АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2639/16 Справа № 199/5816/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Посунся (Колодяжна) Н.Є.
Категорія 39
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Колодяжної Н. Є.

суддів Макарова М.О., Максюти Ж.І.

при секретарі Самокиша О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи приватні нотаріуси Дніпропетровського міського нотаріального округу - про визнання заповіту частково недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2016 року, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вважає, що оскаржуване рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що батьки позивача - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 16.10.1965 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 03.03.1995 розірвано. Проживали у квартирі, яка після розлучення залишилась матері позивача. В зв*язку з розлученням та залишенням спільної квартири ОСОБА_5 з сином, батьком ОСОБА_2 08.02.1995. була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1. 20 березня 2010 року він склав Заповіт, яким заповів своїй співмешканці відповідачці ОСОБА_3 вказану квартиру та все майно, що в ній знаходиться.

27 червня 2014 року ОСОБА_4 помер. 29 січня 2015 року померла мати позивача ОСОБА_5.

Після смерті батька ОСОБА_4 відкрилася спадщина у вигляді грошових вкладів у банках та вказаної квартири. Позивач у встановленому законом порядку звернувся до нотаріальної контори за прийняттям спадщини, однак за наявності заповіту на ім.*я відповідачки спір перенесено на вирішення суду.

У своїх вимогах позивач ставить питання про визнання заповіту в ?-й частині недійсним з тих підстав, що спірна однокімнатна квартира була сумісною власністю батьків, а тому, на переконання позивача, батько не мав правових підстав заповідати іншій особі половину квартири, що належала матері

Відмовляючи у даних вимогах, місцевий суд, керуючись ст.16 ЦПК України вважав, що поскільки мова йде по часткове визнання заповіту недійсним, - позивачем обрано спосіб захисту, який не передбачено цією нормою процесуального закону.

Такий висновок є помилковим та, навпаки, протирічить вимогам наведеної норми закону та іншим нормам ЦК Україні, зокрема, ст.217 , яка передбачає можливість визнання окремої частини правочину недійсним.

З огляду на порушення судом вимог матеріального закону висновки суду слід вважати незаконними.

Вирішуючи спір по суті, перевіряючи доводи та заперечення сторін по заявленим позивачем вимогам, оцінюючи надані докази, апеляційний суд вважає, що позов не підлягає задоволенню як необґрунтовани та недоведений.

Так, у позовній заяві ОСОБА_2, стверджуючи, з одного боку, що спірна квартира придбавалася обома батьками, - з другого боку- у своїй позовній заяві не наводить жодних конкретних обставин з цього питання з огляду на те, що квартира придбана у лютому 1995р. а вже менше, ніж через місяць шлюб батьків було розірвано, при тому, що до часу його розірвання обов*язково передував певний час на звернення із заявою до відповідного органу та на розгляд питання про розірвання шлюбу. Крім того, у позові позивач не зазначає, як після розірвання шлюбу батьків ними було вирішено питання поділу майна та проживання.

Під час розгляду справи по суті також належних обґрунтувань та доказів на підтвердження доводів про придбання квартири обома батьками позивачем не було надано, хоча це питання з огляду на правила ст.28 КпШСУ 1970р (із змінами та доповненнями) у випадку, що розглядається, підлягає доказуванню.

Між тим, відповідачка стверджувала, що після розлучення ОСОБА_4 залишив дружині та сину трикімнатну квартиру, а собі придбав спірну однокімнатну, де вона, ОСОБА_3, з ним багато років мешкала. Такі доводи позивачем не спростовані. Ним наданий лише Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу батьками 3.03.1995року., а інших письмових доказів, які б містили відомості про час припинення шлюбних відносин батьків, про вирішення ними питання поділу майна, про подальше проживання кожного із подружжя після розлучення до смерті,- суду не надано.

За відсутності усих перелічених даних та враховуючи, що після розлучення з ОСОБА_4 у 1995році ОСОБА_5 на протязі майже 20років питання про поділ спірної квартири не ставила, - апеляційний суд не може покласти в основу лише посилання позивача у позовній заяві на ст. 22 КпШСУ, згідно якої майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Позовні вимоги слід ввважати недоведеними з відмовою у їх задоволенні.

Зважаючи на те, що рішенням місцевого суду у позові відмовлено, маються підстави для залишення його у тому ж вигляді, змінивши лише у частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог, яке наведено вище.

Керуючись ст.ст. 307, 309 п.4 ч.1 ЦПК України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2016 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення чинне з моменту проголошення, може бути оскаржене у 20-денний строк у касаційному порядку.

Головуючий Н.Є. Колодяжна

Судді: М.О. Макаров

ОСОБА_6