Справа № 727/1881/16-ц
Провадження № 2/727/866/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНО)

25 липня 2016 року

Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

Головуючого судді: Слободян Г.М.

При секретарі судових засідань: ОСОБА_1

за участю сторін:

- представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань приміщення Шевченківського районного суду м. Чернівці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2, інтереси якого представляє ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди заданої внаслідок дорожньої транспортної пригоди, ВСТАНОВИВ:

В суд з позовною заявою звернувся ОСОБА_2, інтереси якого представляє за довіреністю ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди заданої внаслідок дорожньої транспортної пригодию

Мотивує заявлені вимоги тим, що 20 жовтня 2015 року біля 15.10 години по вул.. проспект Незалежності в м. Чернівці сталася дорожня транспортна пригода під час якої зіткнулися автомобіль марки ОСОБА_5 Бенц, д.н.з. АТ 7277АК під його керуванням з автомобілем НОМЕР_1 під керуванням відповідача ОСОБА_4 Вказує, що за наслідками ДТП працівниками міліції було складено відносно нього протокол про адміністративне правопорушення АП1 № 468686 від 20.10.2015 року і не складено на відповідача, при тому, що своєї провини в ДТП він не визнавав. Не погоджуючись з прийнятим рішенням працівників міліції, він замовив проведення авто технічне дослідження обставин і механізму і 23.11. 2015 року отримав висновок, за яким було встановлено, що з технічної точки зору в ДТП в його діях не вбачається невідповідностей вимог пп.10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України, які перебували в причинному зв»язку з настанням даної дорожньої транспортної пригоди та висновком було установлено, що водій ОСОБА_4 мав технічну можливість уникнути зіткнення транспортних засобів шляхом дотримання ним п. 10.1, 103 ПДР України на що у нього не було перешкод технічного характеру. Зазначає, що 16.12. 2015 року Кіцманським районним судом Чернівецької області було прийнято постанову, якою визнано відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ст. 125 КУпАП і на його думку рішення суду в сукупності з іншими доказами є саме доказом того, що винним в ДТП являється відповідач, яким в дорожній транспортній пригоді було пошкоджено його транспортний засіб, а отже завдано матеріальну і відповідно моральну шкоду, за його оцінкою доказування обставин провини останнього, так як на ОСОБА_4 протоколу про адміністративне правопорушення і відповідно по суду його винним не було визнано.

В обгрунтування крім наведеного, заявлених позовних вимог, посилаючись на вимоги ч.1 ст. 1166, п.ч.1 ст. 1188 ЦК України п.ч.2 ст. 22 ЦК України, крім наведеного стверджує про те, що в ході розгляду адміністративного матеріалу відносно нього, ним були понесені додаткові втрати, а саме на проведення експертного дослідження обставин і механізму ДТП в сумі 2000 грн. та в ході підготовки позову в суд було проведено експертизу визначення завданого збитку, яким відповідно визначено матеріальний збиток завданого йому, як власнику автомобіля ОСОБА_5 д.н.з АТ 7277 АК, який становить 36218 грн. та відповідно було витрачено додаткові витрати пов»язані з проведенням експертизи № 2940 в сумі 430 грн. та ви трати на правовому допомогу в розмірі 5500 грн. Отже, вважає, загальною сумою майнової шкоди заподіяної йому внаслідок ДТП є 36218.19 грн., витрати на проведення двох експертиз становлять 2430 грн., витрати на правову допомогу адвоката 5500 грн. Крім наведеного, зазначає, що йому було завдано і моральні страждання, розмір яких ним оцінено в 50000 грн., оскільки порушився ритм його життя, викликаний тим, що він не може їздити на автомобілі, втрачено внаслідок чого і його сон, погіршився стан здоров»я, так як він став нервовим та зриває злість на своїх рідних і близьких та оточуючих його людей. Просить заявлений ним позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_2 І,І. в судове засідання не з»явився, будучи належним чином повідомленим про день і час розгляду справи, захист своїх інтересів в суді доручив представляти представнику ОСОБА_3В,, який в судовому засіданні, позовні вимоги в інтересах свого довірителя підтримав, просить їх задовольнити; у наданих суду поясненнях посилався на обставини аналогічно викладеним в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання повторно не з»явився, будучи повідомним про день і час розгляду справи в порядку вимог ст. 74 ч.4 ЦПК України, відомостей про поважність причини неявки в засідання, суду не надав. А, отже, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача і зі згоди представника позивача, в заочному порядку у відповідності до вимог ст. ст. 169 ч.4, 224 ЦПК України, відповідно до яких, «якщо відповідача було належним чином повідомлено і який не зявився в судове засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи».

Розглянувши матеріали справи , всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представника позивача, обєктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності у межах заявлених вимог, суд приходить до наступних висновків.

Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Зокрема, судом належними доказами по справі встановлено, що ОСОБА_2 (а.с.9,11-12) є інвалідом 3 групи (а.с. 10); ОСОБА_2 І,І. 11.06. 2011 року було надана ОСОБА_6 довіреність з правом користування, розпорядження та керування транспортним засобом марки ОСОБА_5 Бенц державний номерний знак НОМЕР_2 (а.с.13), що також вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 14-15) та тимчасового талону ІСА № 205198 (а.с. 15) виданого на ім.»я ОСОБА_2 Останній є замовником проведення експертного дослідження обставин та механізму ДТП за участю автомобілів ОСОБА_5 державний номерний знак НОМЕР_2 та БМВ 6501 державний номерний знак НОМЕР_3 (а.с. 17) та відповідно до висновку № 50 проведеного експертом ОСОБА_7 (а.с. 19 22), останнім визначено, що з технічної точки зору в ДТП 20 жовтня 2015 року біля 15.10 години по вул.. проспект Незалежності в м. Чернівці в діях водія автомобіля ОСОБА_5 державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_2 І,І. не вбачається невідповідностей вимогам п. 13.1 ПДР, при цьому вважав технічно неспроможними пояснення ОСОБА_4 про обставини ДТП і в його діях вбачав невідповідність вимогам пп 10.1, 10.3 ПДР, як такий що мав технічну можливість уникнути ДТП (а.с. 22). Висновком № 2940 експертного авто товарознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу від 10.11. 2015 року (а.с. 24 - 44), вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля НОМЕР_4, на момент проведення експертизи становить 36219.19 грн. з ПДВ. Відповідно до постанови від 16.12. 2015 року Кіцманського районного суду Чернівецької області справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 провадженням закрито на підставі п.1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП з відміткою про те, що постанова набирає законної сили 26.12. 2015 року (а.с. 45, 46). Судом, крім наведеного установлено, що відповідач ОСОБА_4 являється власником транспортного засобу БМВ 6501, 2007 року державний номерний знак НОМЕР_3 (а.с. 59). Отже, доказами, що підтверджують правову підставу володіння автомобілем, можуть бути свідоцтво про реєстрацію автомобіля або документ, що підтверджує право користування та (або) розпорядження вказаним автомобілем, і виданий на період дії такого документа тимчасовий реєстраційний талон.

Основні ознаки джерела підвищеної небезпеки також наведено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року N 6, відповідно до якого джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших обєктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості.

Роз»ясненим судом правом, щодо залучення до участі справі згідно ст.. 33 ЦПК України страхової компанії, представник позивача пояснив, що автомобіль його довірителя не застрахований, а про наявність страховки у відповідача йому не відомо.

Пунктом 16 постанови № 4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» передбачено, що відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 1 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). При цьому, особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. (п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»), якою передбачено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України - шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Пунктом 11 Постанови передбачено, що за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові.

Зазначені випадки мають бути підтверджені належними доказами (матеріалами кримінальної справи, якими встановлюється факт неправомірного заволодіння третьою особою транспортним засобом; документами, що підтверджують дію непереборної сили або умисел потерпілого), про що обовязково має бути зазначено в мотивувальній частині судового рішення.

У разі якщо судом не отримано належних доказів на підтвердження винятків із правила, встановленого ч. 2 ст. 1187 ЦК України, то основним завданням суду повинно бути визначення відповідальної за шкоду особи. Вирішується це завдання шляхом витребування та дослідження належних доказів, що підтверджують правову підставу володіння джерелом підвищеної небезпеки, зокрема транспортним засобом.

Таким чином, виходячи з досліджених по справі доказів в їх сукупності, наведених вимог закону, суд вважає, що вина відповідача ОСОБА_4 належними доказами по справі не доведена, позивачем в позові не зазначено у чому саме полягають винні дії відповідача та яким нормам закону вони не відповідають; на дане в судовому засіданні не зміг відповісти і представник позивача, як і останнім не було заявлено клопотань про витребування матеріалів справи про адміністративне правопорушення для встановлення судом і надання належної правової оцінки механізму дорожньо-транспортної пригоди, виходячи з схеми ДТП, протоколам ДТП з метою встановлення того, що між порушенням відповідачем ПДР та наслідками, які настали в результаті ДТП, є прямий причинний звязок, оскільки при розгляді справи про адміністративне правопорушення Кіцманським районним судом Чернівецької області не було встановлено і визначено необхідності внаслідок порушення ПДР відповідачем ОСОБА_4 складання на останнього протоколу за ст. 124 КУпАП, навіть і з врахуванням дослідженого висновку № 50 проведеного експертом ОСОБА_7 експертного дослідження обставин і механізму ДТП, що мало місце за участю транспортних засобів позивача і відповідача (а.с. 19 22). Отже, законодавцем визначено, що за загальними правилами, зазначеними вище, тягар цивільної відповідальності у таких випадках має нести винна у завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля чи особа, яка на відповідній правовій підставі керувала автомобілем та з вини якої сталась ДТП.

Верховний Суд України вказав, що згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України постанова у справі про адміністративне правопорушення є обовязковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці події та чи вчинені вони цією особою. При цьому саме суд звертає увагу, щодо відповідача не було визначено відповідальність за ст. 124 КУпАП, так як остання настає лише за наявності ушкодження транспортних засобів унаслідок порушення Правил дорожнього руху. Дійсно, положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України фактично позбавляють особу, вину якої встановлено вироком у кримінальній справі або постановою у справі про адміністративне правопорушення, можливості спростувати наявність такої вини. Проте вказана процесуальна норма не дає підстав за будь-яких обставин вважати не винною у ДПТ особу, відносно якої не порушувалось кримінальної справи і не складався протокол про адміністративне правопорушення. У цьому випадку вину такої особи може бути підтверджено чи спростовано іншими належними і допустимими доказами, передбаченими ЦПК України (ст. 57 ЦПК України). Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем лише зазначено при проведенні за його замовленням, експертного автотоварозначого дослідження (а.с. 24 40) лише ремонтну калькуляцію вартості робіт на майбутнє, за цінами станом на момент складення висновку. Так, у позивача є речове право на предявлення позову про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, однак, на думку суду, за установленими даними, що ОСОБА_2 І,І. не будучи власником автомобіля ОСОБА_5 д.н.з АТ7277 АК, не довів, що саме йому завдано шкоду і він реально поніс витрати на ремонт вказаного автомобіля. Як було встановлено в судовому засіданні про проведення експертного автотоварозначого дослідження (а.с. 24 40) відповідач не повідомлявся в установленому порядку; огляд транспортного засобу був проведений лише автомобіля ОСОБА_5 д.н.з АТ7277 АК (а.с. 44), в якому власником зазначено ОСОБА_6

Порядок визначення шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, врегульовано главою 82 ЦК України, крім того, відповідні розяснення надано у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року N 6, відповідно до яких при визначенні розміру шкоди враховується розмір майнової шкоди, спричиненої майну або особистим немайновим правам потерпілого. Законодавцем визначено, що відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. Межа відповідальності визначає сферу дії обставин, які виключають відповідальність, а також і те, що не є перешкодою для покладення цивільно-правової відповідальності на особу у справах, де внаслідок винних дій обох водіїв завдано шкоди їх транспортним засобам, те, що лише один із водіїв притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України. Разом з цим, у випадку встановлення вини особи у ДТП постановою про притягнення до адміністративної відповідальності ця особа не позбавлена права доводити протиправність дій інших учасників ДТП і причинний звязок цієї протиправності із завданою шкодою. Представнику право на призначення судової експертизи в суді було роз»яснено. Обовязок доведення розміру шкоди лежить на позивачеві, а експертиза може бути призначена судом лише за заявою осіб, які беруть участь у справі. Разом з цим, будь яких клопотань від позивача, в його інтересах представника пр. призначення саме судом експертизи заявлено не було. Крім наведеного, статтею 29 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у звязку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, повязані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Разом з цим, на сприяння судом щодо встановлення наявності чи відсутності у відповідача страховки, представником позивача будь яких клопотань в засіданні заявлено не було.

Відповідно до ст. 3 зазначеного Закону обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих унаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

На наведене, звернуто увагу і в правових позиціях Верховного Суду України ухвалою від 25 листопада 2009 року (справа N 6-21918св09)

Також в судовому засіданні, виходячи з вимог ст. 1187 ЦК України, якою встановлено відповідальність за завдання шкоди особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, представник позивача не зміг пояснити що саме ОСОБА_4 керував транспортним засобом БМВ д.н.з СЕ 0650 ВС 20.10. 2015 року біля 15.10 годин по Проспекту Незалежності в м. Чернівці. Сам відповідач в судові засідання на неодноразові виклики не з»являвся, у зв»язку із чим і зі згоди представника позивача було вирішено справу розглянути в заочному порядку. Доказами, що підтверджують правову підставу володіння автомобілем, можуть бути свідоцтво про реєстрацію автомобіля або документ, що підтверджує право користування та (або) розпорядження вказаним автомобілем, і виданий на період дії такого документа тимчасовий реєстраційний талон. Крім того, відповідно ч. 9 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії, що виключає наявність талону у водія. Натомість як доказ належності відповідачу транспортного засобу БМВ д.н.з СЕ 0650 ВС позивач надав дані Регіонального сервісного центру в Чернівецькій області про наявність зареєстрованих за ОСОБА_4 транспортних засобів, в тому числі і названого, станом на 10.03. 2016 року (а.с. 59).

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року N 6 (з змінами і доповненнями), а також узагальненнями судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, звернуто увагу, що судам слід пересвідчитись у тому факті, що особа, яка завдала шкоду, володіє джерелом підвищеної небезпеки саме на відповідній правовій підставі, ретельно досліджувати докази, що підтверджують цей факт, зокрема данні чи перебуває заподіювач шкоди у трудових відносинах із власником транспортного засобу, чи не є нікчемним правочин, на підставі якого здійснюється використання транспортного засобу заподіювачем шкоди (наприклад, чи дотримано вимоги ст. 799 ЦК України щодо нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи тощо).

Згідно вимог, ч.ч. 1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Так, виходячи з наведеного, досліджених доказів по справі, позивачем ОСОБА_2 не доведено з посиланням на докази, які він зазнав моральні страждання та чим обумовлюється визначений ним розмір моральної шкоди в 50000 грн. А, тому, суд вважає, що позивачем не доведено і даної ним заявленої позовної вимоги.

Відносно вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 5500 грн., суд виходить з наступного. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» - розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних та цивільних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42,56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Натомість саме вимогами ст. 88,89 ЦПК України визначено, що в разі відмови в задоволенні позовних вимог, судові витрати стягненню із іншої сторони не підлягають.

Відповідально до ч. ч. 3 і 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Враховуючи викладені обставини по справі, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, керуючись ст.1168 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 року (з наступними змінами); постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року; постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року N 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»; ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 61, 88, 212-215, 218, 224 226 ЦПК України, суд, - ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, інтереси якого представляє ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди заданої внаслідок дорожньої транспортної пригоди, а саме стягненні матеріальної шкоди на суму 36218 грн., 50.000 грн. моральної шкоди та судових витрат, витрат на правову допомогу і витрат за проведення експертних досліджень відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Чернівецької області через Шевченківський районний суд м. Чернівці в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні в засіданні при проголошенні рішення в цей же строк з дня отримання копії рішення суду.

Суддя Слободян Г.М.