Номер провадження: 22-ц/785/305/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі головуючого Гончаренко В.М.

суддів Комаровської Н.В., Короткова В.Д.,

з участю секретаря Ярахмедова Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного Акціонерного товариства „Державний ОСОБА_2 України до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором кредиту та внесення змін у кредитний договір та за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний ОСОБА_2 банк України» про захист прав споживача за споживчим кредитом за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ОСОБА_2 банк України» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2015 року,-

встановила:

25.12.2012 року ПАТ „Державний Ощадбанк України в особі філії Одеського обласного управління звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4, уточнивши його 26.01.2015 року /т.2 а.с. 110 -116/, посилається на те, що 29 серпня 2007 року між ПАТ „Державний ОСОБА_2 банк України та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_2 надав, а ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 90 000 доларів США, що еквівалентно 454 500 грн., строком до 29 серпня 2016 року зі сплатою 14 % річних.

В забезпечення виконання ОСОБА_3 зобовязань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_4 29 серпня 2007 року укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобовязалась відповідати за виконання позичальником усіх зобовязань перед кредитором у повному обсязі.

Позивач в позові також зазначив, що він виконав свої зобовязання за договором кредиту у повному обсязі, а позичальник свої зобовязання за кредитним договором не виконує і не повертає банку кредитні кошти та не сплачує проценти, внаслідок чого утворилась заборгованість, тому просить стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в солідарному порядку прострочений основний борг за кредитом 65 706, 62 доларів США, прострочені проценти за користування кредитом 41190,8 дол. США, прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту 5 760 грн., пеню за прострочений основний борг по кредиту за період з 27.01.2012 року по 26.01.2015 року 25 212, 05 доларів США, що складає 398 602, 64 грн., пеню за прострочені проценти за користування кредитом за період з 27.01.2012 року по 26.01.2015 року 15 134, 43 доларів США, що складає 239 275, 41 грн., пеню за прострочену комісійну винагороду 2 380, 48 грн.

Представник ОСОБА_3 і ОСОБА_4 позов банку не визнала і від імені ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про захист прав споживача шляхом визнання договору кредиту недійсним, посилаючись на те, що кредитний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Постанові Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування і сукупну вартість кредиту», оскільки 29.08.2007 року ОСОБА_5 отримав від банку гривневий кредит в розмірі 454 500, 00 грн., який був конвертований тут же банком в іноземну валюту в розмірі 90 000 доларів США і повернутий ОСОБА_5 вже в іноземній валюті.

Протягом 2007-2011 років ОСОБА_5, на виконання договірних зобовязань, повертав в іноземній валюті гривневий кредит і виплатив банку 55 521, 14 доларів США.

Розрахунки по сплаті тіла кредиту, відсотків, пені не відповідають ні умовам договору кредиту, ані розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту.

Позов ОСОБА_3 обєднано в одне провадження з позовом банку.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2015 року в задоволенні ПАТ „Державний ОСОБА_2 України відмовлено, позов ОСОБА_3 задоволено.

ПАТ «Державний ОСОБА_2 банк України», вважаючи рішення таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, року надав до суду апеляційну скаргу про його скасування з постановленням нового рішення про задоволення позову ПАТ «Державний ОСОБА_2 банк України» та про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на них, перевіривши матеріали справи, законність i обґрунтованість рішення суду першої iнстанцiї та доводiв апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне їх відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 29 серпня 2007 року між ВАТ «Державний ОСОБА_2 банк України» і ОСОБА_3 укладено кредитний договір №1873-н, відповідно до якого банк надав, а ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 90 000 доларів США, що еквівалентно 454 500 грн. строком до 29 серпня 2016 року зі сплатою 14 % річних /а.с.7-10/.

Надання кредиту здійснено одноразово з рахунку №6948 через касу банку готівкою.

Повернення кредитних коштів та сплату відсотків за користування кредитом належало здійснювати щомісяця рівними частками в сумі 834 доларів США, що складало 4 208, 33 грн. шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань з рахунків, відкритих у ВАТ «Ощадбанк» до 29 числа кожного місяця.

В забезпечення виконання зобов»язання ОСОБА_3 за кредитним договором № 1873-н, 29 серпня 2007 року між банком і ОСОБА_4 укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобовязалась відповідати за виконання позичальником усіх зобовязань перед кредитором у повному обсязі /а.с.17-18/.

Відповідно до іпотечного договору від 29.08.2007 року, в забезпечення виконання ОСОБА_3 зобовязань за кредитним договором № 1873-н 29 серпня 2007 року, укладеним між банком і ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ВАТ «Державний ОСОБА_2 банк України» передано в іпотеку квартиру № 74 в будинку № 104 корпус 1 по вул. Академіка Корольова в м. Одесі /т.1 а.с.14-16/.

Доводи представника ПАТ «Державний ОСОБА_2 банк України», що банк виконав свої зобовязання за договором кредиту у повному обсязі, видавши ОСОБА_3 кредитні кошти в розмірі 90 000 доларів США, а останній свої зобовязання за кредитним договором не виконує і не повертає кредитні кошти та не сплачує проценти, внаслідок чого утворилась заборгованість, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.08.2007 року ОСОБА_5 отримав від банку гривневий кредит в розмірі 454 500 грн., який був конвертований банком в іноземну валюту в розмірі 90 000 дол. США і повернутий ОСОБА_5 в іноземній валюті.

Протягом 2007-2011 років ОСОБА_5, на виконання договірних зобовязань, повертав в іноземній валюті гривневий кредит і виплатив банку 55 521, 14 доларів США т.1 а.с.163-200/.

Відповідно до висновку судової бухгалтерсько-економічної експертизи від 29.08.2007 року за №7179-7180, наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості /т.1 а.с. 19-23/ по сплаті тіла кредиту, відсотків, пені, та штрафів не відповідає умовам договору кредиту та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту /т.2 а.с.39-55/.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.02.2015 року визнано припиненим договір поруки № 1 від 29 серпня 2007 року, укладений між поручителем ОСОБА_4 та ПАТ «Державний ощадний банк України» на забезпечення кредитного договору № 1873-н від 29 серпня 2007 року (т.2 а.с.170-172).

Як вбачається з заяви ОСОБА_5 на видачу готівки № 207519_001 від 29.08.2007 року, з рахунку №6948 /який є внутрішнім обліковим рахунком і на якому за дебітом проводяться суми наданих кредитів/ на рахунок №8401 (який є рахунком каси банку) перераховано 90 000 доларів США для видачі кредиту /т.1 а.с.24/, що є порушенням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року.

Відповідно до розрахунку загальної вартості кредиту, останній розраховано в національній валюті - гривні, а не в іноземній валюті /т.1 а.с.12-13/.

Заслуговують на увагу доводи ОСОБА_3, що 29.08.2007 року квитанцією на суму 1 818 грн. він сплатив банку комісійну винагороду за видачу кредитних коштів /т.2 а.с.30-32/, хоча, відповідно до Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами за банківськими проводками дебет - 1001, 1002, 1003, кредит 6114 відображається комісійна винагорода за конвертування валюти.

Відповідно до п.3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року, кредитний договір обов'язково має містити вартість кредиту в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором. Відповідно до Правил в договорі кредиту обовязково повинні бути зазначені такі дані, як детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки та вартості всіх супутніх послуг, графік платежів згідно зі строковістю, зазначеною в кредитному договорі,- щомісяця, щокварталу тощо у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, сукупна вартість кредиту, зазначена як у процентному виразі, так і в абсолютному значенні у випадку подорожчання кредиту (у грошовому виразі).

Крім цього, в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав ОСОБА_3, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі, повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, обмежившись складанням таблиці визначення сукупної вартості (т.1 а.с.12), що ще раз вказує на те, що банком також порушено п.п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, та визнавши, таким чином, що валютою кредиту є гривня.

Але, як визначено п.3.3. Правил, сукупна вартість кредиту повинна бути зазначена у грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, згідно якого грошовою одиницею є долар США.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, умови кредитного договору №1873-н не відповідають додатку №1 до цього договору - за умовами кредитного договору банк зобовязався видати позичальнику 90 000 доларів США, при цьому, в таблиці визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки всі розрахунки наведені в гривні /у додатку №1 взагалі відсутнє абсолютне значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі)/.

Пунктом 1.3 кредитного договору №1873-н передбачено, що видача кредиту здійснюється одноразово з кредитного рахунку № 6948, який банк зобов'язаний відкрити позичальнику для надання кредиту і обліку заборгованості за договором (п. 4.1.2) /т.1 а.с.7-10/.

Але в матеріалах справи не міститься доказів того, що умовами кредитного договору та додатками до нього не передбачалась послуга позичальнику з конвертування валюти.

Відповідно до ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Порядок і вимоги щодо здійснення банками, їх філіями та відділеннями касових операцій (в тому числі видачу готівки) у національній та іноземній валютах, зокрема виплати готівки іноземної валюти з поточних, вкладних (депозитних) рахунків або фізичним особам за переказами без відкриття поточних рахунків визначено положеннями Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, чинної у 2007 році.

Відповідно до пункту 1 глави , п.п. 2, 4, 10 глави 3 розділу ІІІ Інструкції №337, до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать заява на переказ готівки (додаток 6), прибутково-видатковий касовий ордер (додаток 7), заява на видачу готівки (додаток 8), прибутковий касовий ордер (додаток 9), видатковий касовий ордер (додаток 10), грошовий чек (додаток 11), а також рахунки на сплату платежів та документи, установлені відповідною платіжною системою для відправлення переказу готівки та отримання його в готівковій формі.

Операції з виплати готівки іноземної валюти з поточних, вкладних (депозитних) рахунків або фізичним особам за переказами без відкриття поточних рахунків здійснюються через касу банку за наявності цієї валюти в повній сумі.

Як слідує з вищезазначеного, видача ОСОБА_3 кредиту (грошових коштів) з каси банку в іноземній валюті мала здійснюватися на підставі заяви про видачу готівки з поточного позичкового рахунку, відкритого позичальнику на договірних засадах.

Також, пунктом 2.3 Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 20.10.2004 року № 495, визначено, що операції з видачі готівки фізичним особам з поточних, вкладних (депозитних) рахунків в національній та іноземній валютах з кас банків відображаються в бухгалтерському обліку на підставі відповідних видаткових документів, визначених Інструкцією про касові операції, такими бухгалтерськими проводками - дебет 2620, 2630, 2635, - кредит 1001, 1002.

Документальним підтвердженням виконання сторонами умов договору (усного правочину) є належним чином оформлені первинні документи.

Але, як вбачається з матеріалів справи, в порушення цієї інструкції, видача готівки іноземної валюти позичальнику ОСОБА_5 оформлена з внутрішнього банківського рахунку 2203 без відкриття поточного клієнтського рахунку 2620 (т.2 а.с.32).

Згідно п. 1.10 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 18.06.2003 № 254, особовий рахунок рахунок аналітичного обліку операцій з клієнтами банку, що здійснюються відповідно до укладених між банком і клієнтами договорів. Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня (п. 5.4 Положення № 254).

Видача готівкової іноземної валюти, відповідно до актів цивільного законодавства та нормативно-правових актів НБУ, можлива лише з банківського рахунку клієнта банку (банківського рахунку, клієнтського рахунку, поточного рахунку, балансового рахунку 2620). Колегія суддів звертає увагу на те, що поточний рахунок на ім»я ОСОБА_5 банком не відкривався, при цьому, в кредитному договорі банком застосований порядок видачі кредитних коштів, передбачений для видачі кредитів в національній валюті (тобто з внутрішнього аналітичного рахунку 6948 безпосередньо через касу банку).

Крім цього, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції в тій частині, що відображення бухгалтерської проводки операції з видачі кредитних коштів в іноземній валюті: Дт 2203___ ; Кт 1001___ у заяві ОСОБА_3 про видачу готівки № 207519_001 від 29.08.2008р. не відповідає Положенню про організацію бухгалтерського обліку та звітність в банках України, затвердженому постановою Правління НБУ № 566 від 30.12.1998 року, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 01.02.1999р. за № 56/3349, Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженому постановою Правління НБУ від 17.06.2004р. № 280, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 26.07.2004р. за № 918/9517, Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 14.08.2003р. № 337, зареєстрованої в Міністерстві юстиції 05.09.2003р. за № 768/8089, Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 20.10.2004р. № 495, оскільки видача готівкової іноземної валюти здійснюється з вкладних або з поточних (клієнтського) рахунків фізичної особи.

Не відповідають нормативно-правовим актам НБУ і приходні касові документи, на підставі яких банк здійснював приймання чергових платежів в іноземній валюті від ОСОБА_3 на погашення кредиту, оскільки бухгалтерська проводка, яку застосовував банк в заяві на переказ готівки застосовується в бухгалтерських звітах банків України для приймання готівки в національній валюті гривні.

Відповідно до правових висновків ВССУ, викладених в ухвалі від 22.10.2014р. по справі № 6-26251св14, відсутність відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, відсутність умов, які п. п. 3.2, 3.4 розділу 3 Правил визнані обов'язковими, ненадання у розрахунку повної орієнтовної вартості кредиту, проведення розрахунку поверхово та не зрозуміло для споживача є підставами для визнання кредитного договору недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Отже, з умов кредитного договору вбачається, що кошти ОСОБА_3 наданні в споживчих цілях для придбання квартири. Таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту.

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно ч.4 Закону України «Про захист прав споживачів», в кредитному договорі повинно зазначатися сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Згідно п.п. 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням та інше.

Колегією суддів встановлено, що в спірному кредитному договорі та додатках до нього відсутні відомості щодо абсолютного подорожчання кредиту, а також відсутні умови, які п.п.3.2 - 3.4 розділу 3 Правил, визнані обов'язковими.

В наданому розрахунку на час розгляду справи не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведений поверхово та не зрозуміло для споживача (т.1 а.с.11-13, т.2 а.с.112).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до п. 3.6 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Однак, ПАТ «Державний ОСОБА_2 банк України» не надано доказів в підтвердження своїх доводів та заперечень та спростування доводів ОСОБА_3, ОСОБА_4

Виходячи з викладеного, висновок суду відповідає обставинам справи та узгоджується з нормами матеріального і процесуального права, які ним правильно застосовані.

При цьому, доводи скарги та матеріали справи не дають підстав вважати, що судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені статтями 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

Скаржникне надав жодних доказів, які б обґрунтовували та підтверджували ті обставини, на які він посилається в апеляційній скарзі.

Таким чином, приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення скаржниками норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1.ч.1 ст.314 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ОСОБА_2 банк України» відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М.Гончаренко

Судді Н.В.Комаровська

ОСОБА_7