АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2105/16 Справа № 192/1353/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Омелюх В. М. Доповідач - Болтунова Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Козлова С.П., Тамакулової В.О.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - державний нотаріус Солонянської державної нотаріальної контори - Супруненко Алла Миколаївна про внесення змін до іпотечного договору, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.(а.с.134-140)

З таким рішенням не погодився позивач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. (а.с. 148-150)

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстснції встановлено, що 21 вересня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 008/07-МК/13, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 34 500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20 вересня 2022 року. (а.с.7-9)

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 21 вересня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено іпотечний договір №008/07/01-МК/13.(а.с.11-13)

Відповідно до умов вказаного договору, іпотекодавці передали в іпотеку належну їм на праві власності квартиру, надавши при цьому правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

Звертаючись з позовною заявою, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» посилався на те, що в результаті технічної помилки, у п. 1 іпотечного договору предметом іпотеки помилково зазначена квартира АДРЕСА_2, а тому просив змінити п.1 іпотечного договору та викласти його в наступній редації: «Іпотекодавці передають в іпотеку іпотеодержателю нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1», зазначаючи, що вказана помилка унеможливлює реалізацію прав банка на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зі справи видно, що рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2013 року, яке набрало законної сили, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було відмовлено у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки з тих підстав, що предметом договору є квартира АДРЕСА_2, яка не належить на праві власності іпотекодавцям, а відповідно не могла бути передана ними у іпотеку.

Встановивши наявність помилки у договорі іпотеки, банк 04 лютого та 30 серпня 2013 року направляв відповідачам рекомендовані листи з повідомленням про вручення, за яким їм було запропоновано укласти додатковий договір до іпотечного договору та викласти п. 1 договору у новій редакції із зазначенням правильної адреси предмета іпотеки. Між тим відповідачі, отримавши ці листи, згоди на вказану пропозицію не надали. (а.с.15-18)

Факт належності на праві власності відповідачам квартири АДРЕСА_3, а не квартири АДРЕСА_4, яка зазначена як предмет іпотеки іпотечному договорі №008/07/01-МК/13 від 21 вересня 2007 року, підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 27 грудня 1996 року, договором купівлі-продажу 1/4 частини квартири від 07 березня 2006 року, витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 10 березня 2006 року, а також технічним паспортом на квартиру, які містяться в матеріалах справи. (а.с.94 - 97).

Зокрема, цей факт було встановлено рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2013 року у справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про тлумачення змісту правочину та рішенням цього ж суду від 21 листопада 2014 року у справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - державний нотаріус Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко А. М. про зобов'язання вчинити певні дії, а саме, укласти додаткову угоду до іпотечного договору від 21 вересня 2007 року щодо викладенния п.1 в наступній редакції: ««Іпотекодавці передають в іпотеку іпотеодержателю нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1». Вказаними судовими рішеннями у позовах банку було відмовлено та вони набрали законної сили. (а.с.20-24,25-27,127,128-129)

Розглядаючи по суті даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами договір іпотеки № 008/07/01-МК/13 нерухомого майна не містить положень щодо права однієї із сторін без згоди іншої сторони вносити до нього зміни, волевиявлення відповідачів на внесення таких змін відсутнє, позивачем в позовній заяві не зазначено наявності, передбачених ч.4 ст.652 ЦК України положень щодо зміни умов іпотечного договору за рішенням суду, а відтак дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Однак з такими висновками колегія суддів погоджується не в повному обсязі з огляду на наступне.

Згідно ст. 626 ЦК України - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року, в редакції, яка була чинною на момент укладання договору, державна реєстрація іпотеки здійснюється особою, на яку відповідно до законодавства покладені функції щодо державної реєстрації обтяжень нерухомого майна іпотекою, на підставі повідомлення іпотекодержателя. Обтяження нерухомого майна іпотекою, яка виникає відповідно до закону або рішення суду (включаючи податкову заставу, предметом якої є нерухоме майно), підлягають реєстрації відповідно до законодавства у тому ж реєстрі, в якому реєструються обтяження нерухомого майна іпотекою, яка виникла відповідно до договору.

Згідно п.4 прикінцевих положень вказаного закону, до набрання чинності законом «Про державний реєстр прав на нерухоме майно» порядок державної реєстрації іпотек встановлюється Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації іпотек, що затверджується Кабінетом Міністрів України

Згідно п.2 та 6 Тимчасового положення, державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси є реєстраторами, які згідно з договорами, укладеними з адміністратором Реєстру, здійснюють державну реєстрацію іпотек, відомостей про обтяження чи зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою.

Згідно з витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, 21 вересня 2007 року Солонянською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області було зареєстровано згідно іпотечного договору №008/07/01-МК/13 за №5708329, №5708509 та №5708538 обтяження у вигляді арешту об'єкта нерухомого майна: квартири АДРЕСА_5 (а.с.98-99).

Відповідно до витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек, цього ж дня нотаріальною конторою за реєстраційним №5708575 було внесено реєстраційний запис до Державного реєстру іпотек про реєстрацію іпотеки за іпотечним договором №008/07/01-МК/13 від 21 вересня 2007 року, згідно об'єктом обтяження є квартира АДРЕСА_5. (а.с.100)

Таким чином, державним нотаріусом не було допущено помилки при реєстрації іпотеки та внесені правильні відомості щодо предмета іпотеки до зазначених реєстрів. Така технічна помилка міститься лише у самому договорі №008/07/01-МК/13 від 21 вересня 2007 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 вересня 2013 року банк звернувся до державного нотаріуса Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко А.М. із листом № 1.1-12/236 від 30 серпня 2013 року, в якому ставилось питання щодо виправлення описки в адресі предмета іпотеки в іпотечному договорі №008/07/01-МК/13 від 21 вересня 2007 року. (а.с.14)

На вказане звернення нотаріус повідомила, що нею було надіслано іпотекодавцям листа з проханням з'явитись до нотаріальної контори для укладання та підписання договору про внесення змін до п.1 основного іпотечного договору щодо правильності написання адреси предмета іпотеки, однак відповідачі на її письмову пропозицію щодо внесення таких змін до нотаріальної контори не звертались. (а.с.19)

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення такого захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права.

Колегія суддів вважає, що заявивши позовні вимоги до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про зміну тексту пункту іпотечного договору та викладення його у зазначеній вище редакції, банк поставив питання про ухвалення рішення, яке не може бути реалізоване під час його виконання та суперечить ст.16 ЦК України.

Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

На час звернення банку до нотаріальної контори із клопотанням про усунення помілки, питання щодо внесення виправлень у документи, посвідчені нотаріусом, регулювалось Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, Правилами ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 №3253/5 (зі змінами).

Статтею 119 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Проте суд, як державний орган, на який покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов'язаний визначити суб'єктивний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України, згідно з яким суд повинен при проведенні попереднього судового засідання вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів (ст. 33 ЦПК України).

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів.

Однак, суд першої інстанції не роз'яснив належним чином позивачу його прав, зокрема, щодо можливості залучення до участі у справі в якості відповідача державного нотаріуса Солонянської державної нотаріальної контори - Супруненко А. М. та не вирішив цього питання в порядку, передбаченому ст. ст. 32, 33 ЦПК України, не попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, не сприяв здійсненню її прав.

При цьому залучення нотаріуса в якості третьої особи є порушенням норм процесуального права та прав усіх сторін, оскільки процесуальні права третьої особи та відповідача, згідно з нормами ЦПК України, суттєво відрізняються за своїм змістом та порядком реалізації прав.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, з інших підстав. А отже апеляційна скарга задовольняється частково.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» - задовольнити частково.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року скасувати і в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: