Справа №463/3091/15-ц
Провадження №2/463/215/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Онищака М.П.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання», Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, треті особи Управління Пенсійного фонду в Личаківському районі м. Львова, ОСОБА_4 про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 в травні 2013р. звернувся до суду з позовом до відповідачів ДП «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання», Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном, який у встановленому законом порядку уточнив заявою від 30.09.2013р. (а.с.223-224 т.1) та в кінцевому, просив визнати незаконним та скасувати наказ Державного агентства України з управління державними корпоративним правами та майном від 23.04.2013 року № 21-Д «Про звільнення ОСОБА_1М.» та від 16.09.2013 року № 54-Д «Про внесення змін до наказу від 23.04.2013 року № 21-Д». Також просив поновити його на посаді директора Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання».

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що на підставі трудового контракту № 3-6 від 03.02.2009р., укладеного між ним та Міністерством промислової політики України терміном 5 років займав посаду директора Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання». 23.04.2013р. Державним агентством України з управління державними корпоративним правами та майном видано наказ про його звільнення з займаної посади за невиконання умов контракту (пп. «б», «д» п. 26) відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України, розірвавши дію укладеного з ним контракту від 03.02.2009р. № 3-6 24.04.2013р. В подальшому, наказом Державного агентства України з управління державними корпоративним правами та майном від 16.09.2013р. № 54-Д внесено зміни до наказу про звільнення та викладено п. 1 в новій редакції. Вважав, що його звільнення відбулось з порушенням вимог трудового законодавства та умов контракту. А саме до проведення звільнення йому не пропонували дати пояснення, у відповідності до вимог ст. 147 КЗпП України. В момент звільнення відповідач не видав трудову книжку та не провів повний розрахунок. Крім цього на момент винесення наказу було відсутнє попереднє погодження з керівником місцевої державної адміністрації, звернення мало місце лише в день звільнення. Вважає, що представлений суду документ не являється погодженням оскільки на його думку таке повинно видаватись у формі розпорядження. Підставою звільнення є лист управління пенсійного фонду, який не є місцевим органом державної влади, а тому відповідно до вимог контракту таке звернення не могло бути підставою звільнення, крім цього має місце лист управління пенсійного фонду, а не подання про звільнення. Наведені порушення стосуються недоліків процедури звільнення. Аналізуючи безпосередні підстави звільнення зазначав, що в частині недотримання методичних рекомендацій, які затверджені наказом Мінпромполітики від 09.07.2007 р., № 373 то такі носять лише рекомендаційний характер, наказ про їх затвердження не зареєстрований в Мінюсті України. Крім цього такі позивачу не відомі в звязку з чим не підлягають обовязковому виконанню. Щодо відсутності змін у фінплані очолюваного позивачем підприємства, пояснював, що ст. 75 ГК України передбачає відповідальність лише за не подачу фінансового плану, а не за відсутність змін до нього. Внесення змін до річного фінансового плану підприємства, являється правом позивача, а не обовязком. В частині порушення вимог Закону України «Про державну статистику», всі необхідні звітності підприємством надавались, жодного підтвердження протилежного немає. Звинувачення позивача в недоотримані підприємством доходів на суму 1,7 млн. грн. та проведення не першочергових виплат при наявності заборгованості по заробітній платі, також нічим не підтверджено, жодних доказів наявності вказаних обставин суду не представлено. Всі ціни за продукцію підприємства є договірними з контрагентами в звязку з чим звинувачення у неотриманні коштів є безпідставним. Щодо виплат проведених структурним підрозділом МДП «Ронгал» то при наявності порушень відповідальність повинен нести керівник даного підрозділу.

Крім цього, зазначав про відсутність доказів, що описані в оскаржуваному наказі порушення спричинили для підприємства негативні наслідки, лише при наявності яких можливе звільнення керівника у відповідності до вимог підпункту «Б» п. 26 контракту. Відсутнім був аудиторський звіт, який згідно позиції відповідача встановлював описані вище порушення. Підстави передбачені пп. «д» п. 26 контракту також вважав відсутніми оскільки вказана в оскаржуваному наказі заборгованість підприємства по сплаті єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування виникла з незалежних від позивача причин. Заборгованість перед пенсійним фондом України виникла в звязку з тривалим, безпідставним блокуванням рахунків підприємства, що виключало вину позивача, яка повинна бути обовязковою підставою для його звільнення.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17.10.2013р. позов у вищезгаданій справі задоволено повністю. Визнано незаконним та скасовано наказ Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном від 23.04.2013р. № 21-Д «Про звільнення ОСОБА_1М.»; визнано незаконним та скасовано наказ Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном від16.09.2013р. № 54-Д «Про внесення змін до наказу від 23.04.2013р. № 21-Д»; поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання». Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 03.07.2014р. рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17.10.2013р. залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27.05.2015р. рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17.10.2013р. та ухвалу колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 03.07.2014р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи, позивач, а також його повноважний представник згідно договору про надання правової допомоги № 25/06-13/1 від 25.06.2013р. (а.с.27 т.1) адвокат ОСОБА_2, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Крім вищенаведеного, додатково зазначили, що всі дії та поведінка позивача були спрямовані на зняття арешту банківських рахунків, наявність якого призвела до виникнення заборгованості перед пенсійним фондом, однак, всупереч вимогам чинного національного та міжнародного законодавства, відповідач не надав оцінки таким діям позивача та не надав можливості захистити себе від висунутих звинувачень у порушенні чинного законодавства. Звільненню передувало проведення позапланового аудиту ДП «ЛДЕЗТО», однак докази, які здобуті в ході проведення такого аудиту є недопустимими, оскільки наказ Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном від 04.03.2013р. № 41, яким затверджено «Порядок організації, планування і проведення внутрішніх аудитів в системі Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном» організаційно-розпорядчим документом, не зареєстрований в Міністерстві юстиції України, а Державне агентство в свою чергу не наділене повноваженнями щодо прийняття актів нормативно-правового змісту. Заборгованість перед Пенсійним фондом, яка з одного боку є спірною, а з другого незначною в сумі 24 046,96 грн. з наведених вище мотивів виникла у звязку з незаконним блокуванням коштів на рахунках підприємства, а відтак, її наявність не давало достатніх підстав для звільнення позивача. Арешт коштів станом на жовтень 2012р. існував, оскільки в протилежному випадку у грудні 2012р. та квітні 2013р. позивач у листах до Мінпромполітики не порушував би питання про їх зняття. Крім того, під час попереднього розгляду справи в суді першої інстанції факт наявності арешту банківських рахунків визнав тодішній в.о. директора підприємства ОСОБА_4

Враховуючи наведене, позовні вимоги просять задовольнити в повному обсязі. При цьому, закінчення строку дії контракту не вважають підставою для відмови в задоволенні вимоги про поновлення на роботі, оскільки чинне законодавство повязує таку відмову як законну лише у випадку ліквідації підприємства, внаслідок чого поновлення виконати неможливо.

Представник відповідача Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, яке згідно Постанови КМУ від 23.03.2014р. № 94 (а.с.113 т.4) та Указу Президента України від 19.07.2013р. № 389/2013 (а.с.114 т.4) є правонаступником Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном, згідно належної довіреності від 12.02.2015р. ОСОБА_3 проти обґрунтованості позову заперечив. Після направлення справи на новий розгляд, позивач як підставу позову зазначає відсутність своєї вини у виникненні заборгованості перед Пенсійним фондом, однак, ні пп. «д» п. 26, на підставі якого проведено звільнення, ні будь-яка інша умова контракту не містить вказівки на обставини, які помякшують чи звільняють від відповідальності. Контракт є особливою формою трудового договору і його умови, в тому числі про відповідальність встановлюються за згодою сторін. Позивач добровільно підписав контракт, а відтак, невиконання його умов давало відповідачу підстави приймати оскаржуваний наказ. Наявність самої заборгованості перед Пенсійним фондом доводиться матеріалами справи. У звязку з наведеним, позовні вимоги вважає необґрунтованими і в їх задоволенні просить відмовити.

Представник відповідача Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання» під час нового розгляду справи в судове засідання не зявився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи Управління Пенсійного фонду в Личаківському районі м. Львова, а також третя особа ОСОБА_4 в судове засідання також не зявились, хоча про дату, час та місце розгляду справи також повідомлялись належним чином. Перший надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Другий причин неявки не повідомив. За погодженням із сторонами суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника ДП «ЛДЕЗТО» та третіх осіб на підставі зібраних у справі доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази, беручи до уваги висновки суду касаційної інстанції, які стали підставою для направлення справи на новий розгляд та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 03.09.2009р. між Міністерством промислової політики України та позивачем укладено трудовий контракт № 3-6, згідно якого останній на термін 5 років наймається на посаду директора Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання» (а.с.57-60 т.1).

23.04.2013р. Державним агентством України з управління державними корпоративним правами та майном видано наказ про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади за невиконання умов контракту (пп. «б», «д» п. 26) відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України, розірвавши дію укладеного з ним контракту від 03.02.2009р. № 3-6 24.04.2013р. (а.с.51 т.1) В подальшому, наказом Державного агентства України з управління державними корпоративним правами та майном від 16.09.2013р. № 54-Д внесено зміни до наказу про звільнення та викладено п. 1 в новій редакції (а.с.214 т.1).

Згідно пп. пп. «б», «д» п. 26 контракту, на підставі яких проведено звільнення, контракт припиняється у разі одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обовязків передбачених контрактом, в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки (понесено збитки, виплачено штрафи, тощо); а також у разі невиконання підприємством зобовязань перед бюджетом та пенсійним фондом щодо сплати податків, зборів та обовязкових платежів, а також невиконання підприємством зобовязань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обовязки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Верховний Суд України, висновки якого в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими, під час розгляду цивільних справ № 6-156цс12 від 26.12.2012р. та № 6-127цс12 від 23.01.2013р. в своїх постановах зазначив, що на контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обовязки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Згідно з п. 8 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору передбачено підстави, зазначені в контракті.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п.8 ст.36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу про звільнення від 23.04.2013р., підставою для його видання став лист Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова від 20.03.2013р. № 4230/04.34 (а.с.52-53 т.1) та доповідна записка Департаменту взаємодії з підприємствами базових галузей (а.с.107 т.1).

Згідно листа Управління Пенсійного фонду в Личаківському районі м. Львова від 20.03.2013р. заборгованість підприємства станом на 19.03.2013р. становить 26 071,74 грн., в тому числі недоїмка 14 935,53 грн., заборгованість зі сплати фінансової санкції 2149,72 грн., заборгованість зі сплати пені 8986,46 грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 29.03.2013р. (а.с.32-34 т.1) вказану заборгованість в сумі 24 046,96 грн., яка виникла за період з січня по листопад 2012р. стягнуто в примусовому порядку. Представник позивача під час нового розгляду справи в судовому засіданні підтвердив, що така заборгованість з одного боку є спірною, а з іншого незначною.

Крім того, станом на 19.03.2013р. у підприємства існує заборгованість зі сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування в сумі 10 521,15 грн., в тому числі недоїмка 9109,73 грн., фінансові санкції 548,81 грн., пеня 862,61 грн. Також, підприємством не відшкодовано витрат на виплату і доставку пільгових пенсій за період з 01.07.2008р. по 25.11.2012р. на суму 33 997,54 грн.

З жовтня 2012 року кошти від ДП «ЛДЕЗТО» на рахунки управління пенсійного фонду не поступали. Загальна сума боргу станом на 19.03.2013р. становить 70 590,43 грн.

Мотивуючи заперечення проти такого листа, а отже, і проти підстав звільнення, позивач вказує на неможливість виконання зобовязань перед пенсійним фондом у звязку з безпідставним арештом рахунків підприємства внаслідок чого, виключає свою вину у виникненні заборгованості.

Проте, з такими висновками погодитись не можна.

Як вбачається зі змісту листа позивача від 19.04.2013р. № 36/04 (а.с.38 т.1), адресованого до Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном, арешт на рахунки підприємства, який за мотивами позову перешкоджав виконанню зобовязань перед пенсійним фондом накладено Личаківським ВДВС ЛМУЮ в межах виконавчого провадження ВП № 15577387.

Так, згідно постанов державного виконавця від 31.01.2011р., 01.06.2011р., 25.06.2011р. (а.с.17, 18, 19 т.2), на кошти ДП «ЛДЕЗТО», що розміщенні на рахунках в банківських установах в межах суми стягнення накладено арешт в ході примусового виконання виконавчого листа № 5/1081-25/178, виданого 17.09.2009р. Господарським судом Львівської області про стягнення ДП «ЛДЕЗТО» на користь держави боргу в сумі 228477,66 грн.

В той же час, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13.03.2012р. (а.с.40-42 т.1) задоволено позов ДП «ЛДЕЗТО» та зобовязано Личаківський ВДВС ЛМУЮ закінчити виконавче провадження ВП № 1577387. Постановою державного виконавця від 28.04.2012р. (а.с.190 т.4) виконавче провадження закінчено. Чинність арешту майна божника припинено.

З наведеного вбачається, що арешт про який згадується в мотивах позову існував з 31.01.2011р. по 28.04.2012р., однак по-перше, такий арешт не був безпідставним та був накладений на рахунки боржника в межах суми стягнення у звязку з виконанням судового рішення, яке останнім не виконано добровільно, а по-друге, заборгованість перед пенсійним фондом, яка описана в листі утворилась не лише в період дії арешту, а до його накладення та після його скасування і до моменту звільнення.

Сам представник позивача заборгованість перед пенсійним фондом, що виникла з січня по листопад 2012р. в сумі 24 046,96 грн. називає оспорюваною, проте не подає доказів її спростування, в той час коли така сума боргу стягнута згаданим вище судовим рішенням, доказів скасування якого суду не представлено. Одночасно, така заборгованість на думку сторони позивача є незначною.

За змістом п. п. 7.3, 7.5 Статуту ДП «ЛДЕЗТО» (а.с.111-116 т.1), директор підприємства самостійно вирішує питання діяльності підприємства за виключенням тих, що належать до компетенції Мінпромполітики.

Згідно п. 8б контракту, керівник підприємства зобовязаний забезпечити повне та своєчасне сплачення обовязкових платежів та податків до державного бюджету, позабюджетних та інших фондів, поточної заробітної плати, а при наявності заборгованості із заробітної плати та інших соціальних виплат, її погашення.

Підпунктом «д» п. 26 контракту, на підставі якого проведено звільнення чітко передбачено, що контракт припиняється у разі невиконанням підприємством зобовязань перед пенсійним фондом.

В силу наведених вище вимог Статуту підприємства, відповідальність за невиконання підприємством вказаного обовязку покладається саме на керівника. Контракт в свою чергу лише встановлює вид такої відповідальності припинення дії контракту.

Відповідно до ч. ч. 6, 7 ст. 73 ГК України, органом управління державного унітарного підприємства є керівник підприємства, який призначається органом, до сфери управління якого входить підприємство, і є підзвітним цьому органові. Законом можуть бути визначені особливості статусу керівника державного унітарного підприємства, в тому числі встановлено підвищену відповідальність керівника за результати роботи підприємства.

Наведені вище обставини в сукупності дають достатні підстави для висновку про безпідставність мотивів позову щодо відсутності вини позивача при виникненні заборгованості перед пенсійним фондом.

З врахуванням особливостей контрактної форми трудового договору, про яку згадував ВСУ і яка узгоджується з приписами ч. ч. 6, 7 ст. 73 ГК України, наявність чи відсутність вини не є визначальним для припинення дії контракту. Визначальним у даному випадку є сам факт порушення, а вина керівника, яка під час нового розгляду справи встановлена судом лише додатково підтверджує законність оскаржуваного наказу що виключає можливість задоволення вимоги про його скасування, а відтак, і вимоги про скасування наказу від 16.09.2013 року № 54-Д «Про внесення змін до наказу від 23.04.2013 року № 21-Д».

Посилання сторони позивача на вимоги Конвенції МОП № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», яка ратифікована Постановою Верховної ради України № 3933-ХІІ від 04.02.1994р. слід відкинути як безпідставні, адже як зазначено в ст. 1 Конвенції, її положення застосовуються через законодавство або правила, за винятком випадків, коли вони застосовуються шляхом колективних договорів, рішень арбітражних або судових органів, чи будь-яким іншим способом, який відповідає національній практиці.

Згідно національного законодавства, контракт є особливою формою трудового договору, умови якого визначаться сторонами, в тому числі умови про підвищену відповідальність.

При цьому, висновків суду не спростовують мотиви позову про відсутність порушень пп. «б» п. 26 контракту, що також було підставою звільнення.

Як вбачається з долученого до матеріалів справи копії аудиторського звіту (а.с.165-212 т.2), обставини, що викладені в оскаржуваному наказі були встановлені в ході проведення позапланового аудиту і за його наслідками, є підстави для висновку про неналежне виконання ОСОБА_1 умов контракту (а.с.211 т.2).

Доказів на спростування аудиторського звіту та відсутність встановлених у ньому порушень сторона позивача під час нового розгляду справи суду не представила. Факт складання аудиторського звіту 26.04.2016р., тобто після звільнення позивача не є обставиною, що вказує на неналежність цього доказу, позаяк таке дослідження, як вбачається із вступної частини звіту проведено з 09.04.2013р. по 19.04.2013р. (а.с.166 т.2).

Посилання на недопустимість цього доказу теж є безпідставні.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про аудиторську діяльність», аудит, це перевірка даних бухгалтерського обліку і показників фінансової звітності суб'єкта господарювання з метою висловлення незалежної думки аудитора про її достовірність в усіх суттєвих аспектах та відповідність вимогам законів України, положень (стандартів) бухгалтерського обліку або інших правил (внутрішніх положень суб'єктів господарювання) згідно із вимогами користувачів.

Аудит здійснюється незалежними особами (аудиторами), аудиторськими фірмами, які уповноважені суб'єктами господарювання на його проведення.

У справі яка розглядається Управління внутрішнього аудиту, яким складено заперечуваний позивачем аудиторський звіт, утворено відповідно до «Порядку утворення структурних підрозділів внутрішнього аудиту та проведення такого аудиту в міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади, їх територіальних органах та бюджетних установах, які належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади», затвердженого постановою КМУ від 28.09.2011р. № 1001.

Згідно п. 6 цього Порядку, керівник центрального органу виконавчої влади, його територіального органу та бюджетної установи для своєчасного реагування на проблеми, що виникають під час виконання покладених законодавством на такий орган завдань, може прийняти рішення про проведення позапланового внутрішнього аудиту.

Керівник центрального органу виконавчої влади, його територіального органу та бюджетної установи приймає рішення про проведення планового та позапланового внутрішнього аудиту, що оформляється розпорядчим актом.

Як вбачається із вступної частини аудиторського звіту позапланового аудиту (а.с.166 т.2), дослідження проведено на підставі звернення народного депутата України ОСОБА_5 від 14.03.2013р. № 217-49 та наказу Агентства держмайна України від 05.04.2013р. № 62 у відповідності до згаданого вище Порядку.

Тобто, дослідження проведено належним субєктом аудиторської діяльності із дотриманням процедури, визначеної для його проведення, що виключає можливість вважати такий звіт недопустимим доказом.

Відсутність первинних документів, котрі б підтверджували дотримання вимог Стандарту внутрішнього аудиту, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 1247 від 04.10.2011р. не є ознакою недопустимості аудиторського звіту як доказу, оскільки обовязок його спростування, в тому числі у спосіб подачі первинних документів, які не лежать в основі звіту, у справі яка розглядається законом покладено на позивача.

З огляду на викладене, суд не вбачає порушень трудового законодавства під час винесення оскаржуваних наказів, а відтак, і не вбачає правових підстав для їх скасування, поновлення позивача на посаді, а відповідно задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. ст. ст. 3,10,57,58,59,60,61,88,131,169,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16 ЦК України, ст. ст. 9, 21, 36 КЗпП України, суд,

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання», Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, треті особи Управління Пенсійного фонду в Личаківському районі м. Львова, ОСОБА_4 про визнання незаконними та скасування наказів Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном від 23.04.2013 року № 21-Д «Про звільнення ОСОБА_1М.» та від 16.09.2013 року № 54-Д «Про внесення змін до наказу від 23.04.2013 року № 21-Д», поновлення на посаді директора Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання» відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.