Справа № 462/8700/15-ц
УХВАЛА

08 квітня 2016 року м.Львів

Суддя Залізничного районного суду м.Львова Колодяжний С.Ю., вивчивши матеріали заяви ОСОБА_1 до Галицького районного суду м.Львова, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення коштів на відшкодування шкоди, завданої в результаті незаконних дій судді щодо винесення завідомо неправосудного рішення,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Галицького районного суду м.Львова та держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій судді Галицького районного суду м.Львова щодо винесення завідомо неправосудного рішення від 07.05.2014 року, яке скасоване ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.10.2014 року, що спричинило приниження його честі, гідності та ділової репутації, яку оцінює в 1000000 грн. та просить стягнути таку з держави Україна в особі Державної казначейської служби України.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28.12.2015 року відмовлено у відкритті провадження у даній справі.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних Апеляційного суду Львівської області від 09.02.2016 року ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 28.12.2015 року скасовано та передано питання про відкриття провадження у справі на новий розгляд до суду першої інстанції.

У відповідності до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Разом з тим, між позивачем та судом (відповідачем) такі правовідносини не виникають, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції, оскільки не пов'язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, так як оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку передбаченому процесуальним законом.

Частиною 1 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Таким чином суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» роз'яснено, що відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Законність процесуальних актів і дії (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Тобто подання окремого позову проти суду є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посягання на процесуальну незалежність (ст.ст.126, 129 Конституції України).

Як вбачається з позовної заяви, позивач звернувся з позовом, покликаючись на те, що Галицьким районним судом м.Львова винесено завідомо неправосудне рішення від 07.05.2014 року, яке порушує його права та в звязку з чим йому судом заподіяно моральну шкоду, яку оцінює в 1000000 грн.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.122 Цивільно-процесуального кодексу України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства.

Зважаючи на те, що позивач не був позбавлений можливості реалізувати своє право на оскарження процесуальних рішень суду у встановленому ЦПК України порядку, при цьому оскаржував дане рішення до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а на дані спірні правовідносини не поширюється юрисдикція судів на розгляд заявлених позивачем вимог в порядку цивільного судочинства, оскільки позивач звертає свої вимоги до суду у зв'язку з професійною діяльністю, де існує окремий порядок оскарження ухвал і рішень суду, передбачений ЦПК України, і де існує інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя, а тому у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Галицького районного суду м.Львова про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Між тим, до такого висновку прийшла і колегія суддів судової палати у цивільних Апеляційного суду Львівської області, зазначаючи у своїй ухвалі від 09.02.2016 року, що відмовляючи у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Галицького районного суду м.Львова на підставі п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України, районний суд прийшов правильного висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Крім того, як вбачається з позовної заяви, позивач звернувся до суду з позовом і до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, зазначивши останнього як відповідача, про відшкодування моральної шкоди, вважаючи, що протиправними діями Галицького районного суду Львівської області йому завдано шкоду, просив стягнути таку з держави Україна в особі Державної казначейської служби України.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЦПК України позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Також, згідно ч.4 ст.110 ЦПК України позови, пов'язані з відшкодуванням шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Як вбачається з позовної заяви місцезнаходження відповідача - Державної казначейської служби України - м.Київ, вул.Бастіонна, 6, а місцем проживання позивача є с.Тартаків Сокальського району Львівської області, що не відносяться до територіальної підсудності Залізничного району м.Львова.

Згідно вимог ст.115 ЦПК України, якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що виноситься ухвала.

У відповідності до п.4 ч.3 ст.121 ЦПК України позовна заява повертається у випадку, коли справа не підсудна цьому суду.

Згідно з частиною другою статті 118 ЦПК України позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об`єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

З урахуванням того, що суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження в частині позовних вимог до Галицького районного суду м.Львова, який знаходиться на території Залізничного районного суду м.Львова, оскільки такий позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, то решта вимог про відшкодування моральної шкоди, які звернені і стосуються лише держави в Україна в особі Державної казначейської служби України, не можуть залишатись в провадженні Залізничного районного суду м.Львова, оскільки за наведеними правилами територіальної підсудності (ст.109, ч.4 ст.110 ЦПК України) позов в цій частині позивач повинен подати до суду за місцезнаходженням відповідача або за своїм зареєстрованим місцем проживання чи перебування.

Таким чином, позов ОСОБА_1 в частині вимог до держави в Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди не підсудний Залізничному районному суду м.Львова та підлягає поверненню позивачу для подання до належного суду.

Керуючись ст.ст. 109, 110, 115, п.4 ч.3 ст. 121, п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України, -

ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Галицького районного суду м.Львова про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій судді щодо винесення завідомо неправосудного рішення.

Позовну заяву в частині вимог ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій судді щодо винесення завідомо неправосудного рішення - повернути позивачу для подання до належного суду.

Копію ухвали негайно надіслати позивачеві.

Відмова у відкритті провадження у справі перешкоджає повторному зверненню до суду з таким самим позовом.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подачі апеляційної скарги в пятиденний строк з дня отримання копії ухвали.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.