Справа № 459/5211/14 Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/1218/16 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Богонюка М.Я., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: позивача ОСОБА_2, представника позивачів-

ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та його представника -

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 10 листопада 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 10 листопада 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про поновлення строку позовної давності на оскарження свідоцтва виданого ОСОБА_4 про право на спадщину за заповітом №2-1050 від 10.06.2011 року, визнання неправомірним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом №2-1050 від 10.06.2011 року у спадковій справі № 93/2002, виданого ОСОБА_4, в частині визнання за ним спадщини на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 та господарських будівель, визнання за ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 права спільної сумісної власності на спадкове майно ОСОБА_8, а саме - 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 та господарських будівель, сараїв, гаражу, літньої кухні.

Рішення суду оскаржили позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

В апеляційній скарзі зазначають, що рішення суду першої інстанції є незаконним. Вважають висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та здобутим доказам, зокрема, поясненням позивачів та свідків по справі. Вказують, що суд неправильно застосував ч.1 ст.549 ЦК УРСР, так як ОСОБА_8 фактично прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_9, а саме ? частину житлового будинку АДРЕСА_2 а тому відповідач незаконно оформив спадщину на весь будинок. Також вважають, що районний суд помилково застосував до спірних правовідносин ч.3 ст.1268 ЦК України.

Просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов

ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Кожен, чиї права і свободи, викладені у цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивачі звернулися в суд з позовом, у якому після неодноразових уточнень позовних вимог просили про поновлення строку позовної давності на оскарження свідоцтва виданого ОСОБА_4 про право на спадщину за заповітом №2-1050 від 10.06.2011 року, визнання неправомірним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 2-1050 від 10.06.2011 року у спадковій справі № 93/2002, виданого ОСОБА_4, в частині визнання за ним спадщини на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 та господарських будівель, визнання за ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 права спільної сумісної власності на спадкове майно ОСОБА_8, а саме - 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 та господарських будівель, сараїв, гаражу, літньої кухні.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що згідно договору купівлі - продажу від 03.12.1992 року, укладеного між Західно - українським виробничим об'єднанням по видобутку вугілля «Укрзахідвугілля» та ОСОБА_10, останній купив будинок АДРЕСА_1.

На підставі даного договору за ОСОБА_10 зареєстровано право власності на даний будинок в цілому, що стверджується реєстраційним посвідченням від 09.06.1992 року.

12.11.2000 року ОСОБА_10 уклав заповіт, згідно якого належний йому житловий будинок АДРЕСА_3 що буде належати йому на день смерті, заповів своєму сину ОСОБА_4.

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що стверджується свідоцтвом про його смерть.

Згідно свідоцтва про смерть, ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

ОСОБА_10 та ОСОБА_9 мали двох дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_8.

Позивач ОСОБА_2 із 14.11.1981 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, а позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є їх дітьми.

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, що стверджується свідоцтвом про його смерть.

Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства. який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відтак, колегія суддів вважає, що правовідносини, які виникли після смерті ОСОБА_10 та ОСОБА_9 регулюються нормами ЦК УРСР (1963 року), а правовідносини у зв'язку зі смертю ОСОБА_8 - нормами чинного ЦК України.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Відтак, спадкоємцями першої черги за законом спадкодавця ОСОБА_9, яка за життя заповіту не склала, були її чоловік ОСОБА_10 та діти ОСОБА_4 і ОСОБА_8

Частиною 1 ст. 548 ЦК УРСРвизначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

ОСОБА_8, спадкоємець до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_9, спадщину після смерті матері не приймав, в судові органи за продовженням строку на прийняття спадщини звертатись не буде, що стверджується його особистою заявою, поданою 20.07.2001 року у Червоноградську державну нотаріальну контору Львівської області, яка знаходиться в матеріалах спадкової справи №485/2000 спадкодавця ОСОБА_9

Відтак, колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянтів про те, що ОСОБА_8 фактично прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_9, а саме ? частину житлового будинку АДРЕСА_2

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки ОСОБА_8 не прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_9, а саме ? частину житлового будинку АДРЕСА_2 а тому позивачі не мають права на успадкування даного майна після його смерті.

На думку судової колегії, неспроможними є доводи апеляційної скарги у тій частині, що районний суд помилково застосував до спірних правовідносин ч.3 ст.1268 ЦК України.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянтів про те, що суд не надав належної оцінки доказам по справі, так як оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильними висновки районного суду про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 10 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: