О К Р Е М А Д У М К А
судді судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Рівненської області
ОСОБА_1 у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Рокитнівського районного суду Рівненської області від 29 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя
28 вересня 2016 року м. Рівне
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 152 ЦПК України забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти допускається лише у випадку, коли це майно або грошові кошти належать відповідачу.
Про це також зазначено і в розясненнях, які містяться у пункті 3 Постанови Пленум Верховного Суду України, «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року.
З матеріалів справи вбачається, що в порядку забезпечення позову по даній справі накладено арешт на майно, власником якого є особа, яка не є відповідачем по даній цивільній справі.
Згідно із ст.151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розяснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.
З огляду на характер заявлених позовних вимог, які зводяться лише до стягнення із відповідача 1/2 вартості автомобіля, який певний час перебував у власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та відсутністю будь-яких вимог щодо визнання недійсним договору-купівлі продажу цього автомобіля, який був укладений за пять місяців до предявлення ОСОБА_3 свого позову, даний вид забезпечення позову взагалі не може слугувати заходом, який буде сприяти виконанню рішення у даній цивільній справі, навіть якщо позовні вимоги останньої будуть задоволенні у повному обсязі, оскільки на даний час законним власником цього автомобіля є інша особа, яка не є учасником даної справи і неправомірність набуття цією особою права власності на це рухоме майно в судовому порядку не встановлена.
Відповідно до розяснень, які містяться в пункті 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Таким чином, ухвала Рокитнівського районного суду Рівненської області від 29 липня 2016 року підлягала скасуванню, як винесена із порушенням норм процесуального права.
Суддя М.П. Григоренко