АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 550/1045/14-ц Номер провадження 22-ц/786/563/16Головуючий у 1-й інстанції Лисенко В. М. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді: Дряниці Ю.В.,

суддів: Кривчун Т.О., Чумак О.В.,

при секретарі: Ткаченко Т.І.,

з участю: представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представників відповідача - ОСОБА_4, адвоката Кукушкіної Л.Ю.,

перекладача ОСОБА_6,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_7 та представника відповідача ОСОБА_3 - Кукушкіної Людмили Юріївни

на рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про визнання договору позики удаваним правочином.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року до суду з зазначеним позов звернувся ОСОБА_7. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що між ним і ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким позивач позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 70 000 грн., з зобов'язанням повернути борг по першій вимозі протягом 10 днів після заяви позивача про повернення боргу, про що ОСОБА_3 склала розписку. Вказував, що в зв'язку з неможливістю відповідача через скрутне матеріальне становище сплачувати проценти за позикою, відповідач на ім'я позивача надала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Коваль І.В., бути представником з усіма необхідними повноваженнями, щодо розпорядження належною їй земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Позивач зазначав, що в вересні 2013 року ним було отримано повідомлення від довірителя про скасування вищезазначеної довіреності. У зв'язку з чим позивач з метою досудового врегулювання спору звернувся 05 вересня 2014 року до ОСОБА_3 з заявою про повернення заборгованості за договором позики і процентів за користування нею, однак, відповідачка кошти в добровільному порядку не повернула, а тому позивач був змушений звернутися до суду.

Просив стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 70 000 грн., а також проценти за користування позикою, що складають 19 394, 51 грн.

Вирішити питання судових витрат.

В квітні 2015 року представник ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_7, який обґрунтувала тим, що грошей, вказаних у розписці, ОСОБА_3 від відповідача не отримувала, а підписала її не усвідомлюючи суті договору, його змісту та наслідків, оскільки вважала, що укладає договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка належить їй на праві власності.

Просила визнати договір позики на суму 70 000 грн. удаваним правочином. А також визнати, що відносини сторін регулюються правилами щодо договору купівлі-продажу. Вирішити питання судових витрат.

Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики - відмовлено.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про визнання договору позики удаваним правочином - відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2015 року.

З зазначеним рішенням місцевого суду не погодився позивач, оскарживши його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права, в також невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. Вказує, що факт передання ним грошей ОСОБА_3 за договором позики підтверджується розпискою, а тому договір є чинним і підлягає виконанню.

Також на рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2015 року подав апеляційну скаргу представник відповідача, в якій, посилаючись на неналежну оцінку доказів, невідповідність висновків місцевого суду обставинам справи, просив скасувати оскаржуване рішення в частині відмови від задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про визнання договору позики удаваним правочином, ухваливши в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначав, що оскаржуваний договір позики є удаваним правочином, оскільки приховує інший договір, який реально мав місце, а саме договір купівлі-продажу земельної ділянки за довіреністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги ОСОБА_7, з підстав, визначених п.п. 3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, і відхилення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 - Кукушкіної Людмили Юріївни, з підстав визначених ст. 308 ЦПК України, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії Державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_1 від 20 січня 2003 року, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,07 га, розташована на території Вільхуватської сільської ради /т. 1 а.с. 13/.

Згідно до копії договору оренди земельної ділянки від 01 травня 2008 року, ОСОБА_3 передала в оренду, на 10 років, належну їй земельну ділянку площею 5, 07 га - ПСП «Дружба» Чутівського району, в особі ОСОБА_7 /т. 1 а.с. 11/.

Відповідно до оригіналу розписки, ОСОБА_3 одержала від ОСОБА_7 кошти в сумі 70 000 гривень. Зазначено, що позичальник зобов'язується повернути борг по першій вимозі ОСОБА_7 протягом 10 днів після його заяви /т.1 а.с. 74/.

Згідно з копією довіреності від 21 березня 2009 року, ОСОБА_3 видала довіреність ОСОБА_7 з повноваженнями бути представником з усіма необхідними повноваженнями в будь-яких органах, установах чи організаціях, з питань, пов'язаних з розпорядженням, а саме: орендувати земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею, 5,07 га, що знаходиться на території Вільхуватської сільської ради Чутівського району Полтавської області.

Для цього ОСОБА_3 надала ОСОБА_7 право: здійснювати нагляд за належною мені земельною ділянкою, мати вільний доступ до земельної ділянки, при настанні сезону - вживати заходів до обробки землі, змінювати цільове призначення земельної ділянки, вносити необхідні платежі за земельну ділянку, укладати договір оренди, підписувати цивільно-правові угоди згідно вимог чинного законодавства, подавати від імені власника заяви та інші документи, одержувати будь-які довідки, документи, узгодження всіх процедурних питань, подання та підпису всіх документів, необхідних для виконання повноважень, одержання належних мені грошових сум, оренду плату грошима чи в натуральній формі, а також інших документів, що стосуватимуться моїх прав та законних інтересів, ставити питання перед компетентними органами про припинення права власності на землю, при необхідності новий Державний акт на право приватної власності на землю, представляти мої інтереси в судових органах України щодо зазначеної земельної ділянки, оскарження рішення суду, розписуватися за мене та виконувати всі інші дії в межах та в обсязі, передбачених чинним законодавством України для такого роду повноважень /т. 1 а.с. 21/.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що укладений договір позики був безгрошовим, а тому підстави для стягнення грошових коштів з відповідача - відсутні.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Абзацом 2 частини 1 статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно положень ч. 2 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді були одержані позичальником від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Як вбачається з матеріалів справи, договір позики між сторонами був укладений у письмовій формі, що підтверджується оригіналом розписки, приєднаним до матеріалів справи /т.1 а.с. 74/.

На підставі наведеного, висновок місцевого суду про безгрошовість договору, який опирається на пояснення представників ОСОБА_3 - є таким, що не відповідає вимогам закону, оскільки, згідно з положеннями ст. 1051 ЦК України, факт отримання грошових коштів за договором позики, укладеним у письмовій формі, не може спростовуватись свідченнями свідків.

Крім того, зазначені пояснення з приводу безгрошовості оскаржуваного договору позики, були надані представниками відповідача, які взагалі не були присутні підчас укладення угоди, а тому їх свічення не можуть вважатися належними і допустимими доказами, в розумінні положень ст.ст. 58, 59 ЦПК України.

Також факт отримання ОСОБА_3 грошових коштів, передбачених договором позики, підтверджується змістом власноруч написаної нею розписки, відповідно до якої, позичальниця підтверджує, що гроші отримані нею при підписанні даної розписки /т. 1 а.с. 74/.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається зі змісту розписки, строк повернення грошових коштів не визначений, однак, встановлено, що ОСОБА_3 зобов'язується повернути борг по першій вимозі ОСОБА_7 протягом 10 днів після його заяви /т.1 а.с. 74/.

Так, матеріалами справи підтверджується, що вимогу про повернення боргу позивач направив на адресу ОСОБА_3 05 вересня 2014 року, яку остання отримала 06 вересня 2014 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, однак, до цього часу отримані нею кошти повернуті не були. /т. 1 а.с.25, 27/. До суду з зазначеним позовом ОСОБА_7 звернувся 06 листопада 2014 року, тобто більше ніж через 2 місяці після пред'явлення вимоги.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір позики, який оформлено розпискою, який є чинним і відповідачем у законному порядку не спростований. Так як позичальник зобов'язання за угодою у добровільному порядку виконувати відмовляється - сума боргу підлягає стягненню в судовому порядку.

Також, колегія суддів приходить до висновку про задоволення вимоги апелянта ОСОБА_7 про стягнення з відповідачки процентів за користування позикою, з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання віл позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року по справі № 6-132цс14, договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (частиною першою статті 1048 ЦК України).

Таким чином, слід дійти висновку, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046 - 1048 ЦК України.

З огляду на наведене, колегія суддів, приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 процентів за користування позикою, оскільки, позикодавець ОСОБА_7, як суб'єкт договору позики має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Зі змісту розписки про отримання коштів ОСОБА_3 вбачається відсутність домовленості сторін щодо розміру і порядку сплати процентів за договором позики, а тому, а тому їх розмір має визначатися на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Оскільки умовами договору позики також не встановлено строку виконання зобов'язання, сторонами клопотання про застосування позовної давності не заявлялися -колегія суддів вважає, що з позичальника підлягає стягненню заборгованість по процентам за користування грошовими коштами в межах строку заявленого позивачем - з 21 березня 2009 року по 01 вересня 2014 року.

Так, відповідно до листа НБУ від 16.02.2009 р. № 14-011/778-2395, облікову ставку встановлено у розмірі 12 % річних, що складає 1% від розміру позики на місяць. Оскільки за умовами договору позики ОСОБА_3 було передано у борг грошові кошти у розмірі 70 000 грн., то щомісячний процент за позикою становить - 700 грн. Позичальник користувався грошовими коштами за вказаною ставкою 3 місяці, а тому проценти за зазначений період становлять - 2 100 грн.

Постановою НБУ від 12.06.2009 № 343, облікову ставку встановлено у розмірі 11 % річних, що складає 0, 92 % від розміру позики на місяць, отже, щомісячний процент за позикою становить - 644 грн. Позичальник користувався грошовими коштами за вказаною ставкою - 2 місяці, а тому проценти за зазначений період становлять - 1 288 грн.

Постановою НБУ від 10.08.2009 № 468, облікову ставку встановлено у розмірі 10, 25 % річних, що складає 0, 85 % від розміру позики на місяць, отже, щомісячний процент за позикою становить - 595 грн. Позичальник користувався грошовими коштами за вказаною ставкою - 9 місяців, а тому проценти за зазначений період становлять - 5 355 грн.

Постановою НБУ від 07.06.2010 р. № 259, облікову ставку встановлено у розмірі 9, 5 % річних, що складає 0, 79 % від розміру позики на місяць, отже, щомісячний процент за позикою становить - 553 грн. Позичальник користувався грошовими коштами за вказаною ставкою - 1 місяць, а тому проценти за зазначений період становлять - 553 грн.

Постановою НБУ від 07.07.2010 р. № 320, облікову ставку встановлено у розмірі 8, 5 % річних, що складає 0, 71 % від розміру позики на місяць, отже, щомісячний процент за позикою становить - 497 грн. Позичальник користувався грошовими коштами за вказаною ставкою - 1 місяць, а тому проценти за зазначений період становлять - 497 грн.

Постановою НБУ від 09.08.2010 р. № 377, облікову ставку встановлено у розмірі 7, 75 % річних, що складає 0, 65 % від розміру позики на місяць, отже, щомісячний процент за позикою становить - 455 грн. Позичальник користувався грошовими коштами за вказаною ставкою - 19 місяців, а тому проценти за зазначений період становлять - 8 645 грн.

Постановою НБУ від 21.03.2012 р. № 102, облікову ставку встановлено у розмірі 7, 5 % річних, що складає 0, 625 % від розміру позики на місяць, отже, щомісячний процент за позикою становить - 437, 5 грн. Позичальник користувався грошовими коштами за вказаною ставкою - 15 місяців, а тому проценти за зазначений період становлять - 6 562, 5 грн.

Постановою НБУ від 06.06.2013 р. № 209, облікову ставку встановлено у розмірі 7, 0 % річних, що складає 0, 58 % від розміру позики на місяць, отже, щомісячний процент за позикою становить - 406 грн. Позичальник користувався грошовими коштами за вказаною ставкою - 2 місяці, а тому проценти за зазначений період становлять - 812 грн.

Постановою НБУ від 09.08.2013 р. № 315, облікову ставку встановлено у розмірі 6, 5 % річних, що складає 0, 54 % від розміру позики на місяць, отже, щомісячний процент за позикою становить - 378 грн. Позичальник користувався грошовими коштами за вказаною ставкою - 13 місяців, а тому проценти за зазначений період становлять - 4 914 грн.

Таким чином, в період з 21 березня 2009 року до 01 вересня 2014 року підлягало сплаті 30 726, 50 грн. процентів за користування грошовими коштами, які були надані у якості позики.

Однак, як встановлено судом, згідно домовленості між сторонами, позикодавцем, в рахунок оплати процентів за користування позикою, зараховувалась орендна плата за користування земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, розмір плати за зазначений період часу становив 12 906, 99 грн.

З огляду на наведене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування грошовими коштами, отриманих в борг за договором позики, у розмірі - 17 819, 51 грн.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 про необхідність визнання оскаржуваного договору позики удаваним, оскільки він був вчинений для приховування укладення іншого договору, який реально мав місце, а саме договору купівлі-продажу земельної ділянки за довіреністю - колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Аналізувавши наведені положення закону, колегія суддів, приходить до висновку, що для визнання правочину удаваним необхідна наявність таких обставин: між сторонами внаслідок укладення правочину виникли права і обов'язки; такі права і обов'язки не випливають зі змісту укладеного правочину.

Колегією суддів встановлено, що за оскаржуваним договором позики - одна сторона передала у борг іншій стороні грошові кошти у розмірі 70 000 гривень, а інша сторона зобов'язувалась повернути грошові кошти у повному обсязі на першу вимогу позикодавця.

Однак, відповідачем не було доведено, що між сторонами виникли інші правовідносини ніж ті, що були передбачені договором позики.

Так, представник відповідача зазначаючи, що договір позики мав на меті приховування договору купівлі-продажу земельної ділянки, не надала суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що між сторонами виникли права і обов'язки, які випливають із договору купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З наведеного вбачається, що договір купівлі-продажу передбачає передання однією стороною у власність іншій стороні певного майна або товару, проте, у колегії немає підстав вважати, що земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5, 07 га, розташована на території Вільхуватської сільської ради, була передана у власність ОСОБА_7, оскільки, достеменно встановлено, що зазначена земельна ділянка належить на праві власності ОСОБА_3, на підставі Державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_1 від 20 січня 2003 року, який є чинним на момент розгляду справи, що не оспорюється сторонами.

Так само, на думку колегії суддів, безпідставними є посилання апелянта на те, що укладення договору купівлі-продажу відбувалося шляхом оформлення сторонами довіреності на ім'я ОСОБА_7 щодо уповноваження останнього користуватися і розпоряджатися земельною ділянкою, що належить на праві власності ОСОБА_3, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Як передбачено ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Беручи до уваги положення викладених вище норм закону, обставини справи, колегія суддів вважає наведені доводи позивача - необґрунтованими, оскільки зміст правовідносин, якими регулюються зобов'язання за договором позики та правовідносини представництва за довіреністю, є різними за своєю правовою природою, при цьому останні не містять обов'язку щодо оплати вчинених дій, оскільки передбачають добровільну передачу своїх прав іншій особі для представництва перед третіми особами.

Отже, доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 - Кукушкіної Людмили Юріївни, висновків місцевого суду не спростовують, тому колегія суддів вважає, що в частині відмови у задоволенні зустрічного позову - рішення місцевого суду ґрунтується на законі.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками місцевого суду і обґрунтуванням відмови у задоволенні позову ОСОБА_7, оскільки вони є помилковими і такими, що прийняті з порушенням норм матеріального права, а також невідповідністю обставинам справи, а тому, судова колегія вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції у цій частині і ухвалити нове рішення по суті позовних вимоги позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Так, документально підтверджені судові витрати, які були понесені позивачем складаються з удового збору в сумі 893, 95 грн. за подачу позову до суду /т. 1 а.с. 1/, судового збору в сумі 983, 35 грн. за подачу апеляційної скарги /т. 2 а.с. 127/. Загальний розмір судових витрат становить 1 877 , 30 грн.

Ураховуючи, що судова колегія прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_7і часткове скасування рішення місцевого суду, то з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. п.3,4, ч.1 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - Кукушкіної Людмили Юріївни- відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - задовольнити.

Рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2015 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики. Ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 заборгованість за договором позики, яка складається з грошової суми у розмірі 70 000 грн. (сімдесят тисяч гривень) та процентів за користування позикою, у розмірі 17 819, 51 грн. (сімнадцять тисяч вісімсот дев'ятнадцять гривень 51 копійка).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 1 877, 30 грн. (одна тисяча вісімсот сімдесят сім гривень 30 копійок) в рахунок відшкодування понесених судових витрат.

В іншій частині рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2015 року- залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) Ю.В.Дряниця

Судді: (підпис) Т.О.Кривчун

(підпис) О.В.Чумак

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Ю.В.Дряниця