ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/6554/16
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" грудня 2016 р. суддя Дарницького районного суду м.Києва Вовк Є.І., розглянувши матеріали за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Комунальне підприємство "Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району м. Києва,

Встановив:

До Дарницького районного суду м. Києва надійшов вказаний позов щодо квартири, яка знаходиться в буд.АДРЕСА_1 - у Дарницькому районі м. Києва.

Вказану заяву було подано без додержання вимог, викладених у ст.119 ЦПК України.

На усунення вказаних недоліків до суду було подано позовну заяву в новій редакції від 12 жовтня 2016 року, в якій міститься обгрунтування щодо купівлі вказаної квартири на ім"я позивача під час перебування в шлюбі з відповідачем.

Відповідно до положень ст.60 Сімейного Кодексу України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, позивачем заявлено вимогу, в якій міститься посилання на те, що вказана квартира є власністю позивача та належить останній - щодо усунення перешкоди у користуванні власністю - вказаною квартирою, що належить ОСОБА_2.

Вивчивши матеріали позовної заяви суд прийшов до висновку, що заява подана з порушенням вимог ч.5 ст.119 ЦПК України.

Так, згідно з ч.5 ст.119 ЦПК України до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Позивачем було сплачено судовий збір не у повному обсязі - у сумі 551 грн. 20 коп. - всупереч положенням ст.4 Закону України "Про судовий збір".

Крім того, згідно з п.2 ч.1 ст.80 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна. Відповідно до положень частини другої зазначеної статті, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Відповідно до положень ст.61 ЦПК України: обставини, визнані судом загальновідомими не потребують доказування.

Враховуючи викладене, дійсну вартість вказаного майна, наявність інших вищевказаних позовних вимог, суд прийшов до висновку про необхідність визначення розміру судового збору у сумі 6890 грн. (ст.4 Закону України "Про судовий збір").

Отже, враховуючи викладене, положення ст.4 Закону України "Про судовий збір" вважаю, що розмір судового збору, який позивач має доплатити до відкриття провадження по справі, становить суму 6338 грн. 79 коп.

Крім того, судом було встановлено, що заява подана з недотриманням і інших вимог ст.119 ЦПК України, в тому числі, не було зазначено доказів щодо належності вказаної квартири лише позивачу в контексті вимог Сімейного Кодексу України, в тому числі, положень ст.60 Сімейного Кодексу України.

Враховуючи викладене, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року було вирішено повторно залишити без руху позовну заяву з наданням строку для виправлення недоліків - 5 днів, копію якої позивач отримав 12.12.2016 року (згідно з розпискою у рекомендованому листі).

Проте, недоліки позову не були усунуті.

Судом також враховано, що Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, вказані висновки не є порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

При цьому з положень ч.2 ст.121 ЦПК України вбачається: якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду; інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до положень ч.5 ст.121 ЦПК України - повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

На підставі викладеного, вважаю, що відповідно до ст.121 ЦПК України заяву належить повернути.

Керуючись ст.121 ЦПК України,

Ухвалив:

Повернути позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом 5 днів з дня отримання її копії.

Суддя: