Справа № 603/480/13-ц
Провадження № 6/603/3/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" лютого 2016 р. м.Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого - судді Галіяна І. М.

за участі секретаря судового засідання - Сандалюка О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Монастириська подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Монастириського районного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИВ:

Головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Монастириського районного управління юстиції звернувся до суду з поданням, в якому просить тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2.

Обґрунтовуючи свої вимоги державний виконавець посилається на те, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Монастириського районного управління юстиції знаходиться виконавче провадження №7/4/2016 від 03.07.2013 року за виконавчим листом №603/480/13-ц виданого 17.06.2013 року Монастириським районним судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 в користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. на кожну дитину щомісячно на утримання сина - Михайла, ІНФОРМАЦІЯ_4 та дочки Марії, ІНФОРМАЦІЯ_5, і до досягнення ними повноліття, проте встановлено, що у боржника відсутні кошти та майно на яке може бути звернене стягнення, а заборгованість по аліментах становить 11854,83 грн.

Представник відділу державної виконавчої служби Монастириського районного управління юстиції ОСОБА_3 в судовому засіданні подання підтримав повністю з підстав зазначених в поданні, просить його задовольнити.

Проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до переконання, що подання не підлягає до задоволення з наступних підстав.

На виконанні відділу державної виконавчої служби Монастириського районного управління юстиції перебуває виконавче провадження за виконавчим листом, виданим 17.06.2013 року Монастириським районним судом Тернопільської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно на кожну дитину на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 та дочки Марії, ІНФОРМАЦІЯ_5 і до досягнення ними повноліття.

03.07.2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Монастириського районного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №38671079, копії якої направлено сторонам виконавчого провадження.

Згідно розрахунку нарахування заборгованості по сплаті аліментів відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 182 Сімейного кодексу України державного виконавця, вбачається, що період з 17.05.2013 року по 28.01.2016 року боржнику ОСОБА_1 слід сплатити 32354,83 грн. аліментів. З даної суми боржником сплачено 20500,00 грн., а тому заборгованість по сплаті аліментів за вказаний період становить 11854,83 грн. з чим суд не погоджується так як з травня 2013 року по січень 2015 року боржником ОСОБА_1 аліменти сплачувались в присудженому рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області розмірі, а саме, по 500 грн. на кожну дитину, що складає 1000 грн. в місяць. З лютого 2015 року відомості про сплачені боржником в повній мірі аліментів в розрахунку відсутні, в звязку з чим заборгованість по сплаті аліментів в сумі 11854,83 виникла з лютого 2015 року.

Як слідує із поданих матеріалів, державним виконавцем вчинено дії для виявлення зареєстрованого рухомого та нерухомого майна, в результаті чого було встановлено, що ОСОБА_1 не має зареєстрованого права власності на нерухоме майно, що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 131687336 від 27.01.2016 року, земельні ділянки в ОСОБА_1 відсутні, що зазначено в листі відділу Держгеокадастру у Монастириському районі Тернопільської області, згідно листа сектору патрульної поліції Теребовлянського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області №303 від 21.01.2016 року транспортні засоби за ним не числиться.

Також згідно отриманої інформації із Пенсійного фонду України, Державної фіскальної служби України встановлено, що громадянин ОСОБА_1 не працює за трудовими та цивільно-правовими договорами, не отримує пенсії та не має відкритих рахунків у банках та інших фінансових установах.

Згідно ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" неврегульовані аліментні, договірні чи інші не виконані зобовязання, а також ухилення від виконання зобовязань, покладених на боржника судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) є підставою для тимчасових обмежень у праві виїзду його за кордон до їх виконання.

Згідно із п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

Тобто, умовою обрання такого заходу забезпечення виконання рішення суду, як тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, що передбачено ст. 377-1 ЦПК України, є встановлення судом дійсних обставин ухилення боржника від виконання судового рішення.

При зверненні до суду з поданням державним виконавцем не надано доказів, що боржник ОСОБА_1 саме ухиляється від виконання рішення суду.

Подані до суду, документи на підтвердження того, що боржник ухиляється від виконання зобов'язань за виконавчим листом не може свідчити про те, що боржник саме ухиляється від виконання рішення суду. Надані суду документи можуть свідчити про неможливість виконання зобов'язання, але ніяк не можуть свідчити про навмисне чи інше свідоме невиконання ним зазначених обов'язків.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.

Наявність умислу та обставини, які є предметом посилання субєкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобовязання».

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З врахуванням зазначеного обов'язок доказування та подання доказів покладається на того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги. У даному випадку це стосується державного виконавця, що має довести факт ухилення боржника від виконання ним зобовязання.

Звертаючись до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України державний виконавець зобов'язаний довести ухилення боржника від виконання рішення суду, рішення іншого органу (посадової особи) та неможливості виконання такого рішення без обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Дослідженими матеріалами подання та доданими до нього документами не підтверджується ухилення ОСОБА_1 від виконання аліментних зобов'язань. Саме невиконання боржником самостійно зобовязань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обовязків.

Відповідно до узагальнення судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року, проведеного Верховним Судом України роз'яснено, що з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону N 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону N 606-XIV, позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. На думку ВСУ, особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання», у зв'язку з чим подання про тимчасове обмеження в праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 210, 221, 377-1, 294 ЦПК України, ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Монастириського районного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається до апеляційного суду Тернопільської області через Монастириський районний суд Тернопільської області протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя ОСОБА_5