АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів: Литвинюк І.М., Міцнея В.Ф.,

секретар Шерівська Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення основного боргу за кредитним договором, відсотків та пені за користуванням кредитом, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04 листопада 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ПАТ КБ «Надра» звернулося у Першотравневий районний суд м. Чернівці з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення основного боргу за кредитним договором, відсотків та пені за користуванням кредитом. Зазначало, що 30.10.2007 року між ПАТ КБ «Надра» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2007/840-МК/275 (далі по тексту - Договір), відповідно до якого банком було надано позичальнику кредит в розмірі 15000 дол. США зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 15,5% річних.

В якості забезпечення виконання вказаного зобовязання 30.10.2007 року було укладено договір застави № МК-275/1, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав у заставу банку вантажний сідловий тягач марки IVECO модель 440E 42,1997 року випуску, синього кольору, шасі WJMMIVSJ00C32865, реєстраційний номер CE3901АС.

Також, з метою забезпечення виконання зобовязання за Договором 30.10.2007 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність за неналежне виконання основного зобовязання.

справа № 22-ц/794/184/16 р. Головуючий у І інстанції Войтун О.Б.

категорія: 27 Доповідач Лисак І.Н.

03.04.2015 року відповідачам були направлені претензії про порушення зобовязання по Договору, на які вони не відреагували.

Так як банк належним чином виконав зобовязання по видачі кредиту, а позичальник порушив умови Договору, то загальна сума заборгованості ОСОБА_1 по Договору перед ПАТ КБ «Надра» станом на 11.03.2015 року складає 4569,89 дол. США, в тому числі: заборгованість по тілу кредиту 2415, 18 дол. США; несплачені відсотки 1134,78 дол. США; пеня за прострочення сплати кредиту 843,56 дол. США; штраф за порушення вимог кредитного договору 176,37 дол. США. Саме тому, просило солідарно стягнути з відповідачів на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість на загальну суму 4569,89 дол. США, що у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 11.03.2015 року становить 98494,60 грн.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04 листопада 2015 року в задоволені позову ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення основного боргу за кредитним договором, відсотків та пені за користуванням кредитом відмовлено у звязку із закінченням строків позовної давності за вимогами до основного зобовязання.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Надра» просить скасувати вищезазначене рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги ПАТ КБ «Надра» задовольнити та стягнути солідарно з відповідачів заборгованість на загальну суму 4569,89 дол. США, що у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 11.03.2015 року становить 98494,60 грн. Вважає, що рішення прийняте з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права, в якому суд першої інстанції суперечить своїм же твердженням і не бере до уваги розрахунок заборгованості, де зазначено останню оплату по кредитному договору 01.01.2014 року, а звертає увагу на дату передостанньої оплати по кредиту - 20.03.2012 року, що стало підставою неправильного відрахування строків позовної давності. У забезпечення своїх вимог посилається на ст.ст. 526, 527, 530, 553, 554, 611, 625, 1050, 1054 ЦК України.

Заявою від 01.02.2016 року ОСОБА_1 заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, вважаючи правильним висновок суду про початок перебігу строку позовної давності після проведення платежу 20.03.2012 року.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які брали участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Обґрунтування апеляційної скарги зводиться до того, що суд першої інстанції при застосуванні загальних строків позовної давності до основного зобовязання невірно визначив початок його перебігу, а саме не врахував оплату по Договору від 01.01.2014 року на суму 15 дол. США, взявши до уваги для визначення початку строку передостанню оплату на суму 360 дол. США від 20.03.2012 року.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено про наявність між сторонами кредитно-договірних відносин на підставікредитного договору № 2007/840-МК/275 від 30.10.2007 року між ПАТ КБ «Надра» і ОСОБА_1 (далі по тексту - Договір), відповідно до якого банком було надано позичальнику кредит в розмірі 15000 дол. США на строк до 19.10.2012 року зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 15,5% річних (а.с. 13-16). Цього ж дня з метою забезпечення виконання зобовязання за Договором між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель поручився перед кредитором за належне виконання ОСОБА_1 своїх зобовязань за Договором (а.с. 17-18).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Згідно ч. 3 і 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 4.1.1. Договору повернення кредиту та сплата відсотків здійснюється згідно з Графіком повернення кредиту та сплати відсотків (далі по тексту - Графік), який є невідємною частиною цього Договору (а.с. 13). З Графіка, доданого до матеріалів справи, вбачається, що погашення кредиту та відсотків за користування кредитом здійснюється відповідними періодичними платежами (а.с. 15-16), тобто сторони Договору встановили строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 19.10.2012 року.

В силу ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В порушення цих вимог, застосовуючи до основного зобовязання строк позовної давності, початок перебігу якого безпідставно визначив з 21 березня 2012 року, суд першої інстанції не обґрунтував свої висновки про те, чому ОСОБА_1 перестав виконувати зобовязання не з 01 січня 2014 року на суму 15 доларів США, як про це зазначав позивач в розрахунку, а з 20 березня 2012 року. Не спростований такий розрахунок й ОСОБА_1 Крім того, суд безпідставно ототожнив застосування наслідків загального строку позовної давності до основного зобовязання з преклюзивним строком, визначеним ч.4 ст.559 ЦК України, прийнявши таке клопотання щодо вимог основного боржника без його участі та відсутності уповноваженого представника.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, крім іншого є: невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскаржуване рішення є необґрунтованим, містить невідповідність висновків суду обставинам справи, до спірних правовідносин не застосовано закон, який підлягав застосуванню, через що підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті позовних вимог та заперечень сторін.

Частково задовольняючи позовні вимоги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України обов'язком позичальника за кредитним договором є, зокрема, повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

Відповідно до ст. ст. 629, 638 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 553, 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником його обов'язку, а у випадку порушення такого обов'язку боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

В силу ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

На підставі ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно п.1.1. предметом Договору (а.с.13-16) були грошові кошти в сумі 15000 доларів США, залишок неповернутої суми з яких згідно наданого розрахунку (а.с.4) становить 2415,18 доларів США.

За умовами п.3.1 та п.4.1.2.2 Договору кредит надається позичальнику строком по 19 жовтня 2012 року включно зі сплатою за користування відсотків з розрахунку 15.5% річних, а при простроченні виконання зобовязання у відношенні повернення кредиту у розмірі 25% річних. Розмір несплачених відсотків позивач визначив в сумі 1134.78 доларів США.

Згідно п.9.2 Договору, за порушення строку повернення кредиту та/чи сплати відсотків за користування кредитом позичальник сплачує штраф у розмірі 5.0% від суми заборгованості, що визначено позивачем в сумі 176.37 доларів США.

Разом залишок по тілу кредиту, відсотків на користування кредитом та штраф становить 3726.33 долари США, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення 2594,4535 грн. за 100 доларів складає 96677,97 грн. що в силу ст.10-11 ЦПК України не спростовано відповідачами.

Проте, нарахування пені в іноземній валюті суперечить закону виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93 (далі по тексту - Декрет).

Відповідно до ч.1 ст. 3 Декрету валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

Таким чином, за системним аналізом статей 192, 533 ЦК України та Декрету вбачається, що за наявності кредитно-договірних відносин, предметом якого є іноземна валюта, при порушенні зобовязань, відповідальність на яке встановлена в іноземній валюті, стягнення має проводитись по курсу іноземної валюти до гривні на час нарахування таких санкцій.

Встановлюючи розмір пені в національній валюті, колегія суддів керується сумою чергового платежу згідно наданого розрахунку з 11.03.2014 року по 04.03.2015 року, перерахованою за курсом НБУ на день виникнення обовязку її оплати, з урахуванням наданих позивачем кількості прострочених днів та розміром пені, визначеної п.9.2 Договору, що становить 13326.33 грн. Штраф 176,37 доларів США на день прийняття рішення про його стягнення за офіційним курсом НБУ від 10.02.2016 року за 100 доларів США складає 4575,84 грн.

Сторонами суду не надано доказів чи спростувань щодо виконання ними умов пунктів 3.3, 3.4 та 4.1.4 Договору щодо звернення стягнення на заставлене майно та його вартість, зарахована в рахунок виконання зобовязань.

З матеріалів справи вбачається, щопредставником співвідповідача та, одночасно, поручителя - ОСОБА_3 у судовому засіданні було заявлено про застосування до спірних правовідносин з поручителем наслідків спливу строку позовної давності, передбаченого ч.4 ст.559 ЦК України (а.с. 75), на що судом першої інстанції в рішенні суду не надано правової оцінки.

Так, ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

При цьому зазначене положення не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Так, за умовами Договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до 19, 20, 21 числа кожного місяця відповідно до Графіку, тому початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань.

Як вбачається з п.1.3 Договору, строк виконання зобовязань встановлений для боржника до 19 жовтня 2012 року. Як вбачається з графіку виконання зобовязання та розрахунку заборгованості, основний боржник припинив виконувати взяті на себе зобовязання з 01 січня 2014 року, що в силу п.4.1.4 та 6.1.4 Договору надавало право банку на дострокове виконання зобовязань. Таким чином, як при достроковому виконанні строк вимоги до поручителя сплив 1 липня 2014 року, так і при договірному строк до поручителя спливав 19 квітня 2013 року, а позов до суду був предявлений лише 28 квітня 2015 року, тобто після закінчення 6-ти місячного строку.

Вказана правова позиція Верховного суду України викладена у справі № 6-53цс14 від 17.09.2014 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову щодо солідарної відповідальності поручителя.

З урахування вимог частин 1 та 3 ст.88 ЦПК України за рахунок ОСОБА_1 судовий збір за подачу позову в сумі 984.95 грн. та за апеляційний розгляд в сумі 1083.44 грн. підлягає стягненню в дохід держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» заборгованість станом на 11 березня 2015 року в сумі 3549 (три тисячі пятсот сорок девять) доларів 96 центів США по тілу кредиту та відсоткам, 17902 (сімнадцять тисяч девятсот дві) грн. 17 коп. пені та штрафу за порушення зобовязання.

В задоволенні решта позовних вимогах відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 до спеціального фонду Державного бюджету України 2068 (дві тисячі шістдесят вісім) грн. 39 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: