Провадження № 2/645/958/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2016 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого судді Шарка О.П., секретаря судових засідань - Христенко А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просить суд визнати наявність вини відповідача у нанесенні йому матеріальної та моральної шкоди, стягнути матеріальну шкоду у сумі 3606 грн.92 коп., моральну сумі 20 000 грн., а також судові витрати.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що між позивачем та відповідачем у 2013 році за усною домовленістю було укладено угоду про проведення ремонтних робіт в квартирі, що належить відповідачу на праві власності тобто, укладений договір підряду. Вартість робіт було обговорено згідно завчасно складеному прейскуранту розцінок на відповідні роботи без урахування вартості будівельних матеріалів, з яким відповідач з запропонованим кошторисом погодився, але від підписання його відмовився, прийнявши його в порядку домовленості сторін. В січні 2013 року позивач розпочав ремонтні роботи в квартирі відповідача, в цей період ним було здійснено ремонт і в ванній кімнаті, який повністю задовольнив замовника, після чого з 04.03.2013 року Позивач розпочав роботи в інших приміщеннях, де проживали на час робіт замовник із сім'єю. За весь час роботи з боку замовника були відсутні зауваження щодо якості робіт, що підтверджується частковою оплатою виконаних робіт замовником. Роботи підрядником виконано станом на 01.04.2013 року, до 01.04.2014 року замовник не оскаржив якість виконаних робіт, не вимагав усунення недоліків вже виконаних робіт. Таким чином,з боку відповідача було визнано, що роботу було виконано належної якості.

Оскільки будівельний інструмент у Відповідача був відсутній, позивач виконував роботи власним інструментом. Замовник (Відповідач) вільно корегував графік проведення ремонту на власний розсуд, остаточну дату закінчення ремонту погоджено не було. За виконану роботу плату було здійснено частково, відповідач просив надати йому час для накопичування грошової суми для продовження ремонту, у заявку з чим, на думку позивача, у відповідача виникло грошове зобов'язання відносно позивача. В травні 2013 року позивач зателефонував відповідачу з питання продовження робіт, на що відповідач заявив, що послуг позивача він більше не потребує. На питання коли буде проведений остаточний розрахунок за виконані роботи, відповідач платити відмовився. Робочий інструмент залишився у відповідача, забрати його можливості не було, оскільки відповідач постійно ухиляється від повернення інструменту. З цього приводу позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів та прокуратури. До теперішнього часу інструмент позивача відповідач утримує у себе, у зв'язку з чим позивач був вимушений придбати інший інструмент необхідний для домашнього користування. Вартість неоплачених послуг за ремонтні роботи та вартість придбаного неповернутого інструменту склала станом 01.04.2013 року по 28.04.2016 рік 3606 грн. 92 коп. На даний момент грошове зобов'язання відповідача не виконане, від виконання відповідач відмовляється. Окрім того, Позивач неодноразово виходив на телефонний зв'язок і в телефонному режимі намагався домовитися про повернення інструменту, прибував місце зустрічі в обумовлений час, як пропонував відповідач, але останній на місце зустрічі не приходив. Позивач витрачав час, який міг би присвятити роботі в іншому місці за сприятливими для себе умовами. Відсутність робочого інструменту, який утримував у себе відповідач, унеможливлювало виконання робіт в іншому місці, приводила до душевних страждань позивача, який був безсилий змінити таке положення, у зв'язку з чим позивачу було нанесено ще й моральну шкоду, яку він оцінює у 20000 грн. і просить стягнути з відповідача.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5 позовні вимоги не визнали у повному обсязі, просили у їх задоволенні відмовити, вважаючи їх надуманими та безпідставними, ніяких договорів між сторонами не існувало, належними чи допустимими доказами позов не підтверджений. ОСОБА_4 також зазначила, що з позивачем ОСОБА_2 вона познайомилася в психоневрологічному диспансері, де її син проходив обстеження, домовилися, що позивач буде проводити ремонт у їх кватирі. Дійсно ОСОБА_2 ремонт проводив, однак, жодних претензій матеріального характеру не мав, за проведені роботи з ним було проведено розрахунок у повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, яг беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте позивач на виконання свого обов'язку, передбаченого вищевказаними нормами закону не виконав, не надав суду достовірних та допустимих доказів, не надано жодних договорів на виконання ремонтних робіт, за невиконання яких передбачалася відповідальність.

В обґрунтування позовних вимог позивачем надано висновки ДІМ Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області про припинення перевірки за результатами заяв ОСОБА_2 від 01.06.2013 року, 26.09.2013 року, з яких вбачається, лише, що перевіркою встановлено, що ОСОБА_2 проводив ремонт у ОСОБА_3, що не оспорюється сторонами, факт заподіяння будь-якої шкоди заявнику не встановлено.

Також надано позивачем копії чеків та інших документів на придбання інструментом, однак, ким була придбані зазначені інструменти, не надано, окрім того, не вбачається, що зазначені інструменти знаходяться у позивача.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд не приймає до уваги як доказ, у зв'язку з відсутністю правових підстав його проведення.

Відповідно до ст. 1166 ЦКУ майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Докази розміру шкоди, та причинного наслідкового зв'язку між шкодою та діями винної особи мають бути належними, допустимими, тобто такими, які відповідають вимогам закону, підтверджують необхідні обставини та не викликають сумніву у їх достовірності.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних доказів про заподіяння йому матеріальної шкоди.

Стосовно вимоги позивача визнати наявність вини відповідача у нанесені шкоди, суд не знаходить підстав для задоволення враховуючи наступне.

Сукупність умов необхідних для притягнення до цивільно-правової відповідальності, є протиправна поведінка і вина боржника. Для залучення боржника до цивільно-правової відповідальності та відшкодування збитків, необхідна наявність самих збитків та причинний зв'язок між протиправними діями боржника і настанням збитків, що і входить в предмет доказування, однак, позивач не довів в ході судового розгляду протиправну поведінку та вину боржника і виникнення збитків.

Щодо заподіяння моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВСУ N 4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати не майнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно п. 4 зазначеної постанови у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Отже, при прийнятті рішення про відшкодування моральної шкоди, необхідно встановити наявність трьох елементів:

1) шкода була завдана внаслідок неправомірних дій особи, які призвели до моральних страждань;

2) наявність причинно - наслідкового зв'язку між діями винного та наслідками;

3) вина такої особи.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем не надано суду жодних доказів щодо заподіяння йому моральної шкоди, не зазначено якими доказами це підтверджується, наявність причинного зв'язку між моральною шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, оскільки розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) з врахуванням стану здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, необхідні для відновлення попереднього стану, а тому позов в частині стягнення моральної шкоди також задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для відновлення порушеного права і припинення дій, які порушують таке право.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Відповідно до ст. 55 Конституції права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 24 Конституції юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип диспозитивності цивільного судочинства, закріплений в ст. 11 ЦПК України, передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачем не надано суду жодних доказів на обґрунтування позовних вимог, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними.

На підставі викладеного, керуючись ст. 24, 55 Конституції України, ст.ст. 22, 23,1116 ЦК України, ст.ст. 3, 10; 11; 27, 30, 60, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами , які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення , якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Головуючий суддя: