Ухвала

іменем україни

12 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Комиш-Зорянська селищна рада Куйбишевського району Запорізької області, про усунення перешкод у використанні земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 10 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 31 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 19 липня 2013 року належить квартира АДРЕСА_1, а відповідач ОСОБА_2 є власником квартири № 10 у вказаному будинку.

Зазначав, що відповідач на земельній ділянці, яка фактично знаходиться у спільному користуванні мешканців багатоквартирного будинку, без його згоди та згоди інших співвласників багатоквартирного будинку встановила огорожу, утворивши два палісадника, розмежовані доріжкою, що веде до спільного проходу в будинок, а також спорудила дві вигрібні ями з порушенням чинних будівельних і санітарних норм, що унеможливлює вільно володіти та користуватися власністю.

Посилаючись на наведене та на те, що на вимоги привести земельну ділянку до первісного стану, відповідач не реагує, позивач, із урахуванням уточнених позовних вимог, просив зобов'язати ОСОБА_2 ліквідувати встановлену на прилеглій до квартир № 9 та № 10 по АДРЕСА_1 огорожу шляхом її демонтажу (розбирання, зняття металевих конструкцій та опор з місця встановлення), ліквідувати споруджені дві каналізаційні вигрібні ями, забезпечити вільний доступ до проходу та проїзду до будинку.

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 10 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 31 березня 2016 року, позов задоволено.

Усунуто перешкоди, які обмежують використання ОСОБА_1 земельної ділянки багатоквартирного житлового будинку та прибуткової території за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_2 ліквідувати встановлену нею огорожу, розташовану на прилеглій до квартир № 9 та № 10 в будинку АДРЕСА_1 земельній ділянці, шляхом демонтажу (розбирання, зняття металевих конструкцій та опор з місця встановлення), а також ліквідувати споруджені нею дві каналізаційні вигрібні ями, розташовані на прилеглій до квартир № 9 та № 10 в будинку АДРЕСА_1 земельній ділянці, шляхом їх засипання.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19 липня 2013 року належить квартира № 9 в одноповерховому житловому будинку АДРЕСА_1

Власником квартири № 10 у вказаному будинку є ОСОБА_2

Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 не створювалось, земельна ділянка у власність або користування співвласникам у встановленому законом порядку не передавалась та знаходиться у комунальній власності Комиш-Зорянської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області.

Також встановлено, що ОСОБА_2 без будь-яких дозвільних документів встановила огорожу на частині прибудинкової земельної ділянки загального користування, утворивши два палісадника, які розмежовуються доріжкою, що веде до спільного входу до квартир № 9 та № 10, а також спорудила дві вигрібні ями на відстані 2,2 м та 5,3 м.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, посилаючись на приписи ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України, виходив із того, що ОСОБА_1 позбавлений можливості використовувати спірну земельну ділянку за її призначенням, оскільки своїми діями відповідач перешкоджає вільному доступу, проходу та проїзду до належної йому квартири.

З такими висновками суду першої інстанції погодився й апеляційний суд.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте ухвала апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає, з огляду на наступне.

Статтею 40 ЗК України передбачено, що земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва передаються у власність за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або на підставі цивільно-правових угод.

Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 42 ЗК України).

При цьому під прибудинковою територією слід розуміти встановлену за проектом поділу території мікрорайону (кварталу) та проектом забудови земельну ділянку багатоквартирної несадибної житлової забудови, необхідну для розміщення й обслуговування жилого будинку та пов'язаних із ним господарських і технічних будівель і споруд, тобто нею є територія під жилим будинком, проїзди та тротуари, озеленені ділянки та ігрові майданчики, майданчики для відпочинку, занять спортом, тимчасового зберігання автомобілів жителів будинку, для господарських цілей та інші території, пов'язані з утриманням і експлуатацією будинку.

Виходячи з аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, та норм ст. 42 ЗК України слід дійти висновку, що у разі приватизації громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить у житловий комплекс, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об'єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року № 1521 «Про реалізацію Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» (підпункт «д» п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2005 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»).

У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання.

Нормами земельного законодавства не передбачена можливість передачі у власність чи користування окремих співвласників багатоквартирних будинків земельної ділянки (на якій розташований багатоквартирний жилий будинок) або її частини.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, земельна ділянка, на якій розташований багатоквартирний будинок АДРЕСА_1, є комунальною власністю Комиш-Зорянської селищної ради, оскільки вказана земельна ділянка не передавалася у користування власників квартир. Крім того, власниками квартир вказаного будинку об'єднання співвласників багатоквартирного будинку не створювалося (а. с. 11).

Таким чином, системний аналіз наведеного вище дозволяє дійти висновку про те, що у встановленому законом порядку спірна земельна ділянка не передавалась у власність чи користування співвласникам квартир, в тому числі позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає, що об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

На вказані обставини, зокрема на те, що позов подано неналежною особою, яка не є власником чи користувачем спірної земельної ділянки та такою, що не уповноважувалася представляти інтереси селищної ради в суді, звертала увагу при подачі апеляційної скарги ОСОБА_2, проте суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення районного суду, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, не визначився з нормами матеріального права, які підлягають застосування, не з'ясував, у чому саме полягає порушення прав позивача, оскільки у останнього не виникло право власності на земельну ділянку з огляду на те, що така знаходиться у комунальній власності Комиш-Зорянської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області.

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, проте, не спростувавши доводів апеляційної скарги, залишив без змін рішення суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 31 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська