Справа № 464/8507/15 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/1615/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.В., Федоришина А.В.,

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Міського відділу реєстрації актів цивільного стану Львівського обласного управління юстиції, ОСОБА_3 про визнання батьківства та зобов'язання видати свідоцтво про народження, -

встановила:

Позивач ОСОБА_6 в жовтні 2015 року звернулася в суд із позовом до Міського відділу РАЦС Львівського обласного управління юстиції та ОСОБА_3 про визнання батьківства.

Вимоги обґрунтовувала тим, що вона з 2014 року проживає у цивільному шлюбу із відповідачем ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_4 року у м. Алушта вона народила сина ОСОБА_7 Відразу після цього відповідач ОСОБА_3 звернувся до Міського відділу реєстрації актів цивільного стану Львівського обласного управління юстиції для отримання свідоцтва про народження сина, оскільки вона не могла покинути окуповану територію АР Крим, однак, йому відмовили у прийнятті заяви.

З огляду на наведене, просила визнати батьківство ОСОБА_3 щодо малолітнього сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 та зобов'язати Міський відділ реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції видати свідоцтво про народження дитини - ОСОБА_7, де у графі «батько» вказати ОСОБА_3, а у графі «матір» ОСОБА_6

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 14 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до Міського відділу реєстрації актів цивільного стану Львівського обласного управління юстиції, ОСОБА_3 про визнання батьківства та зобов'язання видати свідоцтво про народження - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2, вважає, що суд формально підійшов до застосування норм матеріального права і Наказу Міністерства охорони здоров»я України від 08.08.2006 року № 545.

Звертає увагу на те, що станом на серпень 2015 року АР Крим визначається законодавством України як тимчасово окупована територія.

В апеляційній скарзі зазначає, що у зв'язку з неможливістю виконувати свої повноваження відділами державної реєстрації актів цивільного стану Автономної Республіки Крим та м. Севастополя на тимчасово окупованих територіях, проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за заявами громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території України, здійснюються відділами державної реєстрації актів цивільного стану за межами цієї території за місцем звернення заявника.

Просить врахувати те, що відповідач ОСОБА_3 визнав позов, подавши заяву в суд першої інстанції.

Оскільки встановити батьківство та отримати свідоцтво про народження дитини в інший спосіб законом не передбачено, відповідно до ст. 128 СК України, батьківство може бути визнано за рішенням суду.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 грудня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, а також відповідача ОСОБА_3, який визнав апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Стаття 4 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив із того, що позивачем, всупереч вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надано жодних належних та допустимих доказів в підтвердження факту народження дитини.

При цьому, суд звернув увагу, що надана позивачем копія медичного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, що видана за процедурою та законодавством Російської Федерації, форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я та соціального розвитку Російської Федерації, складена на російській мові, в силу ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не створює правових наслідків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_6, яка зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 звертаючись з позовом зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_4 під час перебування в м. Алушта народила дитину - сина ОСОБА_7.

У вересні 2015 року отримала в лікарні довідку про народження дитини, однак реєструвати дитину по законодавству РФ не бажала, оскільки і вона, і батько дитини, є громадянами України, проте територію окупованого Криму покинути не могла.

Таким чином, заявник доводить, що визнання батьківства необхідне для реалізації нею батьківських прав відносно дитини.

Згідно з п.1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Сімферополя, внутрішні води України цих територій визнається тимчасово окупованою територією.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 вказаного Закону будь-які органи, їх посадові та службові особи та тимчасово окупованій території та їх діяльність вважається незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт, рішення, документ, виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

У ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» передбачено, що громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на світу, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Предметом даного позову є вимоги особи щодо визнання батьківства, що регулюється положеннями Сімейного Кодексу України, а також вимоги про зобов»язання органу реєстрації актів цивільного стану громадян вчинити певні дії, що регулюється спеціальними нормами законодавства в структурі міністерства юстиції.

Відповідно до ч. 2 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

В свою чергу, згідно із ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.06.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, якщо відповідач виявить бажання добровільно подати заяву до органу РАЦС про реєстрацію свого батьківства, суд має відкласти розгляд справи або оголосити перерву на строк, необхідний для вирішення питання в такому порядку, а в разі надання нового свідоцтва про народження дитини - закрити провадження у справі за відсутністю підстав для її судового розгляду.

11.12.2015 року відповідач ОСОБА_3 подав на адресу суду першої інстанції заяву про визнання позовних вимог, оскільки визнає себе батьком ОСОБА_7. В заяві додатково зазначив, що звертався у Міський відділ реєстрації актів цивільного стану Львівського обласного управління юстиції для отримання свідоцтва про народження, але не зміг виконати вимоги РАЦСУ, влада окупованої АРК Крим відмовляється надати дозвіл на виїзд сина на Україну.

Крім цього, в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 особисто підтвердив факт визнання батьківства щодо сина ОСОБА_7

На переконання колегії суддів, за наявності добровільної згоди на визнання батьківства батька дитини, ця обставина не потребує визнання судом відповідно до ст. 128 СК України.

В свою чергу, у запереченні на позовну заяву представник відповідача Міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Львівського МУЮ покликався на те, що до позовної заяви відповідачем надано копію документу про народження дитини, виданого за процедурою та законодавством Російської Федерації, при цьому відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» будь-який акт, виданий незаконними органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків, тому вказаний документ не може бути підставою для державної реєстрації народження дитини.

Разом з тим, відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

З огляду на викладене, суд вважає що для проведення державної реєстрації народження дитини є об'єктивні перешкоди.

З метою захисту прав і свобод громадян України, якими є позивач та її дитина, суд прийшов висновку про обрання належного способу захисту, яким є встановлення факту народження дитини, що надасть можливість отримати громадянам України свідоцтво про народження їх дитини, виданого державним органом України.

Відтак, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове рішення. яким позовні вимоги задовольнити частково, встановити факт народження дитини - хлопчика, який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 року о 09 годині 12 хвилин у м. Алушта, Автономної Республіки Крим у матері ОСОБА_4 (громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка зареєстрована: ОСОБА_1 АДРЕСА_1) та у батька ОСОБА_3 (громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителя АДРЕСА_2).

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 грудня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити частково.

Встановити факт народження дитини - хлопчика, який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 року о 09 годині 12 хвилин у м. Алушта, Автономної Республіки Крим у матері ОСОБА_4 (громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка зареєстрована: ОСОБА_1 АДРЕСА_1) та у батька ОСОБА_3 (громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителя АДРЕСА_2).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

А.В. Федоришин