Ухвала

іменем україни

03 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - ОСОБА_5, про визнання договору іпотеки недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулось до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 29 серпня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (далі - АППБ «Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 25 000 доларів США зі сплатою 12 % річних та кінцевим терміном повернення 28 серпня 2026 року.

На забезпечення виконання умов вищевказаного кредитного договору цього ж дня між банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку належну йому на підставі договору-купівлі продажу квартиру АДРЕСА_1.

Своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором боржник належним чином не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 34 270 доларів 25 центів США, що еквівалентна сумі у національній валюті - 271 132 грн 51 коп.

Вказана заборгованість була стягнута на підставі рішення суду, про що 05 квітня 2011 року видано відповідний виконавчий лист.

Проте рішення суду не виконане у зв'язку з відсутністю зареєстрованого за боржником майна, на яке можливо звернути стягнення у рахунок погашення вказаної заборгованості, оскільки право власності на вказану квартиру зареєстроване за попереднім власником - ОСОБА_5

Враховуючи викладене, банк просив у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 29 серпня 2006 року у розмірі 271 132 грн 51 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: кватиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 29 серпня 2006 року, шляхом продажу її за початковою вартістю, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Виселити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 та всіх зареєстрованих осіб та зобов'язати Нікопольський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку зазначених осіб.

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання вищевказаного договору іпотеки недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що на момент укладання вищевказаного договору іпотеки він не набув права власності на предмет іпотеки, оскільки після укладання договору купівлі-продажу не зареєстрував права власності на спірну квартиру в органах державної реєстрації.

Враховуючи викладене, просив визнати недійсним договір іпотеки від 29 серпня 2006 року, укладений між ним та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки від 29 серпня 2006 року, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Бережним О.С та зареєстрований в реєстрі № 2830.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2015 року скасовано. Позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково.

Вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: кватиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 29 серпня 2006 року, шляхом продажу її за початковою вартістю, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29 серпня 2006 року у розмірі 271 132 грн 51 коп.

Виселено ОСОБА_5 та всіх зареєстрованих осіб з квартири АДРЕСА_1. У решті позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що відповідно до кредитного договору від 29 серпня 2006 року, укладеного між АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4, останній отримав кредит у розмірі 25 000 доларів США на умовах сплати 12 % річних і кінцевим терміном повернення 28 серпня 2026 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 29 серпня 2006 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, що належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 29 серпня 2006 року.

Оскільки, своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором боржник належним чином не виконував, утворилась заборгованість, що станом на 22 жовтня 2010 року становила 34 270 доларів 25 центів США та еквівалентна сумі у національній валюті - 271 132 грн 51 коп., яка стягнута рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області, на підставі чого 05 квітня 2011 року видано відповідний виконавчий лист.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції від 30 травня 2013 року вказаний виконавчий лист повернуто стягувачу у зв'язку із відсутністю майна, на яке можливо звернути стягнення.

Згідно з копією вимоги від 19 червня 2013 року банк направив на адресу ОСОБА_4 вимогу про усунення порушень умов кредитного договору, попереджаючи про намір звернути стягнення на предмет іпотеки у разі непогашення боргу та пропозицією добровільно звільнити квартиру, що є предметом іпотеки. Вказану вимогу ОСОБА_4 отримав 25 червня 2013 року, що підтверджується його підписом на повідомленні про вручення.

Відмовляючи у задоволені позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», суд першої інстанції виходив з того, що на час укладання договору іпотеки від 29 серпня 2006 року ОСОБА_4 не набув права власності на спірну квартиру. Таким чином, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із невідповідності вказаного договору іпотеки чинному законодавству, оскільки предметом іпотеки за вищевказаним договором іпотеки є квартира, право власності на яку у ОСОБА_4 на час укладання договору іпотеки не виникло.

Скасовуючи рішення міськрайонного суду про відмову у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що невиконання зобов'язань за кредитним договором є підставою для задоволення вимог позивача за рахунок предмета іпотеки.

Крім того, враховуючи, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_5 та інші особи, зареєстровані у квартирі, підлягають виселенню без надання їм іншого постійного житла.

Разом з тим, скасовуючи рішення міськрайонного суду в частині задоволення зустрічних позовних вимог та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в державному реєстрі іпотек, що узгоджується з положенням ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватись, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Отже, набуття права власності особи на квартиру та можливість звернення стягнення на неї не залежить від отримання чи не отримання іпотекодавцем документа, що посвідчує право власності на квартиру, оскільки його наявність чи відсутність на зміст права власності не впливає, у зв'язку з чим не перешкоджає іпотекодержателю у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Проте повністю з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ‒ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 33 та ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Відповідно до п. 5.5.2 договору іпотеки, реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, може проводитись, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження в порядку, визначеному чинним законодавством України. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах установлюється за рішенням суду, а в разі необхідності - спеціалізованою організацією, що проводить прилюдні торги, на підставі оцінки предмета іпотеки.

У разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам ч. 6 ст. 38, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 6-1205цс15, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Проте, приймаючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження, апеляційний суд не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, задовольняючи позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та посилаючись на загальний розмір заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд не зазначив усіх складових цієї заборгованості, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, та не перевірив обґрунтованості їх нарахування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 6-2479цс15, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Крім того, згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. ч. 2, 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Проте суд, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо виселення ОСОБА_5 та всіх зареєстрованих осіб з квартири АДРЕСА_1, що є предметом іпотеки, не встановив осіб, які зареєстровані та проживають за вищевказаною адресою.

Переглядаючи рішення міськрайонного суду, апеляційний суд на наведене не звернув уваги, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, у зв'язку із чим судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М.Фаловська