Солом'янський районний суд м. києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі судді Кицюк В.С.,

за участю секретаря Піддубняк І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» про визнання недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2015 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив суд визнати недійсним Кредитний договір №180643566 від 25.11.2014, укладений між сторонами, посилаючись на наступне.

Так, 25.11.2014 між сторонами укладено Кредитний договір №180643566 (далі - Кредитний договір), згідно якого відповідач надав позивачу грошові кошти в сумі 3 162,00 грн. під 14,99% річних строком до 24.11.2017.

Позивач стверджує, що при укладенні даного Кредитного договору були порушені його права як споживача, відповідач приховав повну інформацію про кінцеву сукупну вартість кредиту, що даний Кредитний договір було ним підписано в такій редакції за твердим наполяганням відповідача без можливості внесення в нього змін по змісту договору, його істотних умов та відсоткової ставки. Він, за переконанням позивача, взагалі по суті не є основним договором, а є договором приєднання. Також в позові зазначено, що даний Кредитний договір було підписано на «території» відповідача, що також впливає на його дійсність. Наполягає, що позивачу не була надана повна інформація по умовам кредиту.

Позивач зазначає, що відповідач в порушення ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в Кредитному договорі не навів належно детально розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, не встановив в умовах надання кредиту застереження про можливе настання валютних ризиків для позичальника та наслідків такого зростання, річна відсоткова ставка за кредитом визначена неналежним чином та не відповідає дійсній (фактичній), не визначив, не встановив та не розкрив необхідних обов`язкових умов щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі до укладення такого кредитного договору, забезпеченого іпотекою, не визначив та не встановив порядку дострокового виконання основного зобов`зання в разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов`язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання, не визначив та не встановив право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов`язання, не зазначив ліцензії та/або свідоцтва відповідача про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків.

Підсумовуючи викладене позивач стверджує, що оскільки все вищезазначене в Кредитному договорі свого міста не знайшло, то відповідно по цим умовам між сторонами домовленість досягнута і не була, вважає, що коли сторони навіть хоча б однієї з істотних умов договору домовленості не досягли, то його неможна вважати укладеним. В той же час, наводить роз`яснення ВСУ, викладені в постанові Пленуму №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та ВССУ в постанові Пленуму №5 від 20.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно яким необхідно розмежовувати поняття кредитного договору, який є недійсним в силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким в судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, а також кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, коли сторони не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (а.с.2)

Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином відповідно до положень ст.74 ЦПК України. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.49)

Представник відповідача в судове засідання також не прибув, в той же час подав письмові заперечення, в яких зазначив, що в пункті 7 Кредитного договору чітко зазначено, що позивач в разі підписання даного договору засвідчує своє ознайомлення із Загальними умовами Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі - ТОВ «ЦФР») з надання фізичним особам кредитів в редакції від 26.12.2013, відтак визнає, що хоча це все і не знайшло своє відображення безпосередньо в тексті укладеного між сторонами договору, ця інформація була доведена до відома позивача перед підписанням договору.

Щодо сукупної вартості кредиту, то відповідач вважав, що вона також відображена в «Графіку платежів», який є додатком до Кредитного договору. Стосовно положень про валютні ризики та забезпечення кредиту, в тому числі іпотекою, то це не підлягає застосування до спірних правовідносин, оскільки кредит надавався в національній валюті, а договори іпотеки не укладалися.

Також стверджував, що умовами договору передбачені і випадки/умови дострокового повернення кредиту (пункт 13)

Підстав для задоволення позову не вбачав (а.с.26)

Додатково представник відповідача представив суду свідоцтво про реєстрацію фінансової установи - ТОВ «ЦФР» від 23.03.2009 року, та зазначив, що відповідно до зазначеної ліцензії позивач зареєстрований як фінансова установа.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України)

При цьому, з`ясуванню підлягають всі обставини, які мають значення для справи і саме сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України)

З представлених суду документів вбачається, що 25 листопада 2014 року між ТОВ «ЦФР», в особі представника Долинського В.В., який діє на підставі довіреності, виданої згідно з умовами агентського договору з ПАТ «ОТП Банк» як агентом, (кредитодавець) з однієї сторони, та позивачем з другої сторони (позичальник) укладено Кредитний договір №180643566, згідно якого відповідач зобов`язався надати позивачу кредит в сумі 3 162,00 грн. під 14,99% річних строком на 36 місяців, а позивач взяв на себе зобов`язання повернути кредит і внести плату за користування ним (а.с.32)

Згідно додатку до Кредитного договору детально розписаний графік платежів за ним (а.с.33)

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Аналіз зазначених положень закону свідчить про те, що стороною кредитного договору може бути виключно банк або інша фінансова установа.

Згідно наданого позивачем свідоцтва Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 23.03.2009 ТОВ «ЦФР» зареєстровано як фінансова установа (а.с.71)

Відсутність посилання на цю ліцензію в оспорюваному Кредитному договору само по собі не може бути підставою його недійсності.

Згідно агентського договору №2012-07/468 від 30.11.2012 ТОВ «ЦФР» з однієї сторони - клієнт, та ПАТ «ОТП Банк» з другої сторони - агент, другий взяв на себе зобов`язання від імені та в інтересах клієнта надати останньому послуги щодо вчинення від імені та за рахунок клієнта правочинів, передбачених п.1.3 цього договору, а також надати пов`язані з цим послуги із залученням фізичних осіб до одержання кредитів від клієнта та оформлення документів позичальників для одержання кредитів від клієнта, за що останній сплачує агенту винагороду. Щодо правочинів, то. п.1.3 агентського договору передбачає, що ними є кредитні договори, що повністю відповідають типовій формі кредитного договору та умовам кредитування, затвердженим наказом директора клієнта (а.с.72)

Додатком №1 до зазначеного агентського договору є затверджена сторонами (клієнтом та агентом) типова форма кредитного договору.

І Кредитний договір, і додаток до нього засвідчені підписами обох сторін та печаткою відповідача.

Судовим розглядом підтверджені заперечення відповідача і в тій частині, що в самому Кредитному договорі в пункті 7 чітко зазначено, що позивач в разі підписання даного договору засвідчує своє ознайомлення із Загальними умовами ТОВ «ЦФР» з надання фізичним особам кредитів в редакції від 26.12.2013 (а.с.34, 35)

В той же час суд вважає такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства твердження позивача щодо необхідності відображення в самому оспорюваному договорі обставин, які містять положенням ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки самі ці положення вимагають лише письмово попередити другу сторони про ці обставини без обов`язку їх дублювання в договорі, що і було зроблено відповідачем.

Також суд погоджується із відповідачем щодо відсутності необхідності повідомляти про валютні ризики за кредитом в національній валюті, а також зазначати про можливе виникнення іпотечного боргу, оскільки даний кредит не є забезпеченим.

Щодо валютних ризиків, то ці твердження не заслуговують на увагу, оскільки кредит надавався в національній валюті.

Стверджувати про те, що сторони не досягли погодження по всім істотним умовам договору підстав немає.

Більше того, Кредитний договір почав виконуватися. Згідно довідки, представленої відповідачем, позивач здійснював виконання своїх зобов`язань за Кредитним договором, сплачуючи основний борг, проценти та пеню (а.с.41-42)

Як зазначено в п.10 Кредитного договору сам позивач підписавши цей договір засвідчив, що він повідомлений відповідачем у встановленій законом формі про всі умови, передбачені ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання послуг», ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та їх зміст (а.с.32)

Відповідно до п.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому і виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною 2 ст.11 Закону визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Судовим розглядом встановлено, що вимоги ч. 2, 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» фінансовою установою були виконані в повному обсязі.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема відповідно до частини 1 зазначеної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Таким чином, оспорюваний кредитний договір за викладених позивачем підстав неможна визнати недійсним, оскільки зміст кредитного договору не суперечить вимогам ч.1 ст.1054, ст.1046, ч.1 ст.1049 ЦК України та ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх умов договору.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В свою чергу, статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як Істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 60 ЦПК України встановлено обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене, позивач мав довести ті обставини, за якими законодавець передбачає визнання кредитного договору недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач був ознайомлений з умовами договору, всіма істотними обставинами та наслідками його підписання, що підтверджується його особистим підписом. Кредитний договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, а належних і допустимих доказів протилежного позивачем не надано.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 628, 638, 1046, 1049, 1054 ЦК України, ст. ст. 3, 15, 57-60, 208, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» про визнання недійсним кредитного договору, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Солом`янський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя - В.С. Кицюк