Справа №1414/3423/2012 08.02.2016 08.02.2016 08.02.2016
Провадження №22-ц/784/8/16
Справа № 1414/3423/2012
Провадження № 22ц/784/8/16 Головуючий у 1-ї інстанції Беспрозванний В.В.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції Самчишина Н.В.
Рішення

Іменем України

08 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю:

- відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

(далі - ПАТ КБ «ПриватБанк» або банк)

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 16 лютого 2015 року за позовом ПАТ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють від свого імені та імені ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, без самостійних вимог - Служба у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради, про звернення стягнення на іпотечне майно, виселення та зобов'язання вчинити певні дії та за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють від свого імені та імені ОСОБА_4, ОСОБА_5, до ПАТ КБ «ПравитБанк», треті особи без самостійних вимог - Служба у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради, Національний Банк України, про визнання недійсним кредитного договору та визнання дій протиправними,

встановила:

10 липня 2012 року ПАТ «ПриватБанк» звернулося до суду з вищезазначеним позовом, який неодноразово уточнював, та обґрунтовував наступним.

27 липня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № NKIPGK11050028, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 48 116 доларів США під 10, 08 % річних терміном повернення 26 липня 2035 року.

У цей же день, на забезпечення виконання зобов'язань за вищенаведеним кредитним договором між позивачем та ОСОБА_2 укладений іпотечний договір, з дотриманням нотаріальної форми посвідчення, згідно з яким в іпотеку банку передана придбана за кредит банку квартира за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 20 червня 2012 року утворилася заборгованість у сумі 66 122, 52 дол. США, яка складається з: заборгованості за кредитом у сумі 36 954, 12 дол. США., заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 12 610, 26 дол. США, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 2 730,96 дол. США, пені у сумі 12 345,12 дол. США.

Банк зазначав, що не надавав згоди, як це передбачено умовами іпотечного договору, на реєстрацію інших відповідачів за адресою предмета іпотеки, тому вважав, що їх реєстрація є порушенням умов договору та виселення і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя.

-2-

Уточнюючи позовні вимоги, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 порушує кредитні зобов'язання та станом на 20 червня 2012 року має заборгованість в загальному розмірі 66 122,52 дол. США, що еквівалентно 528 484 грн. 24 коп., позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу ним квартири з можливістю укладення від імені відповідача договору купівлі - продажу будь - яким способом з іншою особою-покупцем, з правом отримання витягу з Державного реєстру прав власності, з проведенням дій щодо отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування та з наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу предмету іпотеки, а також виселити з вказаної квартири відповідачів, які зареєстровані та проживають в ній, зі зняттям останніх з реєстраційного обліку та провести розподіл судових витрат у справі.

Заперечуючи проти позову, відповідачі пред'явили зустрічний позов, в якому посилаючись на невідповідність умов кредитного договору вимогам цивільного законодавства України та Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року (з наступними змінами), просили визнати протиправними дії позивача щодо надання кредиту ОСОБА_2, як резиденту України в іноземній валюті заздалегідь для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України, визнати бездіяльність позивача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, в даному випадку за тим, щоб позичальник використав отриману в нього валюту саме на розрахунку з іншими резидентами України, та визнати недійсним укладений кредитний договір.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Додатковим рішенням цього ж суду від 16 лютого 2015 року доповнено рішення та відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення відповідачів та зняття з реєстраційного обліку.

Додатковим рішенням того ж суду від 16 листопада 2015 року відмовлено у задоволенні зустрічного позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та додаткове рішення від 16 лютого 2015 року і ухвалити нове рішення, яким його вимоги задовольнити.

Отже, з огляду на мотиви апеляційної скарги оскаржується рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову, в іншій - не оскаржується, а тому відповідно до ст. 303 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

В письмових поясненнях управління Національного банку України в Миколаївській області, просило врахувати, що рішення районного суду не впливає на права та обов'язки Національного банку України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із наступних підстав.

В силу ст.ст.525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

-3-

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під порушенням зобов'язання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобов'язання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобов'язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов'язання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобов'язання могли утримуватися від їх вчинення.

За ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

При цьому, відповідно до ст.ст.622,625 ЦК України боржник, не звільняється від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитного договору та договору іпотеки.

Так, за ст. ст.33, 38, 39 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року (з наступними змінами) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь - якій особі - покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі - продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки.

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються:

- загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

- опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

-4-

- заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;

- спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону;

- пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;

- початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 липня 2007 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», у простій письмовій формі на умовах зворотності, строковості, платності, забезпеченості, цивільно - правової відповідальності та цільового використання уклало з ОСОБА_2 кредитний договір № NKIPGK11050028, на виконання умов якого передало позичальнику грошові кошти в сумі 48 116 дол. США, на наступні цілі: придбання трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 у розмірі 37 000 дол. США, а також на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених кредитним договором у розмірі 11 116 дол. США, отримавши, натомість, обов'язок позичальника повернути таку ж суму кредиту частинами згідно графіку погашення не пізніше 27 липня 2035 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84% на місяць від суми залишку заборгованості по кредиту за користування ним та комісії у розмірі 0,20% від суми наданого кредиту щомісяця, визначеному договором.

Порушення умов договору давало право постраждалій стороні на застосування передбачених сторонами видів забезпечення виконання кредитного зобов'язання та приведення в дію механізму цивільно - правової відповідальності, передбаченої цивільним законом України.

Так, порушення позичальником умов кредитного договору, давало банку право нараховувати пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 грн. (п.п.4.1 кредитного договору).

27 липня 2007 року сторони уклали іпотечний договір, за яким позичальник на забезпечення виконання зобов'язання, передав в іпотеку банку, придбану за кредит банку, належну йому на праві власності квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 65, 20 кв.м., житловою площею 38,60 кв.м.

Взятий на себе обов'язок позивач виконав належним чином, в той час, як відповідач ОСОБА_2 свого обов'язку не дотримався (а.с. 174, т.1).

Отримавши надані банком грошові кошти, він використав їх за призначенням, проте повертати кредит та вносити плату за користування ним не забажав, внаслідок чого, станом на 20 червня 2012 року у нього виникла заборгованість у загальному розмірі 66122,52 дол. США, що еквівалентно 528 484 грн. 24 коп., з яких:

- 36 954, 12 дол. США, що еквівалентно 295 355 грн. 89 коп. - заборгованість за тілом кредиту;

- 12 610, 26 дол. США, що еквівалентно 100 787 грн. 50 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 2 730, 96 дол. США, що еквівалентно 21 827 грн. 20 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 12 345, 12 дол. США, що еквівалентно 98 668 грн. 37 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

-5-

Повідомлення банку з вимогою сплатити борг позичальник проігнорував, у зв'язку з чим той пред'явив зазначений позов, вибравши на захист своїх інтересів названий спосіб, а саме, звернення стягнення на заставлену квартиру, пов'язане з виселенням відповідачів з займаного житла.

На думку колегії суддів, виписані обставини - давали позивачу право привести у дію механізм дії зазначених статей і вимагати дострокового повернення взятих в кредит грошових коштів та сплати заборгованих сум, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За такого, і відповідно до ст.ст.525-526, 546, 1048 - 1050, 1054 ЦК України, Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року (з наступними змінами), на час розгляду даної цивільної справи районним судом іпотечний договір був дійсним і таким, що тягнув за собою передбачені ним правові наслідки, а тому вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягала задоволенню, що вірно констатував і суд першої інстанції.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову банка, суд першої інстанції виходив з того, що незважаючи на наявність передбачених законом підстав для звернення стягнення на належне відповідачу ОСОБА_2 іпотечне майно, неможливо задовольняти позовні вимоги через положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

З такими висновками суду в частині застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» погодитися не можна, так як вони не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Судом установлено, що спірна квартира, яка придбана за кредит банку в іноземній валюті, не перевищує 140 кв. м. та використовується позичальником як місце постійного їх проживання. За даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 51489581 від 11 січня 2016 року ОСОБА_2 іншого житла немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

З огляду на ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

-6-

За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Указаний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що за наявності загальних правових підстав для примусового стягнення на належне позичальнику майно таке стягнення підлягає зупиненню в порядку, визначеному ст. 217 ЦПК України, на час дії вказаного Закону.

Крім того, визначаючи розмір складових заборгованості, зокрема неустойки, суд першої інстанції не звернув уваги на наступні положення чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно зі ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Водночас, визначаючи розмір пені в іноземній валюті, суд не врахував вимог закону та положень кредитного договору (п.4.1 кредитного договору) про те, що у разі укладення кредитного договору в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу Національного Банку України на дату сплати.

У зв'язку з цим, на погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № NKIPGK11050028 від 27 липня 2007 року у розмірі 52 295, 34 дол. США, що еквівалентно 417 970 грн. 50 коп. та 98 668 грн. 37 коп., з яких:

- 36 954, 12 дол. США, що еквівалентно 295 355 грн. 80 коп. - заборгованість за тілом кредиту;

- 12 610, 26 дол. США, що еквівалентно 100 787 грн. 50 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 2 730, 96 дол. США, що еквівалентно 21 827 грн. 20 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом, та

-7-

- 98 668 грн. 37 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; слід звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 38,60 кв.м., належну на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого ОСОБА_7, приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу 27 липня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1365, шляхом продажу названого нерухомого майна ПАТ КБ «ПриватБанк» через укладення від свого імені договору купівлі-продажу предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві, за початковою ціною не нижче 267 650 грн.

Оскільки, вирішуючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції був іншої думки, то рішення районного суду в цій частині необхідно скасувати на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, як ухвалене внаслідок невірного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, зазначений в позовній заяві.

Що ж до вимоги позивача про надання йому права на отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно - правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, то вони задоволенню не підлягають, оскільки більшість з названих вимог знаходяться за межами наданих законом суду повноважень, і фактично спрямована на передачу виключних правомочностей власника сторонній особі, а таке за ст. 41 Конституції України є неприпустимим; а решта - охоплюється вибраним банком способом звернення стягнення - присудивши який, суд вже надав бажані банком правомочності і окремо їх підкреслювати необхідності немає.

Щодо позовних вимог банку про виселення відповідачів та знятті їх з реєстраційного обліку, то колегія суддів виходить з наступного.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», згідно з ч. ч. 1, 2 якої у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Порядок виселення із займаного житлового приміщення передбачений у ст. 109 ЖК Української РСР.

За змістом ч. 2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене

-8-

іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верхового Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Окрім того, зі змісту частини третьої статті 109 Житлового кодексу Української РСР, частини третьої статті 33, частин першої, другої статті 39, частин першої, другої статті 40 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Указаний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року у справі № 6-455цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Отже, установивши у справі, що в іпотеку передано квартиру, що була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеної квартири без надання іншого постійного житла.

За такого, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог банку по виселення та додаткове рішення цього ж суду від 16 лютого 2015 року необхідно скасувати на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, як ухвалене внаслідок невірного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог щодо виселення відповідачів.

При цьому, колегія вважає, що на рішення суду в цілому, в тому числі і на виселення відповідачів з квартири, розповсюджуються дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», так як вказані вимоги взаємопов`язані між собою і заявлені Банком на підставі Закону України «Про іпотеку».

Щодо вимог про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, то такі вимоги, на думку колегії суддів, є передчасними та стосуються прав і обов'язків територіального органу державної міграційної служби України, до повноваження якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу спірної квартири, який до участі у справі не залучений. Тому такі вимоги банку не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь банку підлягає стягненню судовий збір в обох судових інстанціях у розмірі 5 160 грн. 55 коп. (3219 + (107,30: 2) = 53 грн. 65 коп.) + (1827+(121,80:2)), з ОСОБА_3 - 114 грн. 55 коп. (60,9 +53,65).

Рішення суду першої інстанції в іншій частині не оскаржувалось, а тому в апеляційному порядку не перевірялось.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

-9-

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 16 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

На погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» за кредитним договором № NKIPGK11050028 від 27 липня 2007 року у розмірі 52 295 (п'ятдесят дві тисячі двісті дев'яносто п'ять) дол. США 34 центи та 98 668 грн. 37 коп., з яких:

- 36 954, 12 дол. США - заборгованість за тілом кредиту;

- 12 610, 26 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 2 730, 96 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом,

- 98 668 грн. 37 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 65, 20 кв.м., житловою площею 38,60 кв.м., належну на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ОСОБА_7, приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу 27 липня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1365, шляхом продажу названого нерухомого майна Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» через укладення від свого імені договору купівлі-продажу предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві, за початковою ціною не нижче 267 650 (двісті шістдесят сім тисяч шістсот п'ятдесят) грн.00 коп.

Виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_1

У задоволені решти вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», що стосуються реєстраційної процедури, яка передує та завершує звернення стягнення на квартиру - відмовити.

Примусове стягнення на належне ОСОБА_2 майно та виселення відстрочити на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року.

Додаткове рішення від 06 листопада 2015 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в обох судових інстанціях у розмірі 5 160 грн. 55 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в обох судових інстанціях у розмірі 114 грн. 55 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко