У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Остапчука Д.О.,

ДербенцевоїТ.П., Попович О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_3, Приватного підприємства «СМІО» в особі директора ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором,

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на рішення апеляційного суду Львівської області від 24 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - Банк) звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 15 вересня 2011 року у рамках Генеральної угоди про надання кредитної лінії від 05 липня 2007 року між Банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит в розмірі 4 400 000 грн на термін до 14 вересня 2016 року зі сплатою 17,5 % річних. На забезпечення виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором 15 вересня 2011 року між Банком та приватним підприємством «СМІО» (далі - ПП «СМІО») було укладено договір поруки та 30 травня 2012 року було укладено договір про внесення змін № 1 до зазначеного договору поруки. За умовами договору поруки та змін відповідач на добровільних засадах поручився перед Банком щодо повернення кредиту, перерахування плати за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін, умови повернення та сплати яких встановлюються кредитним договором. Відповідач порушив виконання зобов'язання, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 3 181 338, 69 грн, з яких:

2 668 852,40 грн - поточна заборгованість за кредитом;

360 653,97 грн - прострочена заборгованість за кредитом;

112 807,34 грн - заборгованість з прострочених відсотків за користування кредитом за період з 11.01.2012 року по 16.09.2013 року;

19 558,04 грн - заборгованість з поточних відсотків за користування кредитом;

11 599,68 грн - пеня за порушення строків повернення кредиту за період з 09.12.2011 року по 16.09.2013 року;

4 410,02 грн - пеня за порушення строків сплати відсотків за користування кредитом за період з 11.01.2012 року по 16.09.2013 року;

2 499,55 грн - 3 % річних за період з 09.12.2011 року по 16.09.2013 року нараховані за порушення строку повернення кредиту;

- 927,69 грн - 3 % річних за період з 11.01.2012 року по 16.09.2013 року нараховані за порушення строків сплати відсотків за користування кредитом.

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору Банк просив стягнути заборгованість за кредитним договором у солідарному порядку з боржника та поручителя.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 березня 2014 року позов задоволено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_3 та ПП «СМІО» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 369 150, 53 грн та 3 441 грн судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 24 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Банк просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши та перевіривши доводи касаційної скарги, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно із частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 15 вересня 2011 року між Банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачка ОСОБА_3 отримала кредит в сумі 4 400 000 грн з кінцевим терміном погашення до 14 вересня 2016 року, мета кредиту - на рефінансування заборгованості за кредитними договорами від 05 липня 2007 року, 30 листопада 2007 року, 22 серпня 2008 року, 26 серпня 2008 року зі сплатою відсотків за користування кредитом за ставкою у розмірі 17,5% шляхом внесення щомісячних платежів у відповідності до графіка повернення кредиту і сплати процентів (а. с. 26-27).

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та ПП «Сміо» 15 вересня 2011 року було укладено договір поруки № 64.58-6/11-ДП03 (а. с. 32-34).

30 травня 2012 року між Банком та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін № 1 до вказаного вище кредитного договору (а. с. 28-31). Зміни стосувались визначення порядку сплати позичальником процентів за користування кредитними коштами.

За умовами додаткової угоди від 30 травня 2012 року з 03 березня 2013 року визначену у п. 3.3.1 кредитного договору процентну ставку за користування кредитом було підвищено з 17,5 % до 20,5 % (17,5% + 3%) на підставі п. 3.3.4 кредитного договору у зв'язку з невиконанням позичальником умов п. 5.3.16 кредитного договору, у відповідності до якого позичальник зобов'язаний забезпечити здійснення реєстрації перепланувань проведених в об'єкті нерухомості, в житловому будинку загальною площею 340 кв м, що є предметом іпотеки за іпотечним договором від 06 липня 2007 року № 4630, надати банку в термін до 01 березня 2012 року правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, що підтверджують факт реєстрації здійснених перепланувань, внести зміни до іпотечного договору від 06.07.2007 року № 4630, а саме: уточнити опис предмета іпотеки та у разі необхідності внести зміни до Державного реєстру іпотек, отримавши при цьому оновлений витяг.

30 травня 2012 року відповідні зміни були внесені до договору поруки від 15 вересня 2011 року (а. с. 35-36), яким передбачено, що поручитель відповідає за зобов'язаннями позичальника, які випливають в тому числі й з договору про внесення змін до кредитного договору від 30 травня 2012 року.

07 червня 2013 року Банк повідомив письмово ОСОБА_3 про наявність заборгованості за кредитним договором через невиконання зобов'язання щодо своєчасного погашення кредиту на загальну суму 3 181 338,69 грн, дострокове розірвання договору та стягнення суми боргу (а. с. 38).

29 жовтня 2013 року аналогічне повідомлення було надіслано поручителю за кредитним договором (а. с. 37).

Задовольняючи позовні вимоги Банку суд першої інстанції на підставі ст. 526 ЦК України виходив з того, що відповідачі не виконали належним чином умови договору, що дало законну підставу позивачу звернутися до суду за захистом порушеного права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що Банком не доведені вимоги в частині встановлення факту невиконання позичальником зобов'язань, передбачених пунктами 5.3.13, 5.3.14, 5.3.15, 5.3.16 кредитного договору, оскільки з наданих стороною позивача доказів не можна дійти безпірного висновку про те, що в об'єктах нерухомості, переданих в іпотеку банку, на момент прийняття Банком рішення про підвищення процентної ставки за користування кредитними коштами були здійснені перепланування, які підлягали б реєстрації у встановленому законом порядку з видачею правовстановлюючих документів, що підтверджують факт реєстрації здійснених перепланувань. У зв'язку з недоведеністю позивачем факту невиконання позичальником зазначених пунктів кредитного договору безпідставними та неправомірними є дії банку щодо підвищення ним процентної ставки за користування коштами за період з 03 березня 2012 року по 09 січня 2014 року.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_3 щомісячно вносила платежі у розмірах, визначених графіком № 1 від 15 вересня 2011 року, чинним до моменту підвищення процентної ставки, і навіть частково у більшому розмірі, що підтверджено наданими нею платіжними квитанціями та не заперечувалось позивачем.

При цьому апеляційний суд зазначив, що позивачем не доведено не виконання відповідачем зобов'язання про забезпечення здійснення реєстрації перепланувань, проведених в об'єкті нерухомості - предмету іпотеки.

З висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна, оскільки судом не було враховано той факт, що після підняття відсоткової ставки з 03 березня 2012 року, у зв'язку з невиконанням п.п. 5.3.16 кредитного договору, до 20 %, а з 30 травня 2012 року на 1 % річних до 01 березня 2013 року до 18% ОСОБА_3 виконувала зобов'язання згідно з кредитним договором з урахуванням підвищеної процентної ставки. Посилання апеляційного суду на рішення господарського суду є безпідставним, оскільки рішення господарського суду від 01 квітня 2014 року, яке набрало законної сили 02 липня 2014 року (а. с. 140-148, 252), було ухвалено у справі про визнання недійсними умов договору. В описовій частині рішення господарського суду від 01 квітня 2014 року зазначено, що предметом спору було визнання недійсними умов договору, а не порушення змін умов із збільшення розміру процентної ставки (а. с. 147).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законом № 661-VI, який набрав чинності 9 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 10561, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Наведена редакція статті 10561 ЦК України була чинною до 16 жовтня 2011 року.

З аналізу зазначених норм можна дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності Законом № 661-VІ.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив усіх обставин, які мають значення для вирішення спору, не з'ясував чи рішення про зміну розміру процентної ставки було прийняте до набрання чинності Законом № 661-VІ, не перевірив, чи відповідає вимогам кредитного договору повідомлення відповідача про збільшення розміру процентної ставки за кредитним договором.

Отже, не встановивши наведених обставин, суд дійшов передчасного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову в повному обсязі на підставі статей 1054, 10561 ЦК України.

Зазначене свідчить про те, що судом апеляційної інстанції не повно з'ясовані обставини щодо неправомірного підвищення процентної ставки, не надано належної оцінки зазначеним обставинам,що призвело до неправильного вирішення спору.

За таких обставин, відповідно до. ст. 338 ЦПК України рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 24 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

О.В. Попович