Справа № 306/2701/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Леска В.В., Кондора Р.Ю.,

при секретарі - Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Свалявського районного суду від 25 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Свалявського районного суду від 05.08.2013 було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 91 919 грн. по договору позики, 919 грн. судового збору, 1000 грн. витрат на правову допомогу. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів - відмовлено.

Вказане рішення Свалявського районного суду від 05.08.2013 у частині стягнення 91 919 грн. на підставі ст. 1047 ЦК України скасовано рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 17.09.2013, яким ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 91 919 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Зазначала, що із цього судового рішення виникло зобов'язання ОСОБА_1 сплатити кошти на загальну суму 93 838 грн. на користь ОСОБА_3, тобто грошове зобов'язання. Оскільки відповідачка станом на 31.10.2015 вказане зобов'язання та судове рішення не виконала, посилаючись на ст. 625 ЦК України, позивачка просила стягнути на її користь 139 526,12 грн., з яких 5 969,63 грн. - 3% річних, 61 463,89 грн. - суми індексу інфляції, 32 092,60 грн. - упущеної вигоди, а також 40 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Свалявського районного суду від 25.01.2016 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 62 561,57 грн., з яких 56 714,01 грн. - сума індексу інфляції, 5847,57 грн. - 3% річних та 625,61 грн. судового збору.

Позивачка ОСОБА_3 судове рішення не оскаржила.

На це рішення подала апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2 Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія дійшла насутпних висновків.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Оскільки позивачка ОСОБА_3 судове рішення не оскаржила, апеляційний суд перевіряє рішення суду першої інстанції лише в частині часткового задоволення вимог.

В той же час, згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Зазначеним вимогам закону ухвалене рішення у справі не відповідає.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що між сторонами існують правовідносини, які повинні регулюватись нормами зобов'язального права, і зобов'язання ОСОБА_5 виникло із судового рішення про стягнення з неї на користь ОСОБА_3 коштів. Суд вважав, що відповідач, прострочивши повернення коштів у сумі 91 919 грн., у силу ст. 625 ЦК України зобов'язаний сплатити інфляційні витрати за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки він дійшов його без повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи, прав сторін та з порушенням норм матеріального права.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження".

До правовідносин, які виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Указана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 під час розгляду справи № 6-2759цс15.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Цією статтею регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі відсутності між сторонами зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Свалявського районного суду від 05.08.2013 було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 91 919 грн. по договору позики, 919 грн. судового збору, 1000 грн. витрат на правову допомогу. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів - відмовлено (а.с.5-6).

Вказане рішення Свалявського районного суду від 05.08.2013 у частині стягнення 91 919 грн. на підставі ст. 1047 ЦК України скасовано рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 17.09.2013, яким ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 91 919 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с.7).

Отже, рішенням суду апеляційної інстанції, що має силу преюдиції, було змінено правове обґрунтування підстав для задоволення позову ОСОБА_3, а саме судом застосовано ст. 1212 ЦК України, згідно з якою особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.

У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу.

Таку правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 року по справі № 6-2491цс15.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що наявність судового рішення про стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України.

Отже, у даній справі, суд першої інстанції неправильно застосував зазначені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи та є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення вимог про стягнення суми індексу інфляції, 3% річних, а також судових витрат, відповідно до пунктів 3 та 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 307 ч. 1 п. 3, ст. 309 ч. 1 п.п.3, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Свалявського районного суду від 25 січня 2016 року в частині задоволення вимог про стягнення суми індексу інфляції, 3% річних, а також судових витрат - скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми індексу інфляції та 3% річних за порушення грошового зобов'язання - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1534,78 грн. у відшкодування судового збору, сплаченого скаржницею за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча:

Судді: