РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2016 м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Світлик О.М.,

при секретарі судового засідання Копчі Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради Закарпатської області про стягнення безпідставно набутих коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з зазначеною позовною заявою, мотивуючи її тим, що 05.02.2008 року Ужгородською міською радою було прийнято рішення № 621 «Про надання земельних ділянок», яким їй виділено у власність земельну ділянку площею 0,0640 га в м. Ужгороді, в районі вул. Озерна, поз. 199, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та зобовязано здійснити сплату 16000,00 грн. до бюджету міста коштів на розвиток інженерних мереж з розрахунку 25,00 грн. за один квадратний метр. 20.02.2008 року на виконання рішення нею було перераховано суму в розмірі 16000,00 грн. на рахунок місцевого бюджету м. Ужгорода на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгорода, а 03.11.2008 року їй було видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 459102.

В серпні 2015 року із Єдиного державного реєстру судових справ їй стало відомо про те, що постановою Ужгородського міськрайонного суду по адміністративній справі № 2-а-1024/11 від 14.02.2013, яка набрала законної сили 20.03.2014 року на підставі постанови Львівського апеляційного адміністративного суду по справі № 876/6629/13, рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 року № 99 визнано незаконним та скасовано.

У звязку з тим, що сплата позивачем коштів у сумі 16 000,00 грн. була зроблена на підставі рішення Ужгородської міської ради, яке визнано протиправним та скасовано в судовому порядку, позивач вважає, що вона має право на повернення їй зазначених коштів, як набутих відповідачем без достатньої правової підстави.

Виходячи з вищевикладеного, просить суд поновити строк звернення до суду про стягнення безпідставно отриманих коштів, стягнути з Ужгородської міської ради, а саме місцевого бюджету м. Ужгород на її користь 16 000,00 грн., як безпідставно набутих грошових коштів, а також сплаену нею суму судового збору в розмірі 487,20 грн.

В судове засіданні позивач ОСОБА_1 не зявилася, однак подала через канцелярію суду заяву від 02 лютого 2016 року, в якій просить розглянути справу без її участі, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача - Ужгородської міської ради, у судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи, однак надала суду заперечення проти позову, в якому вказує, що рішенням Ужгородської міської ради № 621 від 05.02.2008 року ОСОБА_1, була передана у приватну власність земельна ділянка в районі вул. Озерна, поз. 199 в м. Ужгороді. На момент винесення даного рішення позивачу було відомо про діючі рішення ради № 99 від 23.11.2006 року та № 245 від 21.02.2007 року, якими передбачалось перерахування коштів у разі виділення земельної ділянки. Позивач, отримавши земельну ділянку, в добровільному порядку сплатила кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста.

В подальшому згідно з рішеннями сесії № 388 від 05.07.2007 року «Про зміни до рішення ХІХ сесії міськради IV скликання від 09.07.2003 р. №85» протягом 2008-2009 р.р., кошти від нарахування внесків для пайової участі в розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста, а також індивідуальних житлових районів, перерахованих громадянами індивідуальними забудовниками новостворених індивідуальних житлових масивів були використані 50% на проведення видатків, спрямованих на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, а 50% через виконавчий комітет Ужгородської міської ради, як головний розпорядник бюджетних коштів, були спрямовані новоствореним товариствам забудовників для центрального розвитку інфраструктури кварталу. Тобто, 50% суми, яка перераховувалась, не залишалась в місцевому бюджеті, а перераховувалась товариствам. У звязку з наведеним представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до наступних висновків:

Рішенням IV сесії V скликання Ужгородської міської ради від 05.02.2008 року № 621 «Про надання земельних ділянок» ОСОБА_1, була надана у приватну власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в районі вул. Озерна м. Ужгород, площею 0,0640 га, поз. 199.

Пунктом 8 даного рішення зобовязано громадян створити товариства забудовників для централізованого розвитку інфраструктури за рахунок коштів забудовників. Документи, що посвідчують право власності на земельну ділянку, видати членам створеного товариства.

У судовому засіданні встановлено, що для оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку Ужгородською міською радою було зобовязано ОСОБА_1 здійснити внесення до бюджету міста коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури до цільового фонду соціально-економічного розвитку міста виходячи з розрахунку 25,00 грн. за один квадратний метр протягом 30 календарних днів згідно із рішенням Ужгородської міської ради від 23.11.2006 року №99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», із змінами, внесеними рішення від 21.02.2007 року № 245, про що видали відповідний розрахунок (а.с. 8). Пунктом 3 рішення № 99 від 23.11.2006 року було визначено, що у разі невиконання цих умов рішення про надання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва втрачає чинність.

На виконання такої вимоги, 20 лютого 2008 року ОСОБА_1 було перераховано суму в розмірі 16 000,00 грн., з призначенням платежу «оплата за земельну ділянку зг. ріш 4 сесії 5 скликання № 245 від 21/02/07 року та 4 сесії 5 скликання № 99 від 23/11/2006 року», що підтверджується квитанцією № 1 від 20.02.2008 р. (а.с. 9)

Судом встановлено, що 03 листопада 2008 року ОСОБА_1 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 459102, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № -407 (а.с. 10).

З досліджених матеріалів справи, а саме з постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2014 року, яка набрала законної сили, вбачається, що позивач дізнався про протиправність рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 р. № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», яким встановлені обовязкові умови при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва.

У відповідності до ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

При цьому у розумінні ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва,. будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Процедура безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначена ст. 118 Земельного кодексу України, якою не передбачено можливість встановлення додаткових умов при вирішенні питань стосовно передачі громадянам у власність земельних ділянок. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї.

Щодо посилання у запереченнях на позов представника відповідача на норми Закону України «Про планування і забудову території», положення даного закону не можуть бути підставою для прийняття рішення щодо обовязкової сплати коштів особами, якими подано клопотаннями до міської ради щодо безоплатного одержання у власність земельної ділянки та про втрату чинності таким рішенням, у разі несплати грошових коштів, оскільки це суперечить нормам чинного законодавства.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З контекстного аналізу зібраних доказів, суд прийшов до переконання, що зобовязання позивача сплатити кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгород в районі вул. Озерна (поз.119), до моменту оформлення нею права власності на земельну ділянку, яка знаходяться за вказано адресою, було безпідставним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (ст. 15 ЦК України).

Ст. 1212 ЦК України регламентовано обовязок особи, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Суд не може погодитись з запереченнями представника відповідача як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог перерахування виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 50%, внесених коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури.

Перерахування виконкомом товариствам забудовників для централізованого розвитку інфраструктури чи обєднанням власників земельних ділянок грошових коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури виходить за межі предмету даного спору і не створює взаємозвязок між правовідносинами, визначеними ст. ст.1212-1214 ЦК України.

Питання створення та діяльності товариств забудовників, розподілу між ними та радою сплачених громадянами коштів не мають правового значення для розвязання даного спору.

Твердження представника Ужгородської міської ради про необовязковість рішення ради для позивача щодо сплати коштів та добровільну їх сплату не приймаються до уваги, оскільки такі суперечать дійсним обставинам справи та спростовуються її матеріалами.

Не заслуговують на увагу твердження представника відповідача про чинність на даний час рішення Ужгородської міської ради від 21.02.2007 року №245 «Про зміни до рішення IV сесії міської ради V скликання від 23.11.2006 року №99», позаяк не може залишатися чинним та застосовуватися рішення, яке вносить зміни до іншого рішення (є похідним від того іншого рішення), що, в свою чергу, втратило чинність.

Враховуючи вищезазначене, приймаючи до уваги, що Ужгородська міська рада після скасування постановою Ужгородського міськрайонного суду від 08.02.2012 року, яка набрала законної сили, рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 р. № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», на підставі якого ОСОБА_1, перераховано на рахунок відповідача кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгород в районі вул. Озерна (поз.199) в розмірі 16 000,00 грн., використовує ці кошти безпідставно, суд приходить до висновку, що вимога ОСОБА_1, про стягнення безпідставно набутих коштів є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. 118 ЗК України, ст. 1212 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 88, 158, 208, 209, 212-215, 223, 294, 296 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради Закарпатської області про стягнення безпідставно набутих коштів задовольнити повністю.

Стягнути з Ужгородської міської ради Закарпатської області (пл. Поштова, 3, м. Ужгород, Закарпатська обл., , р/р 0002), а саме місцевого бюджету м. Ужгород на користь ОСОБА_1 (м. Ужгород, вул. Минайська, 15/70, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 16 000 (шістнадцять тисяч) гривень 00 копійок безпідставно набутих грошових коштів.

Стягнути з Ужгородської міської радиЗакарпатської області (пл. Поштова, 3, м. Ужгород, Закарпатська обл., , р/р 0002), а саме місцевого бюджету м. Ужгород на користь ОСОБА_1 (м. Ужгород, вул. Минайська, 15/70, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуюча О.М. Світлик