н/п 2/490/557/2016 Справа № 490/9573/15-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

І м я м У к р а ї н и

21 березня 2016 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді - Черенкової Н.П.,

при секретарі Ковальовій Я.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

представників відповідача Рубан О.О., Данілків Ю.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, третя особа військовий комісаріат Ленінського району, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача, третьої особи, в якому просив про поновлення на роботі на посаді медсестри приймального відділення Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, та моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн.

В ході судового розгляду представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та вказав, що середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 27 036 грн.

Позивач до судового засідання не з*явився, направив свого представника.

При цьому, представник позивача пояснив, що заява про звільнення за власним бажанням була написана не позивачем, а іншою особою підприємства, він її підписав під тиском.

Окрім того, вже будучи у військовій частині, змушений був підписати заяву про звільнення за власним бажанням «заднім числом» з 25 квітня 2015 року.

Згоди на звільнення з роботи за угодою сторін не надавав, з наказом про звільнення ознайомлений не був.

Посилаючись на відсутність вільного волевиявлення на припинення трудових відносин, передбачених ст. 38 КЗпП України, ОСОБА_2 і просив про задоволення позову.

Представники відповідача позов вважали таким, що задоволенню не підлягає, посилаючись на те, що підставою для звільнення ОСОБА_2 з займаної посади стала його заява про звільнення. Оскільки позивач з власної ініціативи, як заброньована особа вибрав призов, він не підлягав розбронюванню та міг бути мобілізованим лише в результаті звільнення.

При цьому, відповідачі пояснили суду, що вони роз*яснювали цей порядок позивачу, та запропонували написати заяву про звільнення за власним бажанням. Крім того, пояснили, що тиск з боку керівництва не здійснювався, а звільнення було проведено за заявою ОСОБА_2 ..

Представник третьої особи вважав позов таким, що підлягає задоволенню.

Судом постановлено про розгляд справи у відсутності позивача та представника третьої особи.

Обставини справи, встановлені судом.

Наказом № 382 к від 29.04.2014 року ОСОБА_2 прийнятий на роботу з 01.05.2014 року у приймальне відділення Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 на посаду медичної сестри.

20.04.2015 року Військовим комісаром Ленінського районного військового комісаріату на ім*я головного лікаря Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1 направлений лист відносно розбронювання співробітника підприємства ОСОБА_2 для оформлення його для призову на військову службу за мобілізацією.

24.04.2015 року за вихідним номером 01-11/844 виконуючим обов*язки головного лікаря Самсоновою Л.А., на ім*я начальника управління охорони здоров*я Миколаївської облдержадміністрації направлений лист з проханням роз*яснити правомірність дій комісаріату щодо призову на військову службу під час мобілізації медичної сестри приймального відділення ОСОБА_2 .

Роз*яснення в.о. головного лікаря ОСОБА_3 надано управлінням охорони здоров*я 28.04.2015 року.

За даними графіка роботи на квітень 2015 року, та відповідно і табелю роботи приймального відділення за квітень 2015 року, ОСОБА_2 працював 24.04.2015 року з 16.00 до 8.00 25 квітня.

Наказом головного лікаря ОСОБА_4 , від 24.04.2015 року № 490/11-к, ОСОБА_2 звільнено з 25.04.2015 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України на підставі заяви.

З даним наказом ОСОБА_2 не ознайомлений, трудову книжку не отримав, розрахунок в цей день не проведений.

Заява ОСОБА_2 про звільнення з посади за власним бажанням датована 24 квітня 2015 року, містить його підпис, але написана медсестрою приймального відділення ОСОБА_5 .

Дана заява не пройшла реєстрацію, у порушення Інструкції з діловодства у Миколаївській обласній психіатричній лікарні №1, затвердженої наказом головного лікаря Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1 від 30.01.2013 р. № 46- Л ( п. 32, який передбачає реєстрацію вхідних документів і передбачає реєстраційний індекс, порядковий номер і т.і. ).

На даній заяві є резолюція « ОК в наказ « та підпис, без вказання прізвища та посадової особи, що є порушенням п. 38 вказаної Інструкції, яка передбачає, що резолюція складається з вказання керівника, прізвища, особистого підпису керівника та дати.

За п. 50 Інструкції, посадові особи підписують документи в межах своїх повноважень про розподіл обов*язків.

08 травня 2015 року ОСОБА_2 звернувся з заявою про відкликання заяви про звільнення від 27.04.2015 року.

18.05.2015 року головним лікарем направлена ОСОБА_2 відповідь, згідно якої вбачається, що йому слід зафіксувати факт подання заяви, офіційно зареєструвавши її у канцелярії до настання двотижневого строку, при звільненні з вказанням дати відкликати її можна тільки до цієї дати.

Статтею 5 1 КЗпП України, передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу, незаконного звільнення, а також у сприянні у збереженні роботи.

За ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, попередивши про це власника або уповноваженого ним органу письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу з поважних причин, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

За такого, стаття 38 КЗпП України зобов*язує звільнити працівника в строки, які він просить тільки при наявності поважних причин. За відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитись про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку.

Таким чином, закон передбачає можливість розірвання трудового договору за ст. 38 КЗпП України тільки за ініціативою працівника, а тому пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити тільки від працівника. уповноваженого ним органу.

Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року Про практику розгляду судами трудових спорів з подальшими змінами, роз`яснено, що під час розгляду справ про поновлення на роботі судам необхідно з*ясувати, на яких підставах проведене звільнення працівника згідно з наказом і перевіряти їх відповідність закону.

За п. 12 вказаної Постанови, по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП України, суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Отже, працівник не може бути звільнений за вказаною підставою, якщо одна зі сторін дала згоду на припинення трудового договору під впливом іншої сторони. У такому випадку трудовий договір може бути розірваний з ініціативи працівника або власника чи уповноваженого ним органу з інших підстав, передбачених КЗпП України, та з додержанням відповідно до встановлених для таких підстав звільнення вимог закону.

Відсутність волевиявлення ОСОБА_2 на звільнення з роботи за власним бажанням підтверджується тим, що заяву не писав, не вказав, з яких поважних причин не може продовжувати роботу і підлягає негайному звільненню без попередження власника за два тижні, тим, що позивача не було ознайомлено з наказом 24.04.2015 року та не була видана трудова книжка; звільнення проведено в день її подання, заява прийнята не у відповідності до Інструкції з діловодства у Миколаївській психіатричній лікарні № 1, не пройшла реєстрацію, не подавалась особисто, хоча 24.04.2015 року був на роботі.

Підписання заяви під впливом адміністрації знайшло своє підтвердження у судовому засіданні, а також підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_5 .

Судом не добуто доказів тому, що саме 24.04.2015 року дана заява була подана, та наказ виданий 24.04.2015 року, виходячи з наступного.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що в день написання заяви ОСОБА_2 був відсутній на роботі, і погодився на її підписання при телефонній розмові, заяву писала вона, виконуючи вказівки відділу кадрів. День написання заяви вона не пам*ятає, але в цей день ОСОБА_2 приїздив для її підписання, рухаючись на полігон.

При цьому повістка свідчить про виклик до військового комісаріату ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Окрім того, 24.04.2015 року виконуючий обов*язки головного лікаря Самсонова Л.А. зверталась до Управління здоров*я з приводу проходження військової служби ОСОБА_2 , відповідь направлена саме виконуючому обов*язки головного лікаря Самсоновій Л.А. 28 квітня, тоді як наказ про звільнення датований 24 квітня та підписаний головним лікарем ОСОБА_4 .

Резолюція про видачу наказу на заяві про звільнення також не містить дати її написання та прізвища і посади, яка її підписала.

Окрім того, в день видачі наказу, ОСОБА_2 був на роботі і адміністрація повинна була його ознайомити зі змістом наказу, а в разі відмови скласти відповідний акт, видати трудову книжку ( ст. 47 КЗпП України).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вище викладене, керуючись принципом справедливості, розумності, виваженості, суд приходить до висновку, що на підставі ч.2 ст. 235 КЗпП України, ОСОБА_2 підлягає поновленню на роботі з виплатою йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, суд вважає, що строк на звернення до суду з даним позовом , передбачений ст. 233 КЗпП України, позивачем не пропущений, оскільки з наказом про звільнення не був ознайомлений, знаходився на військовій службі, відповідач не спростував вказаних позивачем обставин.

При обчисленні середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить із положень ч.2 ст. 235 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з послідуючими змінами та доповненнями.

Згідно наданої відповідачем довідки середньомісячна заробітна плата позивача за попередні до звільнення два місяці складає 5056,82 грн., а середньоденна 123,34 грн. (5056,82 : 41 роб. день). Отже, за час вимушеного прогулу з 25.04.2015 року по 16.03.2016 року (219 робочих днів) середній заробіток позивача складає 27011,46 грн. (123,34 *219) без утримання прибуткового податку та інших обов`язків платежів.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, суд виходить із положень ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Враховуючи конкретні обставини справи, положення ст.23 ч.3 ЦК України, що моральна шкода відшкодовується не тільки грошима, а й у інший спосіб, суд вважає достатнім поновлення порушеного права шляхом поновленння на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Керуючись ст. ст. 8,10,60, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_2 на посаді медсестри приймального відділення Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 з 25 квітня 2015 року.

Стягнути з Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 27011,46 грн.( без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів).

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Сягнути з Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 на користь держави судовий збір в сумі 487,20 грн.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 294-296 ЦПК України.

Суддя Н.П. Черенкова