У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Черненко В.А., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсними кредитний договір від 18 липня 2007 року

№ DNZ0AE00000227 та договір застави від 18 липня 2007 року

№ DNZ0AE00000227, укладений між ним та відповідачем.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 18 липня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 11 096,99 дол. США готівкою у вигляді не відновлюваної кредитної лінії, з цільовим призначенням для купівлі б/у автомобіля «КІА», 2003 року випуску. Відповідач зобов'язався надати йому грошові кошти готівкою в строк з 18 липня 2007 року по 19 липня 2010 року включно, в розмірі та на умовах, установлених договором, а він зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки. На забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором, 18 липня 2007 року між сторонами було укладено договір застави. Вказував, що на протязі тривалого часу він сплачував кредит та відсотки за ним, проте в лютому 2012 року звернувшись до відповідача з деякими питання за договором, він дізнався, що існує вагома різниця між фактично отриманою сумою кредиту та сумою, яку в односторонньому порядку збільшив банк. Зазначав, що в одному з кількох екземплярів з договорів вказана сума кредиту не відповідає дійсності.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від

10 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2015 року, відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права.

Зокрема, суди, ухвалюючи рішення, на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), застосувавши до спірних правовідносин ст. 215 ЦК України, правильно виходили із того, що чинне законодавство не передбачає такого способу захисту цивільних прав та інтересів, як визнання недійсним одного з кількох екземплярів договору.

Враховуючи, що позивач визнає факт укладення кредитного договору та договору застави на умовах, які визначені у належних йому примірниках цих договорів, суд дійшов до правильного висновку про те, що відсутні підстави в розумінні ст. 215 ЦК України для визнання недійсними договорів та позбавлення юридичних наслідків передбачених такими договорами домовленостей між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПрйватБанк».

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до

ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.А. Черненко

В.І. Журавель

С.П. Штелик