Провадження №22-ц/784/1093/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 481/1608/15-ц Головуючий І інстанції - Уманська О.В.
Провадження № 22-ц/784/1093/2016 Доповідач - Темнікова В.І. Категорія 55
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Маляренко І.М., Крамаренко Т.М.,

за участю секретаря - Богуславської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 14 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Новобузького виправного центру управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області № 103» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що в період з 12.06.2008 р. по 31.05.2013 р. він працював у Новобузькому виправному центрі управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Миколаївській області № 103 (зараз - Новобузький виправний центр управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області № 103) на посаді юрисконсульта юридичної групи. Наказом управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Миколаївській області від 27.02.2012 р. № 6 о/с його було призначено тимчасово виконувати обов'язки заступника начальника установи з виробництва - директора підприємства Новобузького виправного центру управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Миколаївській області (№ 103) (до укомплектування посади). Дана посада була укомплектована в установленому порядку за наказом Голови Державної пенітенціарної служби України від 21.03.2013 р. № 18/ОС-13. Колективним договором на 2011-2012 роки, прийнятим 15.03.2011 р. на загальних зборах трудового колективу підприємства Новобузького виправного центру (№ 103), серед іншого, встановлено розміри доплат до посадових окладів працівників за суміщення посад - до 50 % посадового окладу (додаток № 2), а також, що посада заступника начальника установи з виробництва директора підприємства утримується з джерел виробництва (додаток № 9) тобто за рахунок відповідача. За виконання обов'язків заступника начальника установи з виробництва-директора підприємства Новобузького виправного центру (№ 103) за період: березень 2012 р. - березень 2013 р. включно доплата відповідачем не була нарахована та не була йому виплачена, що підтверджується довідками Новобузького виправного центру (№ 103) від 20.10.2014 р. №№ 103/238, 103/239, відомостями облікової картки та додатку № 9 Колективного договору. Також, позивач зазначив, що з даних документів слідує, що протягом цього періоду він отримував заробітну плату за виконання обов'язків юрисконсульта юридичної групи, виходячи з встановленого посадового окладу - 1500 грн. Тому, на підставі викладеного, вважає, що заборгованість відповідача, за його розрахунком, становить 9750 грн., яку він просить суд стягнути з відповідача на його користь.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 14 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Сільськогосподарське підприємство Новобузького виправного центру управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області (№ 103») про стягнення заборгованості по заробітній платі - залишено без задоволення.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким задовольнити в повному обсязі його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідач звернувся до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Постановляючи рішення по справі, суд виходив з того, що згідно рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 15.08.2014 року, яке апеляційною та касаційною інстанціями залишене без змін, встановлено, що на підставі наказу начальника Новобузького ВЦ №103 від 12.06.2008 року № 80 ОСОБА_1 було прийнято на роботу до вказаної установи на посаду юрисконсульта. Згодом, ОСОБА_1, згідно наказу начальника Новобузького ВЦ №103 від 16.05.2013 року за № 37 о/с, звільнено з посади юрисконсульта з 01.06.2013 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з переведенням, за його згодою, на роботу до ДП «СП Новобузького ВЦ № 103» на посаду юрисконсульта юридичної групи вказаного підприємства, про що також свідчить наказ директора відповідного підприємства від 17.05.2013 року за № 113. Зазначені відомості містяться і у довідці Новобузького ВЦ №103 від 01.12.2014 року № 103/5-255.

Також, судом було встановлено, що на ОСОБА_1, який працював ще на посаді юрисконсульта Новобузького ВЦ №103, за наказом управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Миколаївській області від 27.02.2012 року № 6 о/с було призначено тимчасово виконуючим обов'язки заступника начальника установи з виробництва - директора ДП «СП Новобузького ВЦ № 103» (до укомплектування посади). Згідно Колективного договору на 2011-2012 роки ДП «СП Новобузького ВЦ № 103» (додаток 2) за суміщення професій, посад, працівникам підприємства встановлюється доплата у розмірі 50 відсотків свого посадового окладу, а за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника встановлено доплату у розмірі 30 відсотків тарифної ставки (окладу) відсутнього працівника з урахуванням обсягів додатково виконуючих робіт.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі, а також те, що даних щодо звільнення позивача від виконання основних обов'язків юрисконсульта юридичної групи Новобузького ВЦ №103 матеріали справи не містять, а тому оскільки мало місце виконання позивачем тимчасово, до укомплектування посади, роботи на іншому підприємстві - ДП «СП Новобузького ВЦ № 103», суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 працював на цьому підприємстві саме за суміщенням посад.

Крім того, приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що представником відповідача, не було надано жодних первинних документів, на підставі яких, позивача було прийнято на роботу в період з лютого 2012 року по жовтень 2013 року до ДП «СП Новобузького ВЦ № 103» саме на посаду юрисконсульта. Більш того, рішенням Новобузького районного суду від 15.08.2014 року достеменно встановлено, що позивач працював юрисконсультом ДП «СП Новобузького ВЦ № 103» лише з 01.06.2013 року і по 06.05.2014 рік, що також підтверджується наданою Новобузького ВЦ №103 довідкою. Надані відповідачем розрахунково-платіжні відомості про виплату заробітної плати працівникам ДП «СП Новобузького ВЦ № 103» за період з лютого 2012 року по жовтень 2013 року, лише додатково підтверджують виконання позивачем роботи на цьому підприємстві за суміщенням посад поряд з основною роботою юрисконсульта Новобузького ВЦ № 103. Зазначення у цих бухгалтерсько-облікових документах даних, що позивач працював на вказаному сільськогосподарському підприємстві саме на посаді юрисконсульта, а не його директора, не спростовує висновків суду, що позивач працював на вказаному підприємстві за суміщенням посад.

Проаналізував зазначені обставини по справі у їх сукупності та посилаючись на ст. 2, 19 Закону України «Про оплату праці», п.1,5,12 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України №43 від 28 червня 1993 року, ст.102-1 КЗпП України, п. 1,2 постанови КМУ № 245 від 03 квітня 1993р. «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій», наказ Державного комітету статисти України №489 від 05 грудня 2008 року «Про затвердження типових форм облікової документації зі статистики праці з метою подальшого вдосконалення державних статистичних спостережень підприємств, установ, організацій щодо обліку особового складу, використання робочого часу та розрахунків», суд дійшов висновку про те, що оскільки позивачем ОСОБА_1 суду не надано доказів того, що роботу за сумісництвом посад, він виконував саме у вільний від основної роботи час, а також доказів щодо об'єму такої фактично виконаної роботи, що могло бути підтверджено Табелем обліку використання робочого часу, то у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Проте, проаналізувавши встановлені судом обставини по справі, апеляційний суд вважає, що висновки суду не в повній мірі відповідають як матеріалам справи, так і вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а тому рішення суду слід скасувати та постановити нове рішення, виходячи з наступного.

Приймаючи рішення по справі, суд не в повній мірі врахував положення ст. 11 ЦПК України, згідно яких суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Як убачається з тексту позовної заяви, предметом спору по даній справі є не нарахована та не виплачена на думку позивача відповідачем - ДП «СП Новобузького ВЦ № 103» йому доплата за виконання ним обов'язків заступника начальника установи з виробництва - директора підприємства Новобузького ВЦ № 103 за період з березня 2012р. про березень 2013 р.

Згідно копії виписки з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 06.08.2012р. Новобузький ВЦ управління Державної Пенітенціарної служби України в Луганській області ( №103) зареєстрований в реєстрі як самостійна юридична особа 26.06.2000р. за № 0000077. Згідно копії виписки з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 10.04.2013р. ДП «Сільськогосподарське підприємство Новобузького виправного центру управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області (№ 103)» також зареєстровано в реєстрі як самостійна юридична особа з 18.08.2000р. з перереєстрацією 25.12.2004р. за № 0000070. Згідно Статуту Державного підприєства Новобузького ВЦ (№ 103) в редакції 2005р. це підприємство є правонаступником підприємства Новобузької виправної колонії № 103 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Миколаївській області. Згідно п.3.1 Статуту підприємство є юридичною особою і набуває таке право з дня його державної реєстрації. В Статуті Державного підприєства «Сільськогосподарське підприємство Новобузького виправного центру управління Державного Департаменту Українип з питань виконання покарань у Миколаївській області (№ 103)» в редакції 2009р., який був зареєстрований Державним реєстратором Новобузької райдержадміністрації 10.07.2009р. за №9000070 і діяв на час спірних правовідносин, також зазначено, що це підприємство підпорядковане безпосередньо управлінню Державного Департаменту України з питань виконання покарань у Миколаївській області, а також Державному Департаменту України з питань виконання покарань та є правонаступником підприємства Новобузької виправної колонії № 103 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Миколаївській області, а також те, що згідно п.3.1 Статуту підприємство є юридичною особою і набуває таке право з дня його державної реєстрації.

Зазначені обставини свідчать про те, що в період часу, за який позивач просить стягнути з відповідача доплату, Новобузький ВЦ управління Державної Пенітенціарної служби України в Луганській області ( №103) та ДП «Сільськогосподарське підприємство Новобузького виправного центру управління Державного Департаменту Українип з питань виконання покарань у Миколаївській області (№ 103)» були самостійними юридичними особами.

Згідно положень ст. 105 КЗпП України працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов'язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника. Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі. Тобто, суміщенням є виконання працівником роботи на тому з підприємстві, на якому він працює за трудовим договором, за іншою професією (посадою) або обов'язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи.

Судом було встановлено, що позивач з 12.06.2008р. до 31.05.2013р. працював на посаді юрисконсульта Новобузького ВЦ №103. Наказом начальника Новобузького ВЦ №103 від 16.05.2013 року за № 37 о/с, його було звільнено з посади юрисконсульта з 01.06.2013 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з переведенням, за його згодою, на роботу до ДП «СП Новобузького ВЦ № 103» на посаду юрисконсульта юридичної групи вказаного підприємства, де його було прийнято на посаду юрисконсульта на підставі наказу директора вказаного підприємства від 17.05.2013 року за № 113. Дані обставини встановлені рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 15.08.2014 року, яке апеляційною та касаційною інстанціями залишене без змін, а тому не підлягають доказуванню по даній справі. Зазначені відомості містяться і в довідці Новобузького ВЦ №103 від 01.12.2014 року № 103/5-255.

Вказані обставини свідчать про те, що в період, за який позивач просить стягнути з відповідача доплату, він в ДП «СП Новобузького ВЦ № 103» на посаді юрисконсульта не працював, так як працював на посаді юрисконсульта Новобузького ВЦ №103.

За таких обставин висновок суду про те, що в спірний період позивач працював саме у відповідача по даній справі за суміщенням посад не відповідає як встановленим судом обставинам по справі, так і діючому законодавству.

Не відповідає в зв'язку з викладеним матеріалам справи також висновок суду про те, що позивач саме в спірний період працював на підприємстві відповідача на посаді юрисконсульта.

Не зважаючи на те, що в розрахунково - платіжних відомостях відповідача за спірний період позивач вказаний як юрисконсульт, цей факт сам по собі не є достатньою підставою для висновку про те, що позивач в даний період працював на посаді юрисконсульта на підприємстві відповідача, так як, як пояснив в судовому засіданні свідок ОСОБА_2, який працює головним бухгалтером Новобузького ВЦ № 103, заробітна плата позивачу виплачувалась до травня 2013р. як юрисконсульту Новобузького ВЦ №103, однак, фінансування цієї посади відбувалося за рахунок коштів, зароблених ДП «СП Новобузького ВЦ № 103», тому позивач зазначався в розрахунково - платіжних відомостях на отримання зарплати ДП «СП Новобузького ВЦ № 103», а не Новобузького ВЦ № 103. Даний факт досліджувався судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 №481/253/14-ц, де було встановлено, що позивач отримав за спірний період оплату саме як юрисконсульт Новобузького ВЦ №103. Тому згідно положень ч.3 ст.61 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

В той же час, як убачається з матеріалів справи, Управлінням Державного департаменту України з питань виконання покарань у Миколаївській області було видано наказ № 6 о/с від 27 лютого 2012р. про призначсення позивача тимчасово виконуючим обов'язки заступника начальника установи з виробництва - директора підприємства Новобузького виправного центру управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Миколаївській області ( №103)( до укомплектування посади). Підставою для цього було рішення засідання керівництва управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Миколаївській області від 24.02.2012р., що свідчить про оформлення трудового договору між позивачем та відповідачем по даній справі.

Посилання представника відповідача на те, що згідно п. 6.1 Статуту Державного підприєства «Сільськогосподарське підприємство Новобузького виправного центру управління Державного Департаменту Українип з питань виконання покарань у Миколаївській області (№ 103)» в редакції 2009р., управління підприємством здійснював начальник Новобузького виправного центру управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Миколаївській області (№ 103), який і був директором підприємства за посадою, а тому видача даного наказу суперечить Статуту, який діяв на час спірних правовідносин, в межах заявлених позовних вимог по даній справі не має вирішального значення, так як даний наказ відповідачем в установленому законом порядку оскаржений не був.

Крім того, приймаючи рішення по справі, апеляційний суд враховує і те, що не зважаючи на те, що хоча Статут відповідача в редакції 2012р., який передбачав ( п.4.1), що управління підприємством здійснює його керівник, який призначається на посаду та звільняється з посади ДПтС України, а також те, що директор підприєства за посадою є і заступником начальника установи, і не був зареєстрований в установленому законом порядку Державним реєстратором до 08 квітня 2013р., однак, згідно колективного договору відповідача на 2011-2012 роки, який був прийнятий на загальних зборах трудового колективу підприємства 15.03.2011р. та зареєстрований Управлінням праці та соціальногот захисту населення РДА 25.03.2011р. за № 94 були встановлені тарифні ставки для відповідних категорій працівників та місячні посадові оклади для працівників наскрізних професій, керівників та спеціалістів підприємтсва, встановлені розміри доплат і надбавок до тарифних ставок посадових окладів працівників. Додаток №9 ( а. с. 9 зворіт) до даного Колективного договору на 2011-2012 роки містить штат керівників, фахівців та службовців, які утримуються за рахунок виробничої діяльності підприємства виправного центру. Даний штат передбачає, що керівництво підприємства складається з заступника начальника установи з виробництва - директора підприємства, а в додатку № 2 до цього Колективного договору зазначено, що посадовий оклад заступника начальника установи з виробництва - директора підприємства становить 2000-2620грн.

Зазначені обставини свідчать про те, що на підприємстві відповідача в спірний період в штат працівників підприємства, який був затверджений на загальних зборах трудового колективу підприємства 15.03.2011р. та зареєстрований Управлінням праці та соціальногот захисту населення РДА 25.03.2011р. за № 94, як сладова частина Колективного договору на 2011-2012 роки, входила посада заступника начальника установи з виробництва - директора підприємства.

За таких обставин, формулювання назви посади, на яку позивача було призначено тимчасово виконуючим обов'язки наказом Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Миколаївській області № 6 о/с від 27 лютого 2012р., відповідає посаді, передбаченій Колективним договором на 2011-2012р. Відповідно до п. 12 Положення № 43 від 28 червня 1993 року відповідальність за порушення порядку прийняття на роботу за сумісництвом відповідно до постанови КМУ № 245 від 03 квітня 1993 року покладається на власника або уповноважений ним орган державного підприємства, установи, організації, що приймає працівника на роботу за сумісництвом. Представник відповідача не заперечує видачу такого наказу, в межах даної справи зазначений наказ не був оскаржений в установленому законом порядку, а тому правомірність видачі даного наказу не є предметом спору по даній справі.

Вказані обставини свідчать про виникнення на підставі зазначеного наказу між сторонами трудових відносин.

Отже, матеріали справи свідчать про те, що в період виконання позивачем роботи за основним місцем його роботи в Новобузького ВЦ №103, його було тимчасово призначено виконуючим обов'язки заступника начальника установи з виробництва - директора підприємства відповідача, що не суперечить чинному законодавству, так як відповідно до частини другої статті 21 Кодексу законів про працю України працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін. Враховуюче вище викладене дана норма закону дозволяє працівникам, крім основного трудового договору, укладати трудові договори про роботу за сумісництвом. Відтак, працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Частина 2 ст. 102-1 КЗпП України передбачає, що умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій визначаються КМУ. А відповідно до постанови КМУ № 245 від 03.04.1993р. з подальшими змінами "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій" - робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час. Для роботи за сумісництвом згоди адміністрації за місцем основної роботи не потрібно. Тривалість роботи за сумісництвом не може перевищувати чотирьох годин на день і повного робочого дня у вихідний день. Загальна тривалість роботи за сумісництвом протягом місяця не повинна перевищувати половини місячної норми

робочого часу. Оплата праці сумісників провадиться за фактично виконану роботу, а відпустка на роботі за сумісництвом надається одночасно з відпусткою за основним місцем роботи. Положення про оплату праці сумісникам за фактично виконану роботу закріплено також в ч. 1 ст. 102-1 КЗпП України.

Таким чином, із системного аналізу названих норм права випливає, що працівник за сумісництвом має право працювати як на одному, так і на різних підприємствах. При цьому робота працівником за сумісництвом повинна виконуватися на умовах трудового договору.

Крім того, згідно матеріалів справи, а саме наказу Управління Державної пенітенціарної служби України у Миколаївській області № 57 о/с від 01 жовтня 2012р., на посаду директора підприємства установи - заступника начальника Новобузького ВЦ управління Державної пенітенціарної служби України у Миколаївській області (№ 103) було призначено тимчасово виконуючим обов'язки ОСОБА_3 ( а. с. 77). Даний наказ також в установленому законом порядку сторонами по даній справі не оскаржений. Про те, що в період, починаючи з жовтня 2012 року саме ОСОБА_3 виконував обов'язки заступника начальника установи з виробництва - директора підприємства відповідача свідчать також розрахунково - платіжні відомості за період з жовтня 2012р. по квітень 2013р.( а. с. 146-159), в яких саме ОСОБА_3 зазачений як директор підприємства. Про це ж свідчать: посвідчення про відрядження, видане на підставі наказу № 7 від 15.01.2013р., в якому ОСОБА_3 зазначений як в.о. директора підприємства Новобузького ВП 103, видатковий касовий ордер від 08 січня 2013р., який підписаний ОСОБА_3, як директором підприємства. В установленому законом порядку посада заступника начальника установи з виробництва - директора підприємства Новобузького ВЦ управління Державної пенітенціарної служби України у Миколаївській області (№ 103) була укомплектована наказом Голови Служби № 18/ОС-13 від 21.03.2013р.( а. с. 6).

Проаналізувавши зазначені обставини по справі в сукупності з наведеними вище нормами законодавством, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах на умовах сумісництва, але тільки в період з березня 2012р. по жовтень 2012р., а не по березень 2013р., як зазначено позивачем в позовній заяві.

Однак, оплата праці сумісників, як уже зазначалося раніше, згідно постанови КМУ № 245 від 03.04.1993р. з подальшими змінами "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій", а також ст. 19 Закону України «Про оплату праці» та п.5 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції та Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, провадиться за фактично виконану роботу. А оскільки ця робота повинна виконуватися у вільний від основної роботи час та враховуючи те, що тривалість роботи за сумісництвом не може перевищувати чотирьох годин на день і повного робочого дня у вихідний день і при цьому загальна тривалість роботи за сумісництвом протягом місяця не повинна перевищувати половини місячної норми робочого часу, облік часу на виконання роботи за сумісництвом на відміну від обліку часу за суміщенням, підлягає окремому документуванню.

Наказом Державного комітету статисти України № 489 від 05 грудня 2008 року «Про затвердження типових форм облікової документації зі статистики праці з метою подальшого вдосконалення державних статистичних спостережень підприємств, установ, організацій щодо обліку особового складу, використання робочого часу та розрахунків» затверджено типові форми первинної облікової документації, а саме "Табель обліку використання робочого часу" (п. 1.5 Наказу - форма П-5), як форму обліку фактично відпрацьованого часу, що являє собою основний доказ та підтвердження нарахування і виплати заробітної плати.

Не заперечуючи факту видання наказу Управлінням Державного департаменту України з питань виконання покарань у Миколаївській області № 6 о/с від 27 лютого 2012р., представник відповідача в судовому засіданні в той же час заперечував факт виконання позивачем будь - якої роботи як заступника начальника установи з виробництва-директора підприємства після видання зазначеного наказу.

Згідно наданого відповідачем суду акту «Про вилучення та знищення справ(документів), що не підлягають зберіганню» №103/1/1-21 від 31.03.2015р., були вилучені для знищення наряду з іншими документами також табеля обліку робочого часу вільного найму за 2012р.; меморіальні ордери (бюджет) за 2012 р.; каса, банк, підзвіти (бюджет) з 02.04.2012р. по 31.12.2012р.; каса, банк, підзвіти (виробництво) з 02.04.2012р. по 31.12.2012р.; табель обліку робочого часу та заяви на матеріальну допомогу за 2012р.; каса, банк, підзвіти (виробництво) з 02.01.2012р. по 30.03.2012р.; каса, банк, підзвіти (бюджет) з 02.01.2012р. по 30.03.2012р. Як пояснив представник відповідача ніяких інших документів, які свідчили б про виконання позивачем роботи як заступника начальника установи з виробництва - директора підприємства в спірний період, на підприємстві не має.

Таким чином відповідачем не тільки не були надані суду ніякі допустимі та належні докази щодо виконання позивачем роботи за сумісництвом на підприємстві за зазначений у позовній заяві період, а й відповідач взагалі заперечує виконання позивачем будь - якої роботи.

Позивачем також не надано суду жодного доказу фактичного виконання ним роботи за сумісництвом на підприємстві відповідача. Не посилався він на наявність будь- яких доказів цього і в позовній заяві. Більш того, в тексті апеляційної скарги, позивач фактично підтвердив, що він не виконував ніякої роботи за межами встановленого робочого часу чи у вихідні дні, так як це було неможливим через те, що в цей час підпорядковані йому працівники були відсутні на робочих місцях. Не заперечував в тексті апеляційної скарги позивач також того, що табель обліку робочого часу на нього як на заступника начальника установи з виробництва - директора підприємства в спірний період не складався.

Суд, згідно ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Тому, виходячи з наданих суду сторонами доказів по справі, позовні вимоги задоволенню не підлягають, так як сторонами не надано суду належних та допустимих доказів самого факту фактичного виконаня роботи позивачем за сумісництвом на підприємстві відповідача, що унеможливлює нарахування та стягнення на його користь оплати його праці як сумісника. Наявність же самого по собі наказу Управлінням Державного департаменту України з питань виконання покарань у Миколаївській області № 6 о/с від 27 лютого 2012р. без надання належних доказів фактично виконаної роботи за сумісництвом не є достатньою підставою для задоваолення вимог позивача.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати через не відповідність висновків суду матеріалам справи та діючому законодавству та допущені судом протиріччя в тесті рішення та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача але з підстав, зазначених в тексті рішення апеляційного суду, а не з підстав, зазначених в тексті рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 3, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 14 березня 2016 року скасувати та постановити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Новобузького виправного центру управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області № 103» про стягнення 9750 грн. відмовити через їх необгрунтованість.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили в касаційному порядку.

Головуючий

Судді