Справа № 494/358/16-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2016 м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі: судді Римаря І.А., за участю: секретаря судового засідання Козубенко О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області подання Відділу державної виконавчої служби Березівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області про тимчасове обмеження ОСОБА_1, у праві виїзду за межі України,-

ВСТАНОВИВ:

16 березня 2016 року до суду надійшло подання від Відділу державної виконавчої служби Березівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області про тимчасове обмеження ОСОБА_1, у праві виїзду за межі України.

Вказане подання передано до розгляду судді Римарю І.А. 17.03.2016 року та ухвалою суду від 17.03.2016 року прийнято до провадження.

У поданні державний виконавець вказує на те, що на виконанні у відділі ДВС перебуває виконавчий лист від 06.11.2014 року, виданий Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» борг у розмірі 371302,79 грн. На виконання вимог виконавчого листа боржник повинен виконати зобовязання, покладених на нього рішенням Дніпровського районного суду м. Києва, але божник ухиляється від їх виконання. Згідно довідки ДМС від 24.01.2016 року №4/3-2113 боржнику видано закордонний паспорт. На підставі статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїздув Україну громадян України» просить тимчасово обмежити боржника у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу до виконання своїх зобовязань по сплаті боргу.

Відповідно до частини другої статті377-1 Цивільно-процесуального кодексу України зі змінами та доповненнями (далі ЦПК України): «Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця».

Представник відділу ДВС Березівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду подання (а.с.8). Водночас, на адресу суду 22.03.2016 року надійшла заява від начальника відділу ДВС Березівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області про розгляд вищевказаного подання за їх відсутності, на задоволенні подання наполягали (а.с.9).

Суд, дослідивши матеріали подання, доходить висновку щодо відмови в задоволенні подання, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, частинами 1-3 статті 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, який ратифіковано Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.73 р. встановлено: «Кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання. Кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті».

Частинами 1-3 статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яку ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 року передбачено: «Кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.».

Закон України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» (зі змінами та доповненнями) регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і вїзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розвязання спорів у цій сфері.

Відповідно до вимог статті1 цього Закону передбачено: «Громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та вїхати в Україну». Зазначене право гарантоване також статтею 33 Конституції України.

Згідно частини другої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» встановлено: «Громадянинові України, який має паспорт,

може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті».

Згідно з п.23 Положення про базу даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», затвердженого наказом Адміністрації державної прикордонної служби України №472 від 25.06.2007 року з метою забезпечення однозначної ідентифікації осіб перевірка інформації за базою даних осіб здійснюється шляхом асоціативного пошуку за такими обовязковими реквізитами: «Громадянство», «Прізвище, імя особи», «Дата народження» (день, місяць та рік).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» - у разі відмови громадянину у виїзді за кордон він може оскаржити цю дію у судовому порядку.

Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» у випадках, коли особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, то до виконання зобов'язань, можливо обмеження у праві виїзду за межі України.

Відповідно до положень статті 377-1 ЦПК України «питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця».

З аналізу цих правових норм вбачається, що особі, яка має паспорт для виїзду за межі України, та має такий намір, може бути відмовлено у виїзді за кордон у випадку ухилення від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобов'язань.

Згідно пункту 18 частини 2 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 11.1 Наказу Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень» «у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, державний виконавець може звернутися з поданням до суду за місцезнаходженням органу ДВС щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням».

Наведені вище норми закону дають підстави для висновку, що суд має право встановити щодо боржника тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України лише за поданням державного виконавця, обов'язково погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби, за умови доведення та документального підтвердження факту ухилення боржника, який має паспорт для виїзду за кордон і з цією метою має намір та реальну можливість вибути за межі України, від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду чи іншого органу (посадової особи). Таке обмеження може бути встановлено лише строком до виконання боржником своїх зобов'язань.

Згідно розяснень, викладених у листі Міністерства юстиції України від 06.06.2008 року № 25-32/507, подання Державної виконавчої служби до суду повинно містити в тому числі й обґрунтування ухилення боржника від виконання своїх зобовязань.

Однак, подання державного виконавця не містить доказів, які б підтверджували ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього виконавчим документом, відомостей про обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження та строків його добровільного виконання. Будь-які підтвердження про вручення копії постанови про відкриття виконавчого провадження боржнику суду не надані.

Поняття «ухилення від виконання зобовязань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти, як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обовязку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обовязок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього обєктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Суду не надано також доказів й того, чи мали місце виклики боржника державним виконавцем до відділу ДВС та доказів того, що він не з'являється без поважних причин до відділу ДВС на такі виклики.

Стаття 19 Закону України «Про державну прикордонну службу України» вказує, що обмеження права громадян на виїзд з України належить до виключної компетенції Адміністрації Державної прикордонної служби України, а пункт 8 цієї статті покладає на державну прикордонну службу України обов'язок запобігання і недопущення в'їзду в Україну або виїзду з України осіб, яким згідно з законодавством не дозволено в'їзд в Україну або яких тимчасово обмежено в праві виїзду з України.

Державним виконавцем не доведено, що ОСОБА_1, має намір вибути за межі України з метою ухилення від виконання виконавчого документу, шляхом звернення з відповідним клопотанням до Державної прикордонної служби. Одночасно суд зауважує, що заявником не вказано у який спосіб треба встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, що є суворою умовою Адміністрації Державної прикордонної служби України при виконанні нею рішень суду про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника.

Застосування таких обмежень може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого статтею 33 Конституції України та статтею 313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим.

При вирішення вимог подання суд відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» ураховує рішенням Європейського суду з прав людини «Хлюстов проти Росії» від 11 липня 2013 року (номер заяви 28975/05), яким визнано порушення п. 2 та 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції по захисту прав людини та основоположних свобод у зв'язку з необґрунтованим втручанням в право заявника на виїзд з країни, оскільки в якості обґрунтування обмеження права заявника на виїзд з країни, служба судових виконань посилалась на несплату заборгованості по судовому рішенню добровільно, не зазначивши ніяких інших причин для застосування даної міри, не пояснивши, як обмеження на виїзд може допомогти меті стягнення заборгованості і не вивчивши особистого становища заявника та інші відповідні обставини справи. З врахуванням викладеного суд дійшов висновку, що національна влада не виконала своїх обов'язків по забезпеченню того, що будь-яке втручання в право особи на виїзд з країни, виправдано і співрозмірно на протязі всього терміну його дії у відповідних обставинах справи. Таким чином, втручання не було необхідним в демократичному суспільстві.

Таким чином, враховуючи вказане рішення Європейського суду з прав людини,приймаючи до уваги, що право державного виконавця на звернення з даним поданням виникає лише у разі ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань і наявність лише самого зобов'язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон, суд доходить висновку щодо відмови в задоволенні подання.

На підставі викладеного, керуючись статтями 209, 210, 377-1 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про порядок виїзду з України та вїзд в Україну громадян України», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні подання Відділу державної виконавчої служби Березівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області про тимчасове обмеження ОСОБА_1, у праві виїзду за межі України - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Одеської області протягом 5 днів з дня проголошення ухвали. Особи, які брали участі у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судової ухвали, можуть подати апеляційну скаргу протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Суддя І.А. Римар