У Х В А Л А

21 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а :

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від

3 липня 2015 року позов ОСОБА_5 задовольнив: стягнув на її користь з ОСОБА_4 1 тис. 295 доларів США 22 центи, що станом на 10-11 березня

2015 року за офіційним курсом Національного банку України становить

28 тис. 158 грн 8 коп., а також вирішив питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд Закарпатської області рішенням від 7 серпня 2015 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від

3 липня 2015 року скасував та ухвалив нове, яким відмовив ОСОБА_5 у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 27 січня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнила, рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 7 серпня 2015 року скасувала та залишила в силі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 3 липня 2015 року.

10 березня 2016 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частини четвертої статті 65 Сімейного кодексу України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У підтвердження неоднаковості застосування норм матеріального права заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня, 30 листопада й 10 грудня

2015 року та 3 й 8 лютого 2016 року, а також постанову Верховного Суду України від 19 червня 2013 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанцій, установив, що отримані позивачкою за кредитним договором кошти у сумі 15 тис. доларів США використані в інтересах сім'ї, однак заборгованість за кредитом у розмірі 2 тис. 590 доларів США 45 центів погашена ОСОБА_5 після розірвання шлюбу за рахунок особистих коштів та дійшов висновку про стягнення на її користь з відповідача Ѕ частину сплаченої самостійно суми.

Наданими для порівняння ухвалами від 2 вересня, 30 листопада й

10 грудня 2015 року та 3 й 8 лютого 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишав без змін рішення, якими суди відмовляли в задоволенні позовних вимог про стягнення з одного із подружжя коштів за борговими зобов'язаннями іншого з подружжя, виходячи з відсутності доказів, що отримані кошти використані в інтересах сім'ї тощо.

Порівняння зазначених судових рішення, наданих заявником на підтвердження вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосували норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

Постанова Верховного Суду України від 19 червня 2013 року не є рішенням суду касаційної інстанції, ухваленим у порядку касаційного провадження, а прийнята у порядку, визначеному главою 3 розділу V ЦПК України, тому не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко