_7 у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, вірно зауважив, що такий факт підтверджений, зокрема, наявною у матеріалах справи заявою ОСОБА_6, підписану нею особисто про надання згоди на придбання у власність квартири АДРЕСА_3 (а.с. 200, т. 1).

При цьому, поза увагою апеляційного суду залишились висновки суду про поділ майна подружжя та визнання договорів купівлі-продажу спірних квартир недійсними, жодним чином не обґрунтовано чи перевірялись доводи апеляційної скарги у цій частині.

За вказаних обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України, суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Не може залишатись в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки в порушення вимог ст. 212-215 ЦПК України, суд першої інстанції не визначився належним чином з характером спірних правовідносин, не встановив фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції встановивши факт проживання позивача ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_7 у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, дійшов вірного висновку про те, що спірне майно входить до маси спільного майна останніх.

Згідно Цивільного кодексу України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (статті 215-235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 330, стаття 388).

ОСОБА_6 звернулась з позовними вимогами про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених 25 серпня 2011 року між та ОСОБА_8, посвідчених приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Нянчур С.М., зареєстрованими у реєстрі за № 462, 464, з підстав невідповідності їх вимогам закону.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Згідно ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Позовних вимог про витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння позивач не заявляла.

Отже, судом першої інстанції не з'ясовано у який спосіб підлягають захисту порушені права ОСОБА_6, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

За змістом зазначених правових норм та відповідно до вимог ст. ст. 214, 307, 316 ЦПК України суди повинні були встановити: чи вибуло майно з володіння власника або володіння особи, якій воно було передане власником у користування, у силу зазначених обставин, а також чи придбав набувач це майно за відплатним договором і чи не знав та не міг знати він про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Добросовісне придбання, згідно ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

При цьому за змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Враховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження.

Якщо майно вибуло з володіння власника за його волею (передано за договором іншій особі, яка його відчужила) він не має право вимагати повернення майна від добросовісного набувача.

В той же час покупець не може бути визнаний добросовісним набувачем, якщо на момент укладення відплатної угоди щодо спірного майна мали місце претензії третіх осіб, про які покупцю було відомо і які згодом були у встановленому порядку визнані правомірними.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Сторонами за віндикаційним позовом є власники майна або титульні володільці та незаконні володільці майна. Інші особи не є стороною в таких правовідносинах.

Водночас вирішуючи спір щодо поділу між позивачем та відповідачем ОСОБА_7 спірного автомобіля, суд першої інстанції дійшовши висновку про те, що такий входить до маси спільного сумісного майна і є окремим неподільним об'єктом, спільне користування яким неможливе, натомість ухвалив рішення про поділ його з урахуванням часток кожного з подружжя.

Суд першої інстанції в порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, зокрема, не з'ясував вартості спільного майна, яке підлягає поділу, що має важливе значення для його поділу та вирішення питання щодо компенсації відповідної частини вартості неподільної речі.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом повністю не встановлені, не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 серпня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук