АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1602/16 Справа № 202/3018/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Зосименко С. Г. Доповідач - Повєткін В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Повєткіна В.В.

суддів: Рудь В.В., Ткаченко І.Ю.

при секретарі: Назаренко А.С.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2015 року

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про звернення стягнення на предмет застави, -

В с т а н о в и в :

27 лютого 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 та ПАТ «А-Банк» про звернення стягнення на предмет застави посилаючись на те, що 27.06.2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір № LGY0AK09440089, згідно якого відповідач отримав кредит в сумі 31.429,06 грн. строком до 27.06.2010 року зі сплатою 14,04 % річних. Кредит надавався на придбання відповідачем автомобіля ВАЗ, модель 21112, рік випуску 2007, тип ТЗ легковий-універсал, № кузова/шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору був укладений договір застави вказаного автомобіля від 27.06.2007 року. Відповідач порушив умови кредитного договору в частині своєчасного погашення платежів, в зв'язку з чим станом на 13.11.2013 року виникла заборгованість на суму 225.182,47 грн. Позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором витребувати у відповідача та передати в заклад шляхом опису заставне майно, а саме автомобіль ВАЗ, модель 21112, рік випуску 2007, тип ТЗ легковий-універсал, № кузова/шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та звернути стягнення на автомобіль ВАЗ, модель 21112, рік випуску 2007, тип ТЗ легковий-універсал, № кузова/шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, шляхом продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з правом укладання від імені відповідача договору купівлі-продажу предмету застави будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, стягнути з відповідача суми сплаченого судового збору, стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача 10.000,00 грн. (а.с.2-4).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2015 року в задоволенні позовних вимог - відмовлено (а.с.68-69).

В апеляційній скарзі (а.с.71-74) ПАТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки відповідач про застосування позовної давності заяви не надавав, а тому судом порушено вимоги ч.3 ст.267 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є необґрунтованою і не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за яким виникла заборгованість, в погашення якої з вимогами про звернення стяягнення на предмет застави позивач звернуся до суду після спливу строку позовної давності.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону та матеріалам справи, вле підстав для скасування судового рішення немає.

З матеріалів справи вбачається, що 27.06.2007 року між банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № LGY0AK09440089, за яким відповідач отримав кредит в сумі 31.429,06 грн. строком до 27.06.2010 року під 14,04 % річних (а.с.9-11) та договір застави автомобіля (а.с.12-14).

20.10.2010 року між банком та ПАТ «А-Банк» укладено договір поруки № 167 (а.с.7).

Згідно ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

З позововм до суду банк звернувся 27.02.2014 року (а.с.2-4).

На цей час відповідно до вимог ч.1 ст.559 ЦК України порука за договором від 20.10.2010 року між банком та ПАТ «А-Банк» припинена з 27.12.2010 року.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову банку з підстав спливу позовної давності, зазначені норми не врахував і ухвалив судове рішення за відсутності заяви відповідача про застосування спливу позовної давності.

Разом з тим підстави для скасування судового рішення відсутні.

Як вбачається зі справи, звернувшись до суду з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет застави, банк не зазначив в позовній заяві вимоги про розмір заборгованості за кредитним договором, в погашення якої має бути здійснено звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до положень ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з позовної заяви, з вимогами про стягнення певної суми заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави банк до суду не звертався, що унеможливлює розгляд позовних вимог про звернення стягнення на предмет застави.

Тому без зазначення розміру заборгованості за кредитним договором самі по собі позовні вимоги про звернення стягнення на предмет застави задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до розяснень, наданих в п.19 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення.

З огляду на це колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині обгрунтування відмови у задоволенні позову.

У зв'язку з викладеним і керуючись ст.ст.307,308,309,314,316 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В :

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2015 року змінити в частині обгрунтування відмови у задоволенні позову.

В решті рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2015 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних.

Головуючий:

Судді: