Справа №202/3978/16-ц
Провадження №2/202/2125/2016
ДОДАТКОВЕ Р І Ш Е Н Н Я
16 серпня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді - Мороза В.П.
при секретареві Овечко А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» в особі філії «Індустріальна», Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_1 про скасування постанов про відмову у вчиненні нотаріальних дій, про зобовязання укласти договори купівлі-продажу нерухомого майна, про зобовязання посвідчити договори,-
В провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа №202/3978/16-ц.
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено в повному обсязі.
Сторони в судове засідання не з?явилися, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином.
Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.
Вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що не розглянуті позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
З п.1.1 Глави ІІ Розділу ІІ Порядку вбачається, що при посвідченні таких угод нотаріус має вимагати від продавця оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно.
Але частиною 1 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що угоди про відчуження майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Таким чином, законодавець передбачив у Законі альтернативу для визначення способів, що підтверджують право власності особи на її майно: наявність правовстановлюючих документів або наявність запису в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Аналізуючи п.1.1 Глави ІІ Розділу ІІ Порядку, суд приходить до висновку, що ці норми безпідставно, тобто всупереч наведеним положенням Закону, звужують коло способів підтвердження права власності, тобто, суперечить принципу верховенства права, закріпленому у ст. 8 Конституції України.
Отже, через це суд критично оцінює посилання ПН ДМНО ОСОБА_1 в оскаржуваних постановах та філії «Індустріальна» ТОВ «Естейт Селлінг» в запереченнях щодо необхідності застосування наведених норм Порядку до спірних правовідносин, та вважає, що норми .п. 1.1 Глави ІІ Розділу ІІ Порядку не підлягають застосуванню при вирішенні цієї справи.
За таких обставин суд погоджується із висновком позивача про незаконність постанов приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій.
Що стосується необхідності укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки, то аналіз змісту норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти.
Як зазналося вище, згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав до задоволення позовних вимог Позивача також в частині посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки для визнання за Відповідачем 1 права власності.
Щодо посилань майбутнього покупця на небажання укладати договори без витребування нотаріусом у продавця оригіналів правовстановлюючих документів та небажання звертатись за посвідченням цих угод до іншого нотаріуса, запропонованого позивачем, як на підставу відмови від виконання зобовязань за укладеним попереднім договором, суд зазначає, що це не є підставою для відмови від виконання зобовязань згідно ст. 525 ЦК України та умов наведеного договору.
Суд також вважає правильним способи захисту своїх прав, що обраний позивачем, а саме: необхідність відновлення положення, що існувало до порушення, та примусового виконання зобовязання шляхом зобовязання ТОВ «Естейт Селлінг» Україна укласти договори купівлі-продажу, визначені попереднім договором, та зобовязання нотаріуса посвідчити ці договори без витребування у позивача правовстановлюючих документів.
При цьому суд вважає, що при посвідченні вказаних правочинів нотаріус має застосувати ч.1 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» без врахування інших нормативних актів в частині, в якій вони суперечать цьому закону.
Позивач вказує, що 27.07.2016 року представник банку та представник ТОВ «Естейт Селлінг» зявились до приміщення нотаріальної контори Приватного нотаріуса ОСОБА_1 для укладання та нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу наведеного майна, але Відповідач 2 відмовила у посвідчені вказаних правочинів, оскільки у ПАТ КБ «Приватбанк» відсутні оригінали правовстановлюючих документів щодо обєкту незавершеного будівництва (розважально-туристичного комплексу) та оригіналу держаного акту про право власності на земельну ділянку, на якій знаходиться цей обєкт, а в рішенні Новоселицького районного суду Чернівецької області від 02.11.2010 року по справі № 2-502/2010 рік відсутнє вирішення питання щодо відчуження земельної ділянки, через що нотаріус винесла постанови про відмову у вчиненні вищенаведених нотаріальних дій.
Позивач вважає наведені постанови Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу незаконними, та просить їх скасувати, посилаючись на ч. 1 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» та вважає, що нотаріус мала право посвідчити наведені договори купівлі-продажу без наявності у Позивача оригіналів правовстановлюючих документів на вказаний вище обєкту незавершеного будівництва та земельну ділянку тільки на підставі записів про право власності в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
На підтвердження необхідності посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки Позивач посилається на ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України та Постанову Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" відповідно до яких до особи, яка набула право власності на обєкт незавершеного будівництва, переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах встановлених для попереднього землевласника
Крім цього, ПАТ КБ «Приватбанк» вважає, що ТОВ «Естейт Селлінг» в особі філії «Індустріальна» ухиляється від укладання наведеного правочину, оскільки відмовляється звернутись до іншого нотаріуса за посвідченням вказаних угод.
З п.1.1 Глави ІІ Розділу ІІ Порядку вбачається, що при посвідченні таких угод нотаріус має вимагати від продавця оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно.
Але частиною 1 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що угоди про відчуження майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Таким чином, законодавець передбачив у Законі альтернативу для визначення способів, що підтверджують право власності особи на її майно: наявність правовстановлюючих документів або наявність запису в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Аналізуючи п.1.1 Глави ІІ Розділу ІІ Порядку, суд приходить до висновку, що ці норми безпідставно, тобто всупереч наведеним положенням Закону, звужують коло способів підтвердження права власності, тобто, суперечить принципу верховенства права, закріпленому у ст. 8 Конституції України.
Отже, через це суд критично оцінює посилання ПН ДМНО ОСОБА_1 в оскаржуваних постановах та філії «Індустріальна» ТОВ «Естейт Селлінг» в запереченнях щодо необхідності застосування наведених норм Порядку до спірних правовідносин, та вважає, що норми .п. 1.1 Глави ІІ Розділу ІІ Порядку не підлягають застосуванню при вирішенні цієї справи.
За таких обставин суд погоджується із висновком позивача про незаконність постанов приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій.
Що стосується необхідності укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки, то аналіз змісту норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти.
Як зазналося вище, згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
З урахуванням вище вказаного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
На підставі викладеного і керуючись ст. 220 ЦПК України, суд додатково,
Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» в особі філії «Індустріальна», Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_1 про скасування постанов про відмову у вчиненні нотаріальних дій, про зобовязання укласти договори купівлі-продажу нерухомого майна, про зобовязання посвідчити договори задовольнити в повному обсязі.
Додаткове рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.
Суддя В.П. Мороз