Справа № 761/9027/15-ц
Провадження № 4-с/761/21/2016
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі: головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарі Бешировій Ж.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою Київського міського голови Кличка Віталія Володимировича на дії Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про визнання постанови неправомірною та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Київський міський голова (далі - Заявник), в особі свого представника, 27 березня 2015 року звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із скаргою на рішення та дії Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Артемчука Тараса Володимировича (далі - Державний виконавець) про визнання постанови неправомірною та зобов'язання вчинити дії.

Заявник свою скаргу обґрунтовує тим, що 30 липня 2014 року Шевченківським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист№ 761/13567/13-ц про поновлення ОСОБА_3 на роботі на посаді директора Комунального підприємства «Житній ринок». Зауважив, що 04 серпня 2014 року Державним виконавцем було винесено постанову № 44250984 про відкриття виконавчого провадження з виконання вищезазначеного виконавчого листа. Зазначив, що 26 грудня 2014 року, Заявником видано розпорядження № 531 про поновлення ОСОБА_3 на роботі на посаді директора Комунального підприємства «Житній ринок» та 12 січня 2015 року ОСОБА_3 фактично приступив до виконання своїх обов'язків. Як зауважив Заявник, 12 січня 2015 року Комунальним підприємством «Житній ринок» направлено до Державної виконавчої служби України лист щодо закінчення виконавчого провадження у зв'язку із виконанням рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 серпня 2013 року. Однак, Державним виконавцем 20 лютого 2015 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження не у зв'язку із фактичним виконанням рішення суду, а у зв'язку з неможливістю виконання та повернуто виконавчий документ до суду. Заявник вважає такі рішення та дії Державного виконавця незаконними. Просив суд ухвалити судове рішення, яким визнати постанову Державного виконавця від 20 лютого 2015 року у виконавчому провадженні № 44250984 щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» неправомірною та зобов'язати Державного виконавця винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 44250984 відповідно до пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення Шевченківського районного суду м. Києва про поновлення ОСОБА_3 на роботі на посаді директора Комунального підприємства «Житній ринок» з 28 грудня 2010 року.

У судовому засіданні, представник Заявника, скаргу підтримала з підстав, викладених у ній. Просила суд вимоги, зазначені у скарзі, задовольнити у повному обсязі.

Представник Державної виконавчої служби України у судовому засіданні проти заяви заперечив. У задоволенні вимог, зазначених у заяві, просив суд відмовити у повному обсязі.

Відповідно до статті 383 Цивільного процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 386 Цивільного процесуального кодексу України, скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Заслухавши пояснення представника Заявника та представника Державної виконавчої служби, дослідивши матеріали справи, а також оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, чинного на момент винесення оскаржуваної постанови, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Судом встановлено, що Розпорядженням Київського міського голови від 28 грудня 2010 року № 878 «Про звільнення директора комунального підприємства «Житній ринок»» ОСОБА_3 звільнено із займаної посади з 28 грудня 2010 року за одноразове грубе порушення трудових обов'язків на підставі пункту 1 статті 41 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 серпня 2013 року, ОСОБА_3 поновлено на посаді директора КП «Житній ринок».

Відповідно до Виконавчого листа від 30 липня 2014 року № 761/13567/13-ц, виданого Шевченківським районним судом м. Києва, Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Артемчуком Тарасом Володимировичем 04 серпня 2014 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 44250984 (а.с. 67-68).

Крім того, суд встановив, що Розпорядженням Київського міського голови від 26 грудня 2014 року № 531 «Про поновлення ОСОБА_3.», ОСОБА_3 поновлено на посаді директора Комунального підприємства «Житній ринок» з 28 грудня 2010 року (а.с. 81).

З матеріалів справи вбачається, що листом від 04 лютого 2015 року № 001-01-25, Київський міський голова повідомив Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про виконання виконавчого листа від 30 липня 2014 року № 761/13567/13-ц та постанови про відкриття виконавчого провадження від 04 серпня 2014 року № 44250984 (а.с. 82).

Судом встановлено, що 20 лютого 2015 року Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Артемчуком Тарасом Володимировичем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (а.с. 84-85).

Відповідно до пункту 11 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, чинного на момент винесення оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження, виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

За містом частини 3 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Заявник вважає, що Державним виконавцем невірно визначено підстави закриття виконавчого провадження та зазначає, що вказане виконавче провадження має бути закрите на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, тобто закінчення виконавчого провадження у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Суд критично оцінює та не приймає вказану позицію Заявника з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що боржником за виконавчим документом є Київський міський голова в особі заступника голови - секретаря Київської міської ради - Гереги Галини Федорівни.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», Київський міський голова обирається шляхом прямих виборів відповідно до Закону України «Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів». Повноваження Київського міського голови визначаються Законом України «Про місце самоврядування в Україні» та цим Законом.

Згідно з пунктом десятим частини 4 статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільський, селищний міський голова призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів.

Відповідно до вказаних норм, повноваження щодо призначення та звільнення (а відтак і поновлення на роботі) керівника підприємства, що належить до комунальної власності, належить саме міському голові.

Вказане свідчить, що виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_3 на роботі на посаді директора Комунального підприємства «Житній ринок» з 28 грудня 2010 року належить до повноважень Київського міського голови.

За змістом пункту 2 частини третьої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, судове рішення про поновлення на роботі чи на попередній посаді незаконно звільненого або переведеного працівника підлягає негайному виконанню.

Згідно з частиною першою статті 76 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Судом встановлено, що Державний виконавець двічі звертався до Київського міського голови із вимогами від 04 серпня 2014 року та 12 листопада 2014 року, відповідно, негайно виконати вимоги виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва № 761/13567/13-ц від 30 липня 2014 року та поновити ОСОБА_3 на роботі на посаді директора Комунального підприємства «Житній ринок» з 28 грудня 2010 року, про що негайно повідомити Державного виконавця (а.с. 70-74).

Однак зазначені вимоги залишилися без реагування з боку Київського міського голови.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Законодавством України на державного виконавця покладається обов'язок вживати необхідних заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема державний виконавець повинен здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження», що передбачено частинами першою, другою статті 11 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржником рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Як стало відомо суду, відповідно до пошуку відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що функціонує відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 14 грудня 2012 року № 1846/5 «Про затвердження Порядку надання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», керівником Комунального підприємства «Житній ринок» з 14 січня 2015 року є ОСОБА_5 (а.с. 70-74).

За таких обставин, Державний виконавець, на думку суду, правомірно прийшов до висновку, що Київським міським головою не виконано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 серпня 2013 року у справі № 761/13567/13-ц та не поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді директора Комунального підприємства «Житній ринок» з 28 грудня 2010 року.

Відповідно до 89 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що Державним виконавцем використано у повному обсязі надані йому права та обов'язки, передбачені в Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року та правомірно винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з підстав, зазначених у ній.

Суд підтримує та погоджується із позицією Державного виконавця щодо підстав винесення ним постанови про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа від 30 липня 2014 року № 761/13567/13-ц, та, беручи до уваги той факт, що ОСОБА_3 фактично на роботі поновлено не було, незважаючи на винесення Київським міським головою Розпорядження від 26 грудня 2014 року № 531, вважає, що скарга є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

З урахуванням викладеного, на підставі статей 19, 32 Конституції України, статті 13 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» від 15 січня 1999 року, статей 1, 6, 11, 30, 49, 75, 76, 89 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, діючого на момент винесення оскаржуваної постанови Державного виконавця, статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року, керуючись статтями 10, 11, 13, 60, 383-389 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні скарги Київського міського голови Кличка Віталія Володимировича на дії Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про визнання постанови неправомірною та зобов'язання вчинити дії - в і д м о в и т и.

Ухвала суду може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення, а у разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Ухвала набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо вона не буде скасована.

СУДДЯ :