Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
У Х В А Л А

іменем україни

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором кредиту,

за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк»; банк) звернулося до суду з позовом, в якому просило:

- стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на свою користь заборгованість з нарахованих відсотків за період з 13 грудня 2011 року по 05 лютого 2015 року в сумі 46 420,06 швейцарських франків, що еквівалентно 902 066 грн 23 коп.;

- стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на свою користь суму боргу у вигляді курсової різниці за кредитним договором № 001-2900/756-0002 від 17 липня 2007 року у розмірі 1 636 808 грн 06 коп.

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 17 липня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 001-2900/756-0002, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 130 000,00 швейцарських франків зі сплатою 8,95% річних за користування кредитом терміном до 10 травня 2029 року.

Цього ж дня між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за умовами якого остання зобов'язалася відповідати перед банком за належне виконання позичальником ОСОБА_3 своїх кредитних зобов'язань.

Позивач вказав, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 квітня 2014 року з відповідачів солідарно стягнуто на користь банку заборгованість за цим кредитним договором у розмірі 152 101,60 швейцарських франків, що за офіційним курсом станом на 12 грудня 2011 року еквівалентно 1 318 933 грн 81 коп., та складалася з тіла кредиту, нарахованих включно до 25 липня 2013 року відсотків та підвищених відсотків, а зустрічну позовну вимогу про визнання цього кредитного договору недійсним залишено без розгляду.

Зважаючи на вказане та посилаючись на ст. ст. 625, 1050, 1054 ЦК України, позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість з нарахованих відсотків за кредитним договором № 001-2900/756-0002 від 17 липня 2007 року за період з 13 грудня 2011 року по 05 лютого 2015 року в розмірі 46 420 щвейцарських франків 06 сантимів, що еквівалентно 902 066 грн 23 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Універсал Банк» відхилено, апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості з нарахованих відсотків за кредитним договором №001-2900/756-0002 від 17 липня 2007 року за період з 13 грудня 2011 року по 05 лютого 2015 року в розмірі 46 420 щвейцарських франків 06 сантимів, що еквівалентно 902 066 грн 23 коп., скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

У іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Універсал Банк», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить частково скасувати рішення суду першої інстанції, а рішення апеляційної інстанції скасувати повністю і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходив із того, що порука є припиненою, оскільки, звернувшись до суду з позовом до поручителя у лютому 2015 року, позивач пропустив установлений законом шестимісячний строк для звернення до поручителя; при цьому, враховуючи невиконання рішення суду про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитом, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості з боржника.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову до ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, врахував заяву відповідача про застосування строку позовної давності та виходив з того, що з моменту, коли позивач дізнався про порушення свого права (січень 2011 року), до часу звернення із цим позовом до суду (лютий 2015 року) сплив трирічний строк позовної давності. В іншій частині суд апеляційної інстанції погодився із висновками місцевого суду.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 липня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 001-2900/756-0002, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 130 000,00 швейцарських франків зі сплатою 8,95 % річних за користування кредитом терміном до 10 травня 2029 року (а. с. 19-25).

Цього ж дня між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за умовами якого остання зобов'язалася відповідати перед банком за належне виконання позичальником ОСОБА_3 своїх кредитних зобов'язань (а. с. 38-40).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 квітня 2014 року задоволено позов ПАТ «Універсал Банк» та стягнуто солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за цим кредитним договором у розмірі 152 101,60 швейцарських франків, що за офіційним курсом станом на 12 грудня 2011 року складало 1 318 933 грн 81 коп. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 про визнання недійсним цього кредитного договору залишено без розгляду (а. с. 7-11).

Таким чином, цим судовим рішенням, крім іншого, встановлено дійсність договору поруки, укладеного між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_4, а також законність та обґрунтованість вимоги банку до ОСОБА_4 як до поручителя.

З огляду на визначений ст. 129 Конституції України принцип обов'язковості рішення після вирішення судом справи та набрання рішенням суду законної сили, а також на зміст ст. ст. 553, 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі, якщо є судове рішення про стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором, в якому судом розглядалося питання дійсності договору поруки, і це рішення набрало законної сили, то під час вирішення справи про припинення поруки суду необхідно враховувати встановлення таким судовим рішенням указаних обставин.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2017цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач посилався на невиконання відповідачами рішення суду від 09 квітня 2014 року, а тому просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на свою користь заборгованість з нарахованих відсотків за період з 13 грудня 2011 року по 05 лютого 2015 року в сумі 46 420,06 швейцарських франків, що еквівалентно 902 066 грн 23 коп.

Згіднозі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошовікошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

З огляду на вищевикладене колегія суддів касаційного суду вважає, що суди попередніх інстанцій на вказане уваги не звернули, не встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не врахували, що судове рішення про солідарне стягнення заборгованості з боржника і поручителя ухвалено 09 квітня 2014 року та на час звернення до суду у лютому 2015 року не виконане відповідачами, у зв'язку із чим належним чином також не визначилися із перебігом строку позовної давності, а тому судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: В.М. Коротун

Л.М.Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана