АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 600/1072/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Вирста М.М.
Провадження № 22-ц/789/168/16 Доповідач - Костів О.З.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Жолудько Л. Д., Сташків Б. І.,

при секретарі - Романюк Х.Ю.

за участю апелянта - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 02 грудня 2015 року в справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, спільним коридором будинку та зобов»язання передати ключі, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Козівського районного суду Тернопільської області із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, спільним коридором будинку та зобов»язання передати ключі.

Заявлені вимоги позивач мотивував тим, що разом із відповідачкою є співвласником будинковолодіння №4 по вул.Зеленій в смт.Козова, Тернопільської області, а також користувачами суміжних земельних ділянок загальною площею 0.2372 га.

Позивач зазначив, що у їх користуванні перебувають земельні ділянки наступних розмірів:

0.01 га. - в спільному користуванні для спільного заїзду;

0.0763 га. - у спільному частковому користуванні для обслуговування житлового будинку з виділенням окремих часток: 0.0462 га. - ОСОБА_1, 0.0301 га. - ОСОБА_3

0.1509 га. - під городом з виділенням окремих часток: 0.0724 га. - ОСОБА_1, 0.0885 га. - ОСОБА_3

ОСОБА_3 на площі для спільного користування та спільного заїзду побудувала тимчасову будівлю, частина якої знаходиться на земельній ділянці, що перебуває у спільному користуванні для спільного заїзду. Вказана обставина перешкоджає йому належним чином користуватись земельною ділянкою, оскільки він не може заїхати на город, обробляти його, вивозити урожай.

Крім цього, відповідачка заставила меблями спільний коридор в житловому будинку, чим перекрила прохід до його помешкання.

Також ОСОБА_3 не передає йому ключ від вхідних дверей до спільного коридору.

Виходячи із наведеного, позивач просив суд:

«1. Усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою (городом) шляхом зобов'язання Відповідача розібрати тимчасову будівлю, позначену на план-схемі штрих пунктирною лінією і літерою «Н».

2. Усунути перешкоди у користуванні спільним коридором шляхом винесення меблів з коридору, які загороджують прохід до дверей, що ведуть в помешкання Позивача.

3. Зобов'язати Відповідача надати ключі від дверей, які ведуть до коридору, який є у спільній власності.

4. Стягнути на користь Позивача судові витрати, пов'язані з розглядом справи».

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 02 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спільним коридором відмовлено.

Додатковим рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 18 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, спільним коридором будинку та зобов'язання передати ключі - відмовлено.

ОСОБА_1 подав на вказане рішення апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Представник відповідача ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечив, просив рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 02 грудня 2015 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи із наступних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою суд першої інстанції виходив із того, що права ОСОБА_1, як землекористувача, не порушено.

З таким висновком колегія суддів не погоджується, оскільки він суперечить діючому законодавству, зроблений на неповно з'ясованих судом обставинах, які мають значення для справи, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст.ст.213, 215 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справі згідно закону.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в даній частині не відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Козівської селищної ради Тернопільської області від 19 травня 2009 року №818 затверджено Акт розподілу земельної ділянки від 16 березня 2009 року, що знаходиться в АДРЕСА_1, складений комісією селищної ради по вирішенню земельних спорів. Передано безоплатно у власність земельні ділянки орієнтовною площею ОСОБА_1 - 0.1077 га. та ОСОБА_3 - 0.1077 га. - для обслуговування житлового будинку, та 0.0218 га. у спільному користуванні. Доведено до відома, що право власності на земельну ділянку посвідчується Державним актом після його державної реєстрації.

Рішенням Козівського районного суду від 04 жовтня 2011 року по справі №2-363/2011 Козівську селищну раду зобов'язано створити комісію для вирішення земельного спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3

11 листопада 2011 року комісію по вирішенню земельних спорів при Козівській селищній раді проведено контрольні обміри земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по АДРЕСА_1.

В результаті обміру комісією встановлено, що земельна ділянка площею 0.2372 га. використовується співвласниками у таких співвідношеннях:

- площею 0.01 га. - в спільному користуванні для спільного заїзду;

- загальною площею 0.0763 га. - у спільному частковому користуванні для обслуговування житлового будинку з виділенням окремих часток: 0.0462 га. - ОСОБА_1, 0.0301 га. - ОСОБА_3;

- загальною площею 0.1509 га. - під городом з виділенням окремих часток: 0.0724 га. - ОСОБА_1, 0.0885 га. - ОСОБА_3

За результатами проведеного обміру комісією складено відповідний План-схему.

Рішенням Козівської селищної ради №357 від 08 грудня 2011 року затверджено Акт комісії по вирішенню земельних спорів від 11 листопада 2011 року та передано в користування громадянам ОСОБА_3 та ОСОБА_1 земельні ділянки:

- орієнтовною площею 0.01 га. - в спільне сумісне користування для облаштування заїзду;

- орієнтовною площею 0.1186 га. - у часткове користування гр.ОСОБА_3 (0.0301 га - для обслуговування житлового будинку та 0.0885 га. - город);

- орієнтовною площею 0.1186 га. - у часткове користування гр.ОСОБА_1 (0.0462 га - для обслуговування житлового будинку та 0.0724 га - город);

Визнано рішення Козівської селищної ради від 19 травня 2009 року №818 «Про затвердження акту розподілу земельних ділянок гр.ОСОБА_1 та ОСОБА_3.» таким, що втратило чинність.

На даний час вказане рішення Козівської селищної ради є чинним.

При вирішенні спору колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Питання виникнення права власності або права користування земельними ділянками урегульовані ЗК України.

Так, згідно з ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Частинами першою, другою статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

У відповідності до ч.1, ч.2 ст.125 ЗК України право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності та право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Статтею 126 цього ж Кодексу передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Порівняльно-правовий аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що законодавець розмежовує поняття «надання» та «придбання» земельної ділянки в користування або у власність.

Під наданням земельної ділянки в користування або у власність законодавець розуміє як прийняття органом відповідного рішення про надання землі у власність або в користування, так і подальше оформлення документа, який згідно зі статтею 126 ЗК посвідчує право на землю.

Придбання земельної ділянки у власність - це виникнення права на земельну ділянку, яка раніше надавалася і на яку є правовстановлюючі документи, визначені статтею 126 ЗК України, на підставі цивільно-правовової угоди.

Вказана позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 06 листопада 2012 року по справі №21-335а-12.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 є належним користувачем земельної ділянки, яка надана йому в користування рішенням Козівської селищної ради №357 від 08 грудня 2011 року.

Як вбачається із План-схеми розподілу земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по АДРЕСА_1, який долучений до Акту від 11 листопада 2011 року, на земельній ділянці площею 0.01 га., яка передана ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у спільне сумісне користування для облаштування заїзду (згідно рішення Козівської селищної ради №357 від 08 грудня 2011 року), ОСОБА_3 зведено тимчасову будівлю, що зображена на схемі штрих-пунктирною лінією та літерою «Н».

Вказана тимчасова будівля частково знаходиться на земельній ділянці, що передана сторонам у спільне сумісне користування для облаштування заїзду.

Дана обставина перешкоджає ОСОБА_1 належним чином користуватися земельною ділянкою площею 0.0724 га, передану йому в користування під город, оскільки позбавляє його можливості вільного заїзду, щоб обробляти земельну ділянку, вивозити урожай, та порушує його права, як землекористувача.

У відповідності до ч.1 та ч.2 ст.103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Частиною 2 ст.152 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

Таким чином, в даній частині рішення суду слід скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково. Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0.0724 га (городом) та демонтувати частину тимчасової будівлі, яка зображена на схемі, що додається до Акту, складеного комісією по вирішенню земельних спорів при Козівській селищній раді від 11 листопада 2011 року штрих-пунктирною лінією та літерою «Н» та розташована на земельній ділянці площею 0.01 га, що передана ОСОБА_3 та ОСОБА_1 згідно рішення Козівської селищної ради №357 від 08 грудня 2011 року у спільне сумісне користування для облаштування заїзду.

Разом із тим рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні спільним коридором та зобов»язання передати ключі від нього є законним та обґрунтованим.

Відповідачка надала до суду фототаблицю спільного коридору будинку в АДРЕСА_1, з фотографіями коридору, дверей, що ведуть в помешкання ОСОБА_1, з яких видно, що позивачу не здійснено перешкод у користуванні спільним коридором вказаного будинку, двері в помешкання позивача не заблоковано.

Згідно ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні спільним коридором та зобов»язання передати ключі від нього судом першої інстанції надано вірну оцінку обставинам справи, оскільки позивачем суду не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог по суті заявленого позову, а саме, що відповідачка меблями перекрила прохід до його помешкання у коридорі вказаного будинку, який перебуває у спільній власності. Крім цього, відповідачка в суді першої інстанції зазначила, що надала позивачу ключі від дверей до спільного коридору будинку. Позивач вказану обставину в апеляційному суді не заперечив.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні даної частини позовних вимог, доведені.

Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позову в даній частині відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по справі рішення в частині вирішення позовних вимог про усунення перешкод в користуванні спільним коридором та зобов»язання передати ключі від нього, та відсутність підстав для його скасування в даній частині з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що судом не прийнято рішення по суті всіх заявлених вимог, оскільки позовні вимоги щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та зобов»язання передати ключі від спільного коридору судом першої інстанції вирішено шляхом ухвалення додаткового рішення.

Керуючись п.3 ч.1 ст.307, ст.ст.309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 02 грудня 2015 року та додаткове рішення від 18 лютого 2016 року - змінити.

В частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою рішення суду - скасувати.

Ухвалити в даній частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0.0724 га (городом) та демонтувати частину тимчасової будівлі, яка зображена на схемі, що додається до Акту, складеного комісією по вирішенню земельних спорів при Козівській селищній раді від 11 листопада 2011 року штрих-пунктирною лінією та літерою «Н» та розташована на земельній ділянці площею 0.01 га, що передана ОСОБА_3 та ОСОБА_1 згідно рішення Козівської селищної ради №357 від 08 грудня 2011 року у спільне сумісне користування для облаштування заїзду.

В решті рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 02 грудня 2015 року та додаткове рішення від 18 лютого 2016 року - залишити без змін.

Рішення вступає в законну силу з моменту проголошення, однак може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.З. Костів