РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.

за участю секретаря Левченко І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області про стягнення моральної та матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому з подальшим уточненням просить стягнути з відповідача ГТУЮ у Харківській області на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 6063,20 грн. та 391 500,00 грн., а всього 397 563,20 грн., моральну шкоду в розмірі 52200,00 грн., судові витрати в розмірі 6380,00 грн. В обгрунтування зазначених вимог посилається на наступне. В Жовтневому ВДВС ХМУЮ на примусовому виконанні знаходилась постанова про стягнення з боржника виконавчого збору №467/1-08 від 02.02.2008 року, що винесена державним виконавцем Комінтернівського ВДВС ХМУЮ про стягнення з ОСОБА_3 (сина позивача) на користь держави виконавчого збору у розмірі 49,40 грн. Державним виконавцем Комінтернівського ВДВС ХМУЮ була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 30.09.2009 року, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, та на підставі якої було внесено запис №9122082 до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна. 28.05.2015 року старшим державним виконавцем Жовтневого ВДВС ХМУЮ ОСОБА_4 було винесено постанову про відкриття ВП №47694225. 03.06.2016 року позивач зявився на прийом до старшого державного виконавця Мазій М.А. та повідомив їй, що його син- боржник за виконавчим документом ОСОБА_3 помер 10.09.2008 року. Однак, попри це позивач сплатив суму боргу за виконавчим документом (включно із витратами на проведення виконавчих дій), на надав оригінал квитанцій державному виконавцю. 12.06.2015 року старшим державним виконавцем Мазій М.А. винесено постанови про закінчення ВП та припинено чинність постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Однак, попри наведені обставини, чинність арештів не було скасовано, чим порушувалось право позивача на вільне користування своїм майном. 23.03.2016 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено договір про наміри (попередній договір), відповідно до якого сторони дійшли згоди про підписання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2. За домовленістю сторін належна позивачу квартира мала бути продана за 391 500,00 грн., що еквівалентно 15 000,00 доларів США. Відповідно до даного договору про наміри, позивач отримав від ОСОБА_5 26 000,00 грн. Підписуючи цей договір, позивач мав всі підстави вважати, що арешт з квартири був знятий. Однак, позивач довідався, що вищевказане обтяження з реєстру вилучено не було. Наслідком цього стало підписання позивачем та ОСОБА_5 Договору про розірвання договору про наміри, та відмова сторін від підписання договору купівлі-продажу квартири, та позивач був змушений повернути ОСОБА_5 завдаток у розмірі 26 000,00 грн. Таким чином, незаконні дії посадової особи ДВС призвели до відмови сторін від підписання договору купівлі-продажу, що спричинило позивачу збитків в розумінні п.2 ч.2 ст. 22 ЦК України у розмірі 391 500,00 грн. 07.04.2016 року позивач звернувся до Жовтневого ВДВС ХМУЮ, де йому було повідомлено, що 28.10.2015 року на підставі постанови про проведення перевірки виконавчого провадження, дії посадових осіб Жовтневого ВДВС ХМУЮ визнано незаконними, процесуальні документи, що винесені державними виконавцями відділу, скасовано. Вищевказані постанови позивачем були оскаржені до Харківського окружного адміністративного суду. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16.05.2016 року,

яка набула чинності, встановлено факт незаконності дій УДВС ГТУ у Харківській області, та встановлено факт відсутності повноважень у заступника начальника УДВС ГТУЮ у Харківській області ОСОБА_6 на здійснення витребування та перевірки виконавчих проваджень. Вказані незаконні дії призвели до матеріальних витрат, повязаних із необхідністю позивача захищати свої законні права шляхом оскарження дій ОСОБА_6 до суду. Зважаючи, що позивач не є фахівцем у галузі права, він звернувся по допомогу до свого представника, з яким позивач уклав договір про надання правової допомоги від 13.01.2016 року. Позивач сплатив своєму представникові кошти в розмірі 6063,20 грн. за складання тексту позовної заяви про визнання дій УДВС ГТУЮ у Харківській області незаконними та представництво інтересів ОСОБА_1 в судовому засіданні. Вказаними діями, позивачеві була завдана моральна шкода, яка оцінена позивачем в розмірі 52200,00 грн. Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати за надання правової допомоги в даній справі в розмірі 6380,00 грн.

Представник позивача ОСОБА_2 в судове засідання зявився, уточнений позов підтримав, просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ГТУЮ у Харківській області ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечувала проти позову в повному обсязі, надала до суду письмові заперечення, в яких вказує, судові витрати не є матеріальною шкодою, постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16.05.2016 року в задоволенні позовної вимоги про стягнення витрат було відмовлено. Щодо стягнення моральної шкоди, то позивачем не надано жодного доказу на підтвердження його вимог. Вимога про стягнення судових витрат є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню оскільки, позов в цілому не підлягає задоволенню. Крім того, позивачем та його представником не надано жодного доказу дійсності надання правової допомоги в обсязі, зазначеному у позові.

Представник відповідача ГУ ДКС у Харківській області ОСОБА_8 в судовому засіданні покладався на розсуд суду.

Суд, заслухавши сторони, вивчивши та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Постановою державного виконавця ДВС Комінтернівського району м. Харкова № 467/1-08 від 02.02.2008 року, було стягнуто з боржника ОСОБА_3 виконавчий збір у розмірі 40,94 грн. За даною постановою старшим державним виконавцем Жовтневого ВДВС ХМУЮ від 08.05.2015 року було відкрито виконавче провадження та постановами від 08.05.2015 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику, накладено арешт на частину квартири АДРЕСА_3, та накладена заборона відчуження будь-якого майна, яке належить боржникові. Також постановою в рамках даного ВП було стягнено з боржника витрати на проведення виконавчих дій в розмірі 21,18 грн.

В судовому засіданні встановлено, що боржник ОСОБА_3 помер 10.09.2008 року,та він був сином позивача, внаслідок чого позивачем було сплачено виконавчий збір в розмірі 40,94 грн. та витрати на проведення виконавчих дій в розмірі 21,18 грн., а всього 62,12 грн.

12.06.2015 року старшим державним виконавцем Жовтневого ВДВС ХМУЮ ОСОБА_4 були винесені постанови про закінчення виконавчого провадження, та припинено чинність постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження.

28.10.2015 року заступником начальника УДВС ГТУЮ у Харківській області ОСОБА_6 була винесена постанова про проведення перевірки виконавчого провадження та його витребування, в результаті яких 10.11.2015 року в.о. начальника Жовтневого відділу ДВС ХМУЮ ОСОБА_9 були винесені постанови про складання процесуального документу, якими були скасовані постанова про відкриття ВП від 28.05.2015 року, постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.05.2015 року, постанова про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 03.06.2015 року, та постанову про закінчення виконавчого провадження від 12.06.2015 року.

Відповідно до п.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16.05.2016 року, яка набула чинність, адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково, а саме визнано незаконними дії УДВС ГТУЮ у Харківській області щодо проведення витребування та перевірки виконавчого провадження №47694225, скасовано постанову про проведення перевірки виконавчого провадження та його витребування від 28.10.2015 року та постанову про результати перевірки законності виконавчого провадження від 05.11.2015 року, винесені заступником начальника УДВС ГТУЮ у Харківській області ОСОБА_6, та стягнуто судові витрати.

Позивач просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 6063,20 грн., понесену позивачем за надання правової допомоги його представником на підставі договору про надання правової допомоги від 13.01.2016 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_2, яку останній надав йому відповідно у справі №820/1911/16.

Приписами ч.1 ст. 87 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 87 КАС України, до витрат, повязаних з розглядом справи, належать: витрати на правову допомогу.

Як зазначено в частині 1 статті 90 КАС України, до витрат на правову допомогу відносяться витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором.

Таким чином, витрати на правову допомогу віднесені до судових витрат, повязаних з розглядом справи.

Статтею 94 КАС України передбачений розподіл судових витрат.

Частиною 1 статті 98 КАС України встановлено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у постанові суду або ухвалою.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16.05.2016 року, позивачеві було відмовлено в задоволенні вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 6063,20 грн.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв'язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв'язку з вирішенням конкретної справи.

Відповідно до абз. 3 п. 2 вказаної Постанови, порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно ЦПК. Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 6063,20 грн. задоволенню не підлягають.

Позивачу та ОСОБА_10 на праві спільної сумісної власності належить квартира у будинку готельного типу, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

23.03.2016 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено договір про наміри (попередній договір), відповідно до якого сторони зобовязуються в майбутньому укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна на умовах, в порядку та строки, визначених цим Договором. Нерухомим майном є квартира №224 в буд. За №3-А по вул. Монюшка в м. Харкові. Продавець згоден продати, а покупець купити зазначену квартиру за ціною 391 500,00 грн., що еквівалентно 15 000,00 доларів США. При підписанні вказаного договору позивач отримав 26 000,00 грн. Даний договір було розірвано 05.04.2016 року на підставі договору про розірвання Договору про наміри (попереднього договору) від 23.03.2016 року, оскільки у Єдиному реєстрі заборон обєктів нерухомого майна наявне обтяження №9122082.

Тому позивач просить просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 391 500,00 грн. у вигляді упущеної вигоди.

Згідно із ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір умайбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до пункту 2 частини другої тієї ж статті збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

У даній справі, збитки полягають не в реальних втратах особи, яких вона зазнала або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права.

Стаття 22 ЦК України практично визнає лише такий спосіб захисту, як відшкодування збитків.

При визначенні розміру втраченої вигоди повинні враховуватися тільки точні дані, які безспірно і достовірно підтверджують існування реальної можливості отримання грошових сум або іншого майна, в тому випадку, якби зобов'язання було виконане боржником належним чином. Її розмір повинен бути підтверджений, обґрунтований, безумовний і реальний дохід.

Відповідальність у вигляді відшкодування збитків настає за наявності складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи), шкідливого результату такої поведінки, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та заподіяними збитками, вини особи, яка заподіяла збитки.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків (шкоди).

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою порушника та збитками полягає, передусім, у прямому (безпосередньому) зв'язку між протиправною поведінкою та настанням шкідливого результату.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно із роз'ясненнями, наданими у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями ч. 4 ст. 623 ЦК України визначено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Суд, враховуючи вказані норми закону, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності і надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, виходить із того, що діями відповідача ГТУЮ у Харківській області не порушено право позивача у правовідносинах, які виникли між позивачем та ОСОБА_5, оскільки договір про наміри (попередній договір) від 23.03.2016 року було розірвано за згодою сторін, та вказано, що претензій та зобовязань щодо одна одної сторони не мають. Також, укладаючи Договір про наміри, позивач мав змогу перевірити чи наявне обтяження на вказану квартиру, оскільки постанови про закінчення виконавчого провадження були винесені 12.06.2015 року, а попередній договір укладено 23.03.2016 року, а строком укладення основного договору могло здійснитись не пізніше 06.04.2016 року, за цей час позивач не надав до суду належних доказів того, що позивач вживав будь-які заходи в період часу з 23.03.2016 року по 06.04.2016 року щодо звернення позивача до відповідача щодо зняття обтяження з квартири. Також, право власності позивача на вказану квартиру не порушено, оскільки він залишається її власником на даний час. Тому суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди в розумінні ст. 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди в розмірі 391 500,00 грн.

Відповідно до ст.1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою вказаної правової норми передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, й відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, передбачено законодавцем у ст. 23 ЦК України.

Згідно зазначеної норми права моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Як роз'яснено в п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Представник позивача в позові розраховує фактичний розмір моральної шкоди за методикою проф. ОСОБА_11, що схвалена Науково-методологічною радою з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України. Але дана методика не є нормою права та вона застосовується експертами при проведенні досліджень та наданні висновків експерта, а представник позивача не надає доказів, що він є фахівцем в даній галузі. Крім того, на даний час дана методика не застосовується при розрахунку розміру моральної шкоди.

Але, з врахуванням перелічених факторів, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди в 52200,00 гривень є надмірним та таким, що не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. Суд враховує обставини по справі, та вважає, що позивачеві були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, але інших доказів на підтвердження немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті, тощо) не надано. Тому суд приходить до висновку, що необхідним та достатнім розміром грошового відшкодування моральної шкоди, за вказаних обставин, є відшкодування моральної шкоди в сумі 2000,00 гривень.

Що стосується витрат на правову допомогу, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема витрати на правову допомогу.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 84 ЦПК України витрати на правову допомогу, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України № 4191-У1 «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року,

який набрав чинності з 01 січня 2012 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Матеріали справи свідчать, що правову допомогу позивачеві надавав фахівець права ОСОБА_2, про що між ними був укладений договір про надання правової допомоги від 13.01.2016 р., відповідно до яких позивачем сплачено 6380,00 грн. (а.с. 27).

Враховуючи, що представник позивача ОСОБА_2 приймав участь в судовому засіданні 20.10.2016 року з 11:12:09 год. по 12:06:22 год., та надавав правову допомогу у вигляді складання процесуальних документів, суд вважає можливим визначити розмір стягнення такої допомоги з відповідача в розмірі 1112,00 грн., виходячи з перебування представника позивача в судовому засідання та 1 години за складання тексту позовної заяви, оскільки представником позивача не надано доказів, що він витратив 3 години свого часу на складання вказаного позову.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню частково, а саме в частині стягнення з відповідача ГТУЮ у Харківській області на користь позивача моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 1112,00 грн., в іншій частині слід відмовити за наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 58, 60, 88, 209, 212, 218, 223, 224-226, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області про стягнення моральної та матеріальної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Харківській області, , на користь ОСОБА_1, і.н. НОМЕР_1, моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 1112 грн. 00 коп., а всього 3112 (три тисячі сто дванадцять) гривень 00 коп.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Харківській області, , на користь держави судові витрати в розмірі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень 00 коп.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області, через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів після його проголошення.

Головуючий -