Провадження № 22-ц/773/312/16 Категорія: 27 Доповідач: Шевчук Л. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Подолюка В.А.,

секретар с/з ОСОБА_1,

з участю:

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 27 987,85 дол. США, з яких: основний борг 18 000,00дол. США, проценти за користування позикою 6 702, 85 дол. США, пеня за несвоєчасне повернення коштів 3 285,00 дол. США.

Стягнуто з відповідача в користь позивача 3654,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення суду із-за порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Дослідивши обставини справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу відповідача слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Із матеріалів справи убачається, що відповідач ОСОБА_5 8 січня 2014 року написала розписку про те, що вона взяла в борг у ОСОБА_2 18000,00 дол. США на один рік з дня написання розписки, зобовязалася повернути в 1 кварталі - 2000 дол. США, в 2 кварталі - 2000 дол. США, в 3 кварталі - 2000 дол. США, в 4 кварталі - 2000 дол. США, у 2015 році 10 000 дол. США, а також зобовязалася виплачувати 4,5 % кожного 8-го числа наступного місяця і у разі прострочення повернення грошових коштів у встановлений термін зобовязалася виплатити ОСОБА_2 відсотки з розрахунку 0,05 % від суми позики за кожен день прострочення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник ОСОБА_5 належним чином не виконує взяті на себе зобовязання по поверненню позики, а тому суд стягнув з відповідача в користь позивача заборгованість за договором позики на загальну суму 27 987,85 дол. США.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону і відповідають встановленим обставинам справи.

Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другої сторони (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики (частина 2 статті 1047 ЦК України) та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (частина 1 статті 626 ЦК України).

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (частина 2 статті 549 ЦК України).

У той самий час, згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобовязання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

В судовому засіданні встановлено, що 8 січня 2014 року відповідач взяла в борг у позивача 18 000, 00 дол. США, про що написала розписку.

Відповідно до оригіналу розписки та другого екземпляру розписки позичальник ОСОБА_5 взяла в борг у позикодавця ОСОБА_2 зазначені грошові кошти терміном на один рік від дня написання розписки 8 січня 2014 року та зобовязалася повертати суму позики щоквартально, сплачувати кожного 8-го числа 4,5 %, а в разі прострочення повернення боргу сплачувати позикодавцю відсотки з розрахунку 0,05 % від суми позики за кожен день прострочення.

Сам позивач не заперечує, що відповідач повернула йому грошові кошти за договором позики в розмірі еквівалентному 4637,15 дол. США, про що надав суду відповідні довідки по своєму картковому рахунку НОМЕР_1 (а.с.10-13).

При цьому, на увагу колегії суддів не заслуговують доводи апеляційної скарги про те, що позичальник повернула позикодавцеві значно більшу суму позики, ніж зазначає позивач, оскільки на підтвердження своїх доводів відповідач не надала суду будь-яких доказів.

Також суд апеляційної інстанції погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром боргу за договором позики з огляду на наступне.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку (а.с.14) сума позики складає 18000,00 дол. США, відсотки за користування позикою складають 6 702,85 дол. США (кожного 8-го числа місяця відповідач повинна була сплачувати 810 дол. США (4,5 % від суми позики), а всього 11340,00 дол. США 4637,15 дол. США (які відповідач повернула і позивач зарахував їх в рахунок погашення процентів в розмірі 4,5 %) = 6702, 85 дол. США та 3285,00 дол. США пені за порушення боржником зобовязання по договору позики (0,05% від суми позики за кожен день прострочення).

Зазначений розрахунок відповідає умовам договору позики, укладеного між позивачем і відповідачем.

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що в розписці невідомою особою був змінений розмір відсотків за користування позикою з 0,045 % на 4,5 %, так як представник позивача в судовому засіданні не заперечував, що сама відповідач ОСОБА_5 написала боргову розписку і в другому екземплярі розписки дописала своєю рукою про повернення 10000 дол. США боргу у 2015 році, а також дописала про повернення кожного кварталу 2014 року грошових коштів в доларах США і навпроти виправлення замість 0,045 % на 4,5% поставила свій підпис. Будь-яких інших доказів на підтвердження того, що виправлення в розписці були зроблені іншою особою, відповідач суду не надала.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції, повно і обєктивно дослідивши всі обставини справи, застосувавши ті норми права, які підлягали до застосування, прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в повному обємі.

Інші доводи апеляційної скарги є власним тлумаченням відповідачем норм чинного законодавства та обставин справи, які були предметом дослідження судом першої інстанції і суд дав їм правильну юридичну оцінку, а тому не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, яке постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: