У Х В А Л А

23 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування

м. Кіровограда та Кіровоградського району Управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області про визнання договору купівлі-продажу недійсним та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

Кіровський районний суд м. Кіровограда рішенням від 16 липня

2015 року відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Апеляційний суд Кіровоградської області рішенням від 15 жовтня

2015 року рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 липня 2015 року скасував та ухвалив нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив з інших підстав.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 9 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Апеляційного суду Кіровоградської області рішенням від 15 жовтня 2015 року залишила без змін.

10 березня 2016 року до Верховного Суду України звернулася

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2015 року посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, а саме статті 65 Сімейного кодексу України, частини четвертої статті 60, статті 185, частини другої статті 303 та статті 315 Цивільного процесуального кодексу України.

У підтвердження неоднаковості застосування норм матеріального та процесуального права заявниця надала ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня,

2 вересня, 4 листопада, 2 й 16 грудня 2015 року, 27 й 28 січня, 3, 10, 17 й

18 лютого 2016 року.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 апеляційний суд, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, урахував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від

8 квітня 2015 року та установив, що спірний автомобіль перебуває у користуванні відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які спільно проживають; спір між позивачкою та відповідачем ОСОБА_7 щодо поділу спільного майна відсутній; доводи, що позивачка знала та погодила перереєстрацію автомобіля на сина ОСОБА_8 не спростовані, ураховуючи, що перереєстрація здійснена до розірвання шлюбу. При цьому апеляційний суд установивши, що позивачка має намір отримати грошову компенсацію за автомобіль, зазначив про право останньої на відповідну компенсацію вартості автомобіля у разі пред'явлення нею позову про поділ майна.

Наданими для порівняння ухвалами від 15 липня, 2 вересня,

4 листопада, 2 грудня 2015 року та 27 січня 2016 року суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справах рішення і направив справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 16 грудня 2015 року скасував ухвалу апеляційного суду, якою відмовлено у відкритті апеляційного провадження з підстав, передбачених статтями 121, 297 ЦПК України та передав справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Ухвалами від 28 січня 2016 року, 3, 10, 17 й 18 лютого 2016 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які установивши, що спірне майно (автомобіль, квартира тощо) придбано у період шлюбу та за спільні кошти подружжя, дійшли висновку, що таке майно є спільним сумісним майном подружжя, тому на відчуження такого майна потрібна була згода іншого з подружжя; за відсутності такої згоди співвласника майна (позивача) суди визнавали укладені договори недійсними.

Крім того, в ухвалі від 18 лютого 2016 року суд касаційної інстанції посилаючись на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 27 січня 2016 року, зазначив, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявницею на підтвердження своїх доводів, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

Доводи, які наведені в заяві, щодо порушення норм процесуального права не свідчать про наявність підстав для перегляду судових рішень згідно вимог пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Кіровограда та Кіровоградського району Управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області про визнання договору купівлі-продажу недійсним та зобов'язання вчинити певні дії за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня

2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко