Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді: - Максимчук З.М.,

суддів: - Собіни І.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 08 грудня 2015 року у справі за позовом Комунального підприємства «Теплосервіс» Дубровицької районної ради до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за теплову енергію,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 08 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь КП «Теплосервіс» заборгованість за теплову енергію у розмірі 9770, 89 грн. Вирішено питання про судові витрати. В решті позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вказує, що рішення є незаконним та необгрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, у відповідності до ст.257 ЦК України встановлено строк позовної давності у три роки. Судове провадження по справі відкрито 30 квітня 2015 року, а тому до розгляду необхідно брати період з 30 квітня 2012 року по 31 березня 2015 року.

Стверджує, що суд першої інстанції в порушення вимог ст.264 ЦК України вважає, що подача заяви про видачу судового наказу перериває перебіг строку позовної давності. Однак ст.264 ЦК України передбачає, що позовна давність переривається у разі пред»явлення позову, а не подачею заяви про видачу судового наказу. Крім того, ця заява не була розглянута.

Доводить, що в суді першої інстанції вона аргументовано довела, що позивач надавав неякісні послуги і додала докази, які суд не взяв до уваги, проте вказав, що відповідно до ст.18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача. Але ніякого договору між нею та позивачем не існувало.

________________________________________________________________________________

Справа № 560/658/15 Головуючий у судді 1 інстанції - Оборонова І.В.

Провадження № 22-ц/787/308/2016 Суддя-доповідач - Максимчук З.М.

Також зазначає, що вона і без договору викликала представників позивача і вони складали відповідні акти, які їй на руки не давали.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог за безпідставністю та недоведеністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу 29.05.2012 року, а згодом 28.11.2013 року та 07.02.2014 року з позовом про укладення договору на постачання теплової енергії та стягнення заборгованості за теплову енергію, то позов слід задовольнити в межах позовної давності за період з 29.05.2009 року по квітень 2015 року в сумі 9770,89 грн. Позов про стягнення заборгованості за період з січня 2007 року по 28.05.2009 року заявлений поза межами позовної давності. Акти-претензії, які містяться в матеріалах справи, не є належними та допустимими доказами, так як складені відповідачем за участю свідків за відсутності представників КП «Теплосервіс» та не відповідають ст.18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

При виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Кодексу.

Вирішуючи зазначені категорії справ, суди згідно Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004 року повинні встановити чи існували між виконавцем послуг та їх споживачем договірні (фактичні договірні) відносини щодо надання послуг з централізованого теплопостачання; з'ясувати чи дійсно зазначені послуги були отримані споживачем; якщо мало місце відключення від системи централізованого опалення, перевірити правомірність такого відключення.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що відповідно до рішення виконавчого комітету Дубровицької міської ради Рівненської області від 10 травня 2011 року № 102 КП «Теплосервіс» Дубровицької районної ради визначено виконавцем житлово - комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води (а. с. 22).

Відповідач у справі ОСОБА_4 є власником 1/2 квартири за адресою: Рівненська обл., Дубровицький район, м.Дубровиця, вул.Артеменка, буд.30 а, кв.134.

Як пояснив у суді апеляційної інстанції представник позивача, особовий рахунок у КП "Теплосервіс" відкритий на ім"я ОСОБА_4

Згідно з довідкою № 385 від 18.05.2015 року, виданої КП «Теплосервіс», квартира споживача ОСОБА_4 приєднана до централізованої мережі теплопостачання. КП «Теплосервіс» здійснювало централізоване теплопостачання споживачу згідно з встановленими режимами і нараховує оплату за послуги теплопостачання за тарифами, встановленими Дубровицькою районною радою, на підставі показів теплового лічильника (а.с.19).

Відповідачка станом на 1 травня 2015 року допустила заборгованість у розмірі 11407,18 грн за надані послуги, що підтверджується розрахунком заборгованості за спожиту теплову енергію(а. с. 20). Правильність розрахунку відповідачкою не спростована.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яка дає визначення термінів, що вживаються у цьому Законі, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будників та споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримувати житлово-комунальну послугу.

Згідно ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Судом встановлено, сторонами не заперечується, що між позивачем та відповідачкою не укладено письмовий договір про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території на підставі Типових договорів.

Проте, посилання на відсутність договору між сторонами на надання житлово-комунальних послуг, не звільняє її від відповідальності за оплату цих послуг виходячи з наступного.

Ч. 1 ст. 19 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 « Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій».

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року, постанови № 529 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, необхідність укладення договору про надання житлово - комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право споживача таких послуг.

Крім цього, відповідно до змісту зазначених положень Закону споживач може відмовитися від укладення договору на надання житлово - комунальних послуг лише в разі відмови від користування такими послугами, а не через непогодження сторонами умов такого договору.

Відтак, відсутність між споживачем та виконавцем житлово-комунальних послуг договору про надання цих послуг, укладеного у письмовій формі, не звільняє споживача від обов'язку оплачувати отримані та спожиті житлово-комунальні послуги.

До аналогічного висновку дійшов і суд першої інстанції вказавши, що споживач зобов'язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вона фактично користувалася ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

За змістом ч. 2 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Відповідно до положень ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Статтею 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Представник виконавця повинен з'явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі. Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій.

Дійсно, в матеріалах справи містяться акти-претензії ОСОБА_4

Однак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачка не надала суду доказів на підтвердження направлення позивачу актів-претензій щодо неналежного надання останнім житлово-комунальних послуг, що передбачено ст. 18 вищевказаного Закону.

Доводи апеляційної скарги про неналежну якість надання позивачем житлово-комунальних послуг не спростовують висновків суду про недотримання ОСОБА_4 визначеного ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядку фіксування якості надання таких послуг та пред'явлення претензій споживача.

У матеріалах справи відсутні акти-претензії, складені та підписані у встановленому законом порядку, щодо надання послуг з теплопостачання неналежної якості.

За таких обставин, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки заборгованості за житлово-комунальні послуги, оскільки доведено, що остання споживала послуги надані їй позивачем, разом з тим, в порушення закону їх не оплачувала.

При цьому суд першої інстанції дав належну оцінку тому факту, що між сторонами відсутній укладений договір про надання послуг з теплопостачання, та доводам відповідачки щодо ненадання позивачем цих послуг.

Відповідачкою під час розгляду справи не заперечувалось правильність застосування позивачем розміру встановлених тарифів.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду про необхідність стягнення заборгованості в межах позовної давності, проте апеляційний суд не погоджується з початком перебігу позовної давності.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В матеріалах справи на а.с. 32 міститься заява відповідачки про застосування строків позовної давності.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

За змістом частини першої статті 118 ЦПК України позов пред'являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Пред'явлення позову до суду являє собою реалізацію позивачем права на звернення до суду. Саме із цією процесуальною дією пов'язується початок процесу у справі.

Згідно з частиною першою статті 122 ЦПК України суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом.

Так, позовна заява подається до районних, районних у містах, міських та міськрайонних судів з дотриманням правил підсудності, визначених статтями 108 - 114 ЦПК України. Позовна заява оформлюється з додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, за її подання сплачується судовий збір.

За змістом викладеного перебіг позовної давності шляхом пред'явлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України. Якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подача позову з недодержанням правил підсудності.

З матеріалів справи вбачається, що 29.05.2012 року КП «Теплосервіс» звертався до суду із заявою про видачу судового наказу на стягнення із відповідачки заборгованості за послуги з централізованого опалення (а.с.50).

17.03.2015 року Дубровицьким районним судом Рівненської області заяву Комунального підприємства «Теплосервіс» про видачу судового наказу на стягнення заборгованості за теплопостачання з ОСОБА_4 повернуто заявнику (а.с.7).

28.11.2013 року позивач звертався до суду із позовною заявою до ОСОБА_4 про укладення договору на постачання теплової енергії та стягнення заборгованості за теплову енергію (а.с.51).

12.12.2013 року ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області позовну заяву Комунального підприємства «Теплосервіс» до ОСОБА_4 про укладення договору на постачання теплової енергії та стягнення заборгованості за теплову енергію визнано неподаною та повернуто позивачу (а.с.54).

07.02.2014 року позивач повторно звертався до суду із позовною заявою до ОСОБА_4 про укладення договору на постачання теплової енергії та стягнення заборгованості за теплову енергію (а.с.55)

24.02.2014 року ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області позовну заяву Комунального підприємства «Теплосервіс» до ОСОБА_4 про укладення договору на постачання теплової енергії та стягнення заборгованості за теплову енергію знову визнано неподаною та повернуто позивачу (а.с.57).

У ч. 1 ст. 95 ЦПК України зазначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів чи витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист позивача на стягнення заборгованості за надані послуги може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Тобто можна стверджувати, що оскільки позивач звертався з заявами про видачу судового наказу і з позовами до суду, проте вони не задовольнялись з мотивів невідповідності їх процесуальному закону, то це не може вважатись зверненням до суду, яке перериває перебіг позовної давності.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що строк позовної давності у зв'язку зі зверненням позивача до суду із заявою про видачу судового наказу та з позововами про укладення договору на постачання теплової енергії та стягнення заборгованості за теплову енергію було перервано, а тому не правильно визначив розмір заборгованості та період його стягнення.

З матеріалів справи вбачається, що позов до суду першої інстанції було подано 28.04.2015 року, а тому колегія суддів приходить до висновку, що до стягнення підлягає заборгованість за період з 28.04.2012 року по 28.04.2015 року у сумі 4723, 13 грн, тобто в межах строку позовної давності.

За таких обставин, суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, а тому рішення суду підлягає зміні в частині визначення періоду та суми заборгованості.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, судом неправильно застосовано норми матеріального права, тому рішення суду підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 08 грудня 2015 року змінити, стягнувши з ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Теплосервіс» заборгованість за теплову енергію у сумі 4723, 13 гривень за період з 28.04.2012 року по 28.04.2015 року.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: І.М. Собіна

С.В. Хилевич