Справа № 587/2845/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Дашутіна І.В., при секретарі Макошенець С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_2» про визначення недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір № 96 від 13 листопада 2007 року, укладений між відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі начальника відділення № 3 Сумської філії ВАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що умови оскаржуваного договору суперечать ЗУ «Про захист прав споживачів», є несправедливими, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав і обовязків та погіршення становища позивача як споживача.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував.

Заслухавши позивача, його представника, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 13.11.2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі за текстом банк або відповідач) був укладений кредитний договір № 96, відповідно до якого відповідач надав позивачу грошові кошти у сумі 18207,92 доларів США на придбання автомобіля, строком до 12.11.2014 року (а.с. 3-7).

Позивач посилається на те, що банком було порушено вимоги ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007р. № 168, а саме перед укладанням кредитного договору в письмовій формі не повідомив позичальника про умови кредитування.

Судом встановлено, що це не відповідає дійсності.

Так, в п. 5.3 кредитного договору зазначено, що підписанням цього договору позичальник стверджує, що він у письмовій формі в повному обсязі отримав від банка інформацію, визначену ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Також в п. 7.12 кредитного договору зазначено, що на виконання вимог Постанови Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168 «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» перед укладенням цього договору надав позичальнику інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Крім того, позичальником було підписано повідомлення про умови споживчого кредитування, в якому були описані наявні форми кредитування в банку, їх умови, відмінності (а.с. 72, 73).

Також відповідно до п. 7.13 кредитного договору, банк в Додатку № 2 до цього договору, який є його невід'ємною частиною, надав позичальнику детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань позичальника, зазначивши повну інформацію, надання якої вимагається Постановою № 168 (52-55).

Позивач посилається на те, що існують два додатки № 1 до кредитного договору, тобто два графіка погашення заборгованості, та два додатки № 2 до кредитного договору та він не розуміє, які з них дійсні.

Так, при укладення кредитного договору позичальником разом з самим кредитним договором було підписано і додаток № 1 - графік погашення заборгованості, який є першим додатком до заяви про уточнення підстав позову. В цьому графіку зазначена процентна ставка 10 % річних, яка відповідає умовам самого кредитного договору (а.с. 49). Також Позичальником було підписано додаток № 2 до кредитного договору - детальний розпис загальної вартості платежів. В ньому також зазначена процента ставка 10 % річних, яка відповідає умовам договору. Другий графік, на який посилається позивач та який є другим додатком до заяви про уточнення підстав позову, підписувався разом з додатковим договором № 2 від 15.12.2010р. до кредитного договору, за умовами якого процентна ставка змінювалася до 13,5 % річних (а.с. 50, 51). В договорі зазначено, що графік погашення заборгованості викладається в новій редакції (п. 3 Додаткового договору). В цьому графіку зазначена процентна ставка 13,5 %, яка і відповідає умовам додаткового договору. Також в новій редакції було викладено і додаток № 2 до кредитного договору. В ньому також зазначена нова процента ставка 13,5 %.

Стосовно посилань позивача щодо ціни договору, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно умов ст. 2 Закону «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до цієї ж статті кошти це гроші в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

У відповідності до пункту 3 частини 1 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», на підставі банківської ліцензії банки мають право розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик», тобто банки мають право надавати кредити у іноземній валюті.

ВАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» Національним банком України була надана Банківська ліцензія № 35 від 03.12.2001 року, яка передбачає право здійснювати дані операції (а саме операції, передбачені ч. 1 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» - розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик) (а.с. 74).

В кредитному договорі чітко зазначена сума кредиту в іноземній валюті, процентної ставки та комісії.

У зв'язку з вищевикладеним суд вважає безпідставними твердження позивача про те, що між сторонами не було досягнуто домовленості щодо ціни договору.

Крім того, згідно ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Стаття 15 та 23 ЗУ «Про захист прав споживачів» не передбачено такого наслідку, як визнання кредитного договору недійсним.

Виходячи з вищенаведеного, та відповідно до узагальнення судової практики судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин від 07.10.2010р., можна зробити висновок, що застосування ЗУ «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Така ж позиція зазначена і в Постанові Верховного суду України від 23.05.2012р. по справі № 6-39цс12 за позовом фізичної особи до ПАТ «Універсал Банк» про визнання договорів недійсними та в Постанові Верховного суду України від 11.11.2015р. по справі № 6-511цс15 за позовом фізичних осіб до ПАТ «ОТП ОСОБА_2» про визнання договорів недійсними та за зустрічним позовом ПАТ «ОТП ОСОБА_2» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, суд приходить до висновку, що позивачем було пропущено строк позовної давності звернення до суду з вказаним позовом.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, протягом якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу.

Ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд вважає безпідставними твердження позивача про те, що на деякі умови кредитного договору він звернув увагу лише після отримання ним позову про стягнення коштів за кредитним договором.

Так, в п. 7.2 кредитного договору зазначено, що цей договір відображає повне розуміння сторонами предмету договору та інших питань, зазначених в ньому. Тобто підписанням цього договору позивач підтвердив факт ознайомлення з його умовами та погодився з ними. Враховуючи, що кредитний договір було укладено 15.11.2007 року і саме в цей момент позивач дізнався про умови кредитного договору, які він вважає несправедливими, то строк звернення до суду з вимогою про визнання кредитного договору недійсним сплив 15.11.2010 року.

Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таку заяву було подано до суду представником відповідача.

Враховуючи викладене, необхідно відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення недійсним кредитного договору.

Керуючись, ст.ст. 3, 6, 11, 256-261, 512-517, 626, 627, 1054, 1056 ЦК України; ст. 55, Закону України «Про банки та банківську діяльність»; ст.ст. 11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 10, 11, 60, 212 - 215 та 218 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_2» про визначення недійсним кредитного договору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Сумської області через районний суд протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя І.В. Дашутін