АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1011/16 Суддя доповідач Малінська С.М.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Малінська С.М.,

суддів колегії - Пономаренко Ю.А., Шевченко Н.Ф.,

при секретарі - Єрьоменко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Державної санітарно-епідеміологічної служби України, тимчасово виконуючого обов'язки Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України - ОСОБА_4, третя особа: Державна установа "Харківський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» про визнання неправомірними та скасування наказів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 року позивач звернулася до суду з дійсним позовом, після уточнення якого просила визнати неправомірним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов'язки Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України (надалі Держсанепідемслужба України) ОСОБА_4 від 21 листопада 2014 р. № 82-о «Про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_3.»; визнати неправомірним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов'язки Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України ОСОБА_4 від 05 грудня 2014 року № 87-о «Про покладання виконання обов'язків на ОСОБА_5.».

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_3 посилалась на те, що відповідно до контракту № 25 від 05.06.2013р., укладеним між нею та Держсанепідслужбою України, її було призначено на посаду директора Державної установи «Харківський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» (надалі Державна установа). на строк з 05.06.2013р. до 05.06.2014р. Відповідно до додаткової угоди № 1 від 20.05.2014р. дія зазначеного контракту була подовжена на строк до 05.06.2017р..

Наказом т.в.о. Голови Держсанепідслужби України ОСОБА_4 від 21.11.2014р. № 82-о «Про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_3.» їй була надана відпустка без збереження заробітної плати тривалістю 38 календарних днів з 24 листопада 2014 року по 31 грудня 2014 року.

Разом з тим, на виконання доручення Держсанепідемслужби від 18.11.2014 року, отриманого позивачем під час робочої зустрічі, з метою економії бюджетних коштів, заступнику голови Державної установи ОСОБА_6 раніше було надано відпустку без збереження заробітної плати з 24.11.2014 року по 05.12.2014 року, а заступнику голови Державної установи ОСОБА_5 було надано відпустку без збереження заробітної плати з 21.11.2014 року по 28.11.2014 року та щорічну додаткову відпустку з 01.12.2014 року по 07.12.2014 року. Вказані накази про відпустки були доведені до відома Держсанепідемслужбі листом від 21.11.2014 року.

Отже, надаючи ОСОБА_3 відпустку без збереження заробітної плати із 24 листопада 2014 року, Держсанепідемслужба не врахувала, що заступники голови Державної установи також у цей час перебувають у відпустках, т.в.о. Голови Державної установи не призначений, і це фактично унеможливлює роботу закладу та виконання ним передбачених законодавством завдань. Листами від 21.11.2014 року, 04.12.2014 року, 09.12.2014 року, 11.12.2014 року ОСОБА_3 повідомляла керівництво Держсанепідемслужби про ситуацію, що склалась, та доводила до відома, що з метою недопущення зупинки роботи закладу вона залишилась на робочому місці та продовжує виконувати покладені на неї службові обов'язки.

Позивач просила скасувати наказ Держсанепідслужби України від 05.12.2014р. №87-о «Про покладання виконання обов'язків на ОСОБА_5.» на період тимчасової відсутності ОСОБА_3 з 08.12.2014р., у зв'язку із тим, що вона фактично продовжувала виконувати свої посадові обов'язки з 24.11.2014 року і якби вона виконала наказ № 82-о від 21.11.2014 року, то з 24 листопада 2014 року по 08 грудня 2014 року Державна установа залишилась би без керівництва.

До того ж економічних передумов для надання їй такої тривалої відпустки без збереження заробітної плати як керівнику підприємства не було через фінансування Державної установи із Державного бюджету України у нормальному режимі та наявність коштів для виплат заробітної плати.

Відповідач у письмових поясненнях проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що оспорювані накази були видані в межах повноважень органу та відповідають чинному законодавству. А надання ОСОБА_3 відпусток обом своїм заступникам одночасно свідчить про її нездатність як керівника організувати роботу ввіреної їй установи.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково: визнано незаконним та скасовано наказ тимчасово виконуючого обов'язки Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України ОСОБА_4 від 21 листопада 2014р. № 82-о «Про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_3.», в задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій після виправлень технічних помилок просить рішення суду першої інстанції змінити та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи і порушення норм матеріального і процесуального права.

Держсанепідемслужба також звернулась із апеляційною скаргою на зазначене рішення суду, в якій просила його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування посилалась на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали цивільної справи вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_3 та Держсанепідемслужби підлягають задоволенню частково виходячи з наступного.

Відповідно до п. 4 ч.1, ч.2 ст.309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції є порушення судом норм матеріального та процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 за контрактом № 25 від 05.06.2013 року, укладеним з Держсанепідслужбою України, була призначена на посаду директора Державної установи «Харківський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» на строк з 05.06.2013 р. до 05.06.2014 р. (т.1 а.с. 18-22). Дію зазначеного контракту було продовжено додатковою угодою №1 від 20.05.2014 р. на строк до 05.06.2017 р. (т.1 а.с. 23).

На виконання доручення т.в.о. Голови Держсанепідемслужби України від 18.11.2014 року, отриманого позивачем під час робочої зустрічі, з метою економії бюджетних коштів, наказом № 1422-ос від 20.11.2014 року заступнику голови Державної установи ОСОБА_6 було надано відпустку без збереження заробітної плати з 24.11.2014 року по 05.12.2014 року (т.1 а.с. 27). Заступнику голови Державної установи ОСОБА_5 було надано відпустку без збереження заробітної плати з 21.11.2014 року по 28.11.2014 року наказом № 1420-ос від 20.11.2014 року (т.1 а.с. 25) та щорічну додаткову відпустку з 01.12.2014 року по 07.12.2014 року наказом № 1431-ос від 20.11.2014 року (т.1 а.с. 26).

Інформація про надані відпустки була доведена до відома Держсанепідемслужби України листом №№ 7.0/8189, 2.0/8043 від 21.11.2014 року (т.1 а.с. 29).

Разом з тим, наказом т.в.о. Голови Держсанепідслужби України ОСОБА_4 від 21.11.2014р. № 82-о «Про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_3.» керуючись пунктом 6-6 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (зі змінами) позивачу була надана відпустка без збереження заробітної плати тривалістю 38 календарних днів з 24 листопада 2014 року по 31 грудня 2014 року (т.1 а.с. 24).

Оскільки з 24.11.2014 року заступники ОСОБА_3 перебували у відпустках, а в наказі не визначено хто виконуватиме обов'язки Голови Державної установи, з метою недопущення порушення роботи закладу ОСОБА_3 не виконала наказ та залишилася на робочому місці, виконуючи свої посадові обов`язки, про що повідомила Держсанепідемслубу України (лист № 2.0/8055 від 21.11.2014 року, лист № 1.0/8351 від 04.12.2014 року (т.1 а.с.30,31).

05.12.2014 року наказом № 87-о від 05.12.2014 року «Про покладання виконання обов'язків на ОСОБА_5.» т.в.о. Голови Санепідемслужби України поклав виконання обов'язків директора Державної установи на ОСОБА_5 на період тимчасової відсутності ОСОБА_3 з 08.12.2014 року (т.1 а.с. 36).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасовання наказу № 82-о від 21 листопада 2014 р. «Про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_3.», суд першої інстанції керувався Статутом Державної установи, її кошторисом із відповідними змінами, листом Міністерства фінансів України № 31-09020-12-10/5434 від 20.02.2015 року та виходив з того, що Державна установа "Харківський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» є бюджетною установою, а не державним органом, норми ч.9 розділу 3 «Прикінцеві положення» Закону України від 28.12.2014р. "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" до нього не застосовуються. До того ж, враховуючи кошторис на 2014 рік, у Державної установи було достатнє бюджетне фінансування для виплати працівникам заробітної плати, в том числі керівнику Центру, що свідчить про відсутність необхідності надавати відпустки без збереження заробітної плати та встановлювати режим роботи на умовах неповного робочого часу працівникам Центру.

Колегія суддів погоджується із обгрунтованістю таких висновіків суду першої інстанції лише частково виходячи з наступного.

Так, згідно п.п. 1.1, 3.1. Статуту Державної установи від 03.12.2012 року із наступними змінами, Державна установа є санітарно-профілактичним закладом охорони здоров'я основним завданням якого є забезпечення проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань у сфері санітарного та епідеміологічного благополуччя населення. Центр є юридичною особою публічного права (т.1 а.с. 7-17).

Пункт 6-6 Прикінцевих положень Закону України № 719-VII від 16.01.2014 року «Про Державний бюджет України на 2014 рік», внесений згідно Закону № 1622-VII від 31.07.2014 року, встановлює, що керівникам центральних органів виконавчої влади, які здійснюють контроль та нагляд у відповідних галузях і сферах, та центральним органам виконавчої влади, виконання функцій яких можуть здійснювати відповідні міністерства, з метою забезпечення скорочення видатків, передбаченого цим Законом, необхідно здійснити заходи щодо оптимізації штатної чисельності працівників, надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, встановлення для працівників режиму роботи на умовах неповного робочого часу, зменшення або скасування стимулюючих виплат, підвищень посадових окладів, зменшення надбавок і доплат, які встановлені у граничних розмірах, переглянути укладені договори на придбання товарів, робіт, послуг.

Надано право керівникам зазначених центральних органів виконавчої влади у межах бюджетних призначень без згоди та попередження працівників встановлювати для них режим роботи на умовах неповного робочого часу та надавати відпустки без збереження заробітної плати на визначений цими керівниками термін.

Вказана норма дублюється і в положеннях частини 9 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України № 76-VIII від 28.12.2014 року «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України».

У листі Міністерства фінансів України № 31-09020-12-10/5434 від 20.02.2015 року «Про надання роз'яснень» вказано, що ДУ «Харківський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби» є бюджетною устновою, а не державним органом, норми частини 9 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 28.12.2014 року № 76-VIII до нього не застосовуються (т.1 а.с. 238).

До того ж відповідно до кошторису Центру на 2014 рік (т.1 а.с. 218) та довідок про зміни кошторису на 2014 від 29.04.2014 №06.14-1/78 та 19.08.2014 №06.14-1/78 (т.1 а.с. 220-223) Держсанепідслужбою України кошти на виплату заробітної плати працівникам Центру було зменшено лише на 15%. Більш того відповідно до довідки про зміни кошторису на 2014 рік від 22.12.2014 №06.14-1/411 суму на оплату праці працівникам Центру було збільшено на 648 600 грн.(т.1 а.с. 224-225).

Таким чином, видаючи наказ № 82-о від 21 листопада 2014 р. «Про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_3.» Держсанепідемслужба, керуючись при цьому пунктом 6-6 Прикінцевих положень Закону України № 719-VII від 16.01.2014 року «Про Державний бюджет України на 2014 рік», застосувала закон, що не підлягав застосуванню, і тому наказ є таким, що виданий без достатньої правової підстави, і незаконним.

Доводи апеляційної скарги Держсанепідемслужби України стосовно рекомендаційного характеру листа Міністерства фінансів України № 31-09020-12-10/5434 від 20.02.2015 року та неможливість його застосування до дійсних правовідносин через більш пізній час його видання, не спростовують висновків суду першої інстанції стосовно незаконності наказа про надання ОСОБА_3 відпустки без збереження заробітної плати, а тому апеляційна скарга в цій частині не підлягає задволенню.

Разом з тим, скасовуючи спірний наказ № 82-о від 21.11.2014 року суд першої інстанції вийшов за межі наданих йому повноважень, перебравши на себе поноваження органу, що видав наказ. Оскільки, згідно п.п. 84, 89 Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України № 1242 від 30 листопада 2011 року, накази (розпорядження) є рішенням організаційно-розпорядчого чи нормативно-правового характеру підприємтсва, установи чи організації, де вони видаються. Після підписання наказу (розпорядження) зміни до нього вносяться лише шляхом видання нового наказу (розпорядження) про внесення змін.

З аналізу наведених вище положень вбачається, що внести зміни до наказу про надання відпустки, а отже і скасувати його, може лише орган (підприємство, установа, організація), що його видав. Тому апеляційна скарга Держсанепідемстанції у частині оскарження скасування наказу № 82-о від 21.11.2014 року підлягає задоволенню, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, а у задоволенні позову в цій частині належить відмовити.

Також частковому задоволенню підлягає й апеляційна скарга ОСОБА_3 у частині відмови суду першої інстанції визнати незаконним та скасувати наказ Держсанепідслужби України від 05.12.2014р. №87-о «Про покладання виконання обов'язків на ОСОБА_5.» на період тимчасової відсутності ОСОБА_3 з 08.12.2014р.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 є неналежним позивачем. Разом з тим, оспорюваним наказом було призначено тимчасово виконуючого обов'язки на посаду Голови Державної установи, яку фактично продовжувала обіймати ОСОБА_3 У зв'язку із цим було порушено гарантоване ст. 43 Конституції України право позивача на працю, що робить її належним позивачем за дійсним позовом.

Разом з тим, при розгляді позову в цій частині не було залучено ОСОБА_5 як особу, стосовно прав та обов'язків якої також розглядається справа, у якості третьої особи. Суд апеляційної інстанції в межах наданих йому ст.ст. 303, 307 ЦПК України повноважень позбавлений можливості долучати до участі у справі осіб, що не були долучені в суді першої інстанції.

За таких обставин, рішення суду в цій частині підлягає зміні, і в задоволенні позову ОСОБА_3 про скасування наказу від 05.12.2014р. №87-о «Про покладання виконання обов'язків на ОСОБА_5.» належить відмовити з інших підстав. При цьому позивач не позбавлений права звернутися до суду з відповідним позовом, залучивши при цьому до участі у справі ОСОБА_5

Відповідно до ч.ч. 1,3,5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позовні вимоги ОСОБА_3 носять немайновий характер і при подачі позовної заяви вона мала сплатити 243 грн. 60 коп. відповідно до вимог ч.1, п.п.2 п.1 ч. 2 Закону України № 3647-VI від 08.07.2011 року «Про судовий збір», ст. 8 Закону України № 719-VII від 16.01.2014 року «Про Державний бюджет України на 2014 рік». Враховуючи, що після перегляду судового рішення апеляційною інстанцією, задоволенню підлягає лише одна з чотирьох позовних вимог ОСОБА_3, з Держсанепідемслужби в дохід держави належить стягнути 60 грн. 90 коп., що підлягали сплати при подачі позовної заяви (243,6 / 4).

Згідно п.п. 6 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України №3674-VI від 08 липня 2011 року «Про судовий збір» ставка за подання апеляційної скарги на рішення суду складає 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги. Таким чином, Держсанепідемслужбі належить сплатити 267 грн. 96 коп. (243,6*1,1) за подання апеляційної скарги.

Керуючись Законом «Про Державний бюджет України на 2014 рік», Законом України № 76-VIII від 28.12.2014 року «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», Законом України «Про судовий збір», Типовою інструкцією з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, ст.ст. 88, 303, 304, п. 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Державної санітарно-епідеміологічної служби України задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2014 року змінити, скасувавши у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про скасування наказу тимчасово виконуючого обов'язки Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України ОСОБА_4 від 21 листопада 2014 р. № 82-о «Про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_3».

У задоволенні позову в цій частині - відмовити.

В частині відмови ОСОБА_3 у задоволенні її позовних вимог про визнання неправомірним та скасування наказу Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 05 грудня 2014 року №87-о «Про покладання виконання обов'язків на ОСОБА_5» рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2014 року змінити, відмовивши у задоволенні позову з інших підстав.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Державної санітарно-епідеміологічної служби України в дохід держави судовий збір у розмірі 60 (шістдесят) гривень 90 (дев'яносто) копійок, що підлягав сплаті при поданні позовної заяви, та 267 (двісті шістдесят сім) гривень 96 (дев'яносто шість) копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді -