Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/12925/15-ц

Провадження № 2/185/810/16

15 лютого 2016 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючий - суддя Бабій С.О.,

при секретарі Шмик К.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним

ВСТАНОВИВ

До Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилалася на те, що 18.01.2002 між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі продажу нерухомого майна: квартиру, що розташована: вул. Дніпровська, 16/23, м. Павлоград, Дніпропетровська область, договір був посвідчений на Павлоградській товарній біржі 18.01.2002, й у Павлоградському міжміському бюро технічної інвентаризації.

Позивач до суду не прибув, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив позов задовольнити, судові витрати по справі покласти на нього.

Відповідач до суду не прибув, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності на їх належність, допустимість, достовірність та достатність суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, відповідно до п. 2 якого дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 набула права приватної власності на квартиру, що розташована за адресою: вул. Дніпровська, 16/23, м. Павлоград, Дніпропетровська область, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 18.01.2002, зареєстрованого за №01/19 НД. /а.с. 6/

Відповідно до ст. 227 Української РСР Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Проте спеціальною нормою: ч. 2 та ч. 4 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», визначено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами по вищезазначеній угоді було досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов, та вказаний правочин повністю виконаний сторонами.

На момент укладення угоди законодавством не було заборонено укладати та реєструвати договори купівлі - продажу нерухомості на біржах. На даний час згідно чинного законодавства угоди щодо купівлі-продажу нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню.

Суд доходить висновку, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 18.01.2002 р.№01/19 НД є дійсним, квартира розташована за адресою: вул. Дніпровська, 16/23, м. Павлоград, Дніпропетровська область, належить на праві приватної власності позивачу.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 47, 227 ЦК Української РСР, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», ст.ст. 16, 392, 296, 1297 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 179, 212-215, 224-226 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним - задовольнити.

Визнати дійсним правочин, реальним та виконаним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 18.01.2002 за №01/19-НД: квартири, яка знаходиться: Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул.. Дніпровська, 16/23, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на Павлоградській товарній біржі.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяті днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. О. Бабій