У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Кадєтової О.В.,Мостової Г.І.,
Карпенко С.О., Наумчука М.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_6 до Приватного акціонерного товариства «Завод з виробництва ядерного палива» про зобов'язання вчинити дії, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку, моральної шкоди, за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Завод з виробництва ядерного палива» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Завод з виробництва ядерного палива» (далі - ПрАТ «Завод з виробництва ядерного палива»), мотивуючи свої вимоги тим, що він з 21 жовтня 2013 року прийнятий на роботу до ПрАТ «Завод з виробництва ядерного палива» на посаду головного спеціаліста з якості відділу ліцензування та якості. Відповідач належним чином не виконує вимоги трудового законодавства, на законну вимогу позивачу не було надано додаткову відпустку у зв'язку з навчанням. Крім того, наказом від 21 травня 2014 року йому було безпідставно та незаконно оголошено догану, даний наказ скасовано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року. У зв'язку із систематичним порушенням трудових прав, 01 жовтня 2014 року ним подано заяву про звільнення його з 17 жовтня 2014 року із займаної посади за власним бажанням, однак йому було відмовлено. Позивач просив зобов'язати ПрАТ «Завод з виробництва ядерного палива» видати наказ про його звільнення з 17 жовтня 2014 року з роботи за власним бажанням, у зв'язку з порушенням відповідачем законодавства про працю на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України; зобов'язати ПрАТ «Завод з виробництва ядерного палива» внести запис до трудової книжки про його звільнення з 17 жовтня 2014 року з роботи за власним бажанням, у зв'язку з порушенням відповідачем законодавства про працю, ч. 3 ст. 38 КЗпП України, та видати йому трудову книжку; стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 40 500 грн, середній заробіток за час прострочення видачі трудової книжки, який за період з 18 жовтня 2014 року по 17 січня 2015 рік складав 59 143,12 грн, а також відшкодувати моральну шкоду в розмірі 20 тис. грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року, позов ОСОБА_6 задоволено частково. Зобов'язано ПрАТ «Завод з виробництва ядерного палива» видати наказ про звільнення ОСОБА_6 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 17 жовтня 2014 року та видати належним чином оформлену трудову книжку. Стягнуто з ПрАТ «Завод з виробництва ядерного палива» на користь ОСОБА_6 вихідну допомогу у розмірі 40 500 грн, середній заробіток у розмірі 129 857,72 грн, моральну шкоду в розмірі 10 тис. грн. Допущено негайне виконання рішення суду в межах стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за один місяць. Вирішено питання щодо судових витрат. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПрАТ «Завод з виробництва ядерного палива»просить судові рішення першої та апеляційної інстанції змінити в частині нарахування та стягнення з відповідача вихідної допомоги, середнього заробітку та моральної шкоди, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ПрАТ «Завод з виробництва ядерного палива» підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із доведеності позовних вимог, оскільки відповідачем не було виконано вимоги трудового законодавства щодо надання позивачу додаткової оплачуваної відпустки, на яку останній мав право. Відповідачем не оформлено звільнення позивача із зазначеної ними підстави, не видано наказ про його звільнення, не видано трудової книжки, не здійснено розрахунку, що продовжує тривати більше восьми місяців.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що відповідно до наказу від 21 жовтня 2013 року № 107-к ОСОБА_6 з 21 жовтня 2013 року був прийнятий на роботу до ПрАТ «Завод з виробництва ядерного палива» на посаду головного фахівця з якості відділу ліцензування та якості з окладом згідно штатного розпису 9 тис. грн. (а.с. 42).

Наказом від 17 січня 2014 року № 1-к позивачу була встановлена надбавка в розмірі 50% від посадового окладу за високі досягнення в праці та інтенсивність (а.с.46).

20 серпня 2015 року ОСОБА_6 звернувся до відповідача із заявою про надання додаткової оплачуваної відпустки для дипломного проектування з 02 вересня 2014 року по 31 грудня 2014 року та надав довідку-виклик з навчального закладу № 42/27 від 25 липня 2014 року, в якій зазначено, що позивач є студентом заочної форми навчання V курсу Факультету Мехатроніки та комп'ютерних технологій Київського національного університету технологій та дизайну, дипломне проектування триватиме з 01 вересня 2014 року до 31 січня 2015 року (а.с.5, 6).

Листом ПрАТ «Завод з виробництва ядерного палива» від 01 вересня 2014 року № 662 позивачу у наданні вказаної відпустки відмовлено з посиланням на положення ст. 215-220 КЗпП України та ст. 15 Закону України «Пров відпустки» (а.с. 7).

01 жовтня 2014 року ОСОБА_6 звернувся до ПрАТ «Завод з виробництва ядерного палива» із заявою про звільнення його з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 17 жовтня 2014 року із виплатою йому вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (а.с. 8).

Повідомленням від 08 жовтня 2014 року № 724 ПрАТ «Завод з виробництва ядерного палива» відмовив позивачу у звільненні, пославшись на дотриманням ним вимог чинного трудового законодавства та запропонував звільнитись останньому на підставі положень ч. 1 ст. 38 КЗпП України (а.с. 9).

Згідно ч. 3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповіднодо ст. 44 КЗпП України внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору вихідна допомога виплачується у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною 5 статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Із роз'яснень, викладених у абз. 3 п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вбачається, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100.

У роз'ясненнях, викладених у абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» звернуто увагу, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не з'ясував яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, зокрема, не звернув увагу на те, що позивачем заявлялися позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, натомість застосувавши до спірних правовідносин положення, якими передбачена відповідальність роботодавця сплатити працівнику середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, частково задовольняючи позовні вимоги судом не наведено жодних розрахунків на підставі яких із відповідача на користь позивача було стягнуто вихідну допомогу в розмірі 40 500 грн та середній заробіток у розмірі 129 857,72 грн.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції в частині стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку без змін.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанції в частині стягнення вихідної допомоги та середнього заробіткуне відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування у цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

З огляду на те, позовні вимоги про відшкодування позивачеві моральної шкоди є взаємопов'язаними із позовними вимогами про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку, то судові рішення першої та апеляційної інстанції у цій частині також підлягають до скасування.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині зобов'язання ПрАТ «Завод з виробництва ядерного палива» видати наказ про звільнення ОСОБА_6 з 17 жовтня 2014 року з роботи за власним бажанням, у зв'язку з порушенням відповідачем законодавства про працю на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України; зобов'язати ПрАТ «Завод з виробництва ядерного палива» внести запис до трудової книжки про звільнення ОСОБА_6 з 17 жовтня 2014 року з роботи за власним бажанням, у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, ч. 3 ст. 38 КЗпП України, та видати йому трудову книжку заявником не оскаржуються, а отже не є предметом перегляду у суді касаційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Завод з виробництва ядерного палива» задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року в частині стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку та моральної шкоди скасувати, а справу у цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук