Справа № 426/7053/15-ц
РІШЕННЯ

іменем України

15 березня 2016 року , м.Сватове

Сватівський районний суд Луганської області у складі головуючого судді Гашинської О.А., при секретарі Концур А.І., розглянувши в судовому засіданні в залі суду м. Сватове, матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 міської ради, в якому зазначив, що 25 жовтня 2013 року померла його тітка ОСОБА_3. Після її смерті відкрилась спадщина, що складається з ? частки квартири №8, що знаходиться за адресою: м. Луганськ, вул.. Шевченко В.В., буд. 10. Померлою ОСОБА_3, 20 вересня 2011 року на його імя було зроблено заповіт.

16 квітня 2014 року він звернувся до державного нотаріуса Першої ОСОБА_2 державної нотаріальної контори із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину після померлої 25 жовтня 2013 року ОСОБА_3 на квартиру № 8, що знаходиться за адресою: м. Луганськ, вул.. Шевченка В.В., буд 10.

У видачі Свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено з наступних підстав. Надане ним нотаріусу свідоцтво про право власності на квартиру, видане відділом приватизації житлового фонду ОСОБА_2 міської ради 22.08.1995 р. не зареєстровано спадкодавцем за життя у відповідних органах згідно ст.. 182 ЦК України.

Відповідно до ст.. 47 ЗУ «Про нотаріат», для вчинення нотаріальної дії не приймаються документи, які не відповідають вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст..ст. 107,109,118 ЦПК України, постанова про відмову про вчинення нотаріальної дії розглядається за правилами позовного провадження.

Визнання права власності в порядку спадкування на ? частку квартири № 8, що знаходиться за адресою: м. Луганськ, вул.. Шевченка В.В., буд.10 після померлої ОСОБА_3, йому необхідно для здійснення його законного права на спадкове майно, законного користування, володіння, розпоряджання ним.

Позивач та його представник в судове засідання не зявились, надавши суду заяви про розгляд справи без їх участі, на позові наполягають (а.с.20,41).

Відповідач ОСОБА_2 міська рада , з якою відсутній поштовий та інші засоби звязку, про час та місце розгляду справи була повідомлена через оголошення у пресі відповідно до ст.. 74 ЦПК України (а.с.51).

15.03.2016 р. суд на місці ухвалив провести заочний розгляд справи.

Суд, дослідивши в судовому засіданні надані докази, вважає позов ОСОБА_1 таким, що підлягає задоволенню в звязку з наступним.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії I-ЕД № 384004 виданого 28.10.2013 року, ОСОБА_3 померла 25 жовтня 2013 року (а.с.14). Відповідно свідоцтва про право власності на житло, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у рівних частках (а.с.9).

За життя спадкодавець ОСОБА_3 склала заповіт від 20.09.2011 р., згідно якого все своє майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, вона заповідала ОСОБА_1 (а.с.8).

Після смерті спадкодавця, позивач, як спадкоємець за заповітом, звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак постановою нотаріуса від 16.04.2014 року йому було відмовлено у зв'язку з тим, що належним чином не були оформлені правовстановлюючі документи на спадкову частку квартири, а саме без дотримання вимог ст. 182 ЦК України (а.с. 10).

Так. ч. 1 ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності на інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Заповіт від імені ОСОБА_3 посвідчено нотаріусом 20 вересня 2011 року (а .с. 8). Правовстановлюючим документом на зазначену квартиру є свідоцтво про право власності на житло від 22 серпня 1995 року, видане відділом по приватизації житлового фонду ОСОБА_2 міської Ради народних депутатів, дана квартира в рівних частках належала ОСОБА_3 та позивачеві як обєкт права спільної часткової власності (а.с.9).

Згідно цивільного законодавства, що діяло на час приватизації квартири в серпні 1995 року, а саме Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закону України «Про власність», ОСОБА_3 була власником 1/2 частки спірної квартири.

Як вбачається з ОСОБА_4 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а саме пункту 3.1 при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

З змістом ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" вбачається, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 .

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Крім того, суд враховує, що в Постанові №5 Пленуму ОСОБА_4 Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» в п. п.5, 6 надано розяснення , що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК України). При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Як передбачено ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Зазначена норма відсилає до ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до обєктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції),

кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і

більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються

громадянами на умовах найму.

Таким чином квартира, що є предметом даних спірних відносин належить до обєктів приватизації.

Зі змісту ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вбачається, що право на приватизацію квартир (будинків) державного

житлового фонду з використанням житлових чеків одержують

громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах

(будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення

житлових умов до введення в дію цього Закону.

Отже виникнення права власності на квартиру внаслідок приватизації державного (комунального) житлового фонду не залежить від державної реєстрації такого права.

Згідно ч.5 ст.8 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Відповідно ст.12 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком), кімнатою (кімнатами) у гуртожитку на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне визнати за позивачем права власності на спадкове майно за заповітом.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1221, 1223, 1228, 1261, 1268 ЦК України, Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на ? частку квартири № 8, що знаходиться за адресою м. Луганськ, вул.. Шевченко В.В., буд 10, після смерті ОСОБА_3, померлої 25 жовтня 2013 року.

Копію заочного рішення надіслати відповідачу не пізніше пяти днів з дня його проголошення. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.А. Гашинська