У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Філії «Закарпатське регіональне управління» Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: орган опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому Закарпатської області, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М., ОСОБА_6, про визнання недійсним договору іпотеки та зняття заборони на відчуження майна, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 21 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 13 вересня 2006 року між відповідачем та ОСОБА_8 укладений кредитний договір № МКТ7GА00000038, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 33 375,26 доларів США.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 13 вересня 2006 року між ОСОБА_4 та банком укладений договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку було передано належне позивачу на праві власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 та нотаріусом накладено заборону на відчуження з внесенням даних у відповідний реєстр за № 4540.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16 лютого 2015 року позов банку про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житла задоволено.

Позивач зазначив, що з 1997 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_6, у якому народилися двоє дітей: ОСОБА_9, 2000 року народження та ОСОБА_10, 2005 рокународження. З моменту одруження вони почали проживати в іпотечній квартирі, хоча місце реєстрації у нього залишилося попереднє: АДРЕСА_2, де проживають його батьки. ОСОБА_6 задовго до укладення вказаного договору іпотеки була зареєстрована та фактично проживала у квартирі АДРЕСА_1. Власником іпотечної квартири позивач став на підставі договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2004 року.

Оскільки місцем проживання малолітніх дітей є виключно житло, що передалося в іпотеку, орган опіки та піклування дозволу на передачу зазначеної квартири в іпотеку не надавав, просив визнати недійсним договір іпотеки від 13 вересня 2006 року та зобов'язати приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Хребтань Н.М. виключити запис № 4540 від 13 вересня 2006 року з єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна з вилученням запису з державного реєстру іпотек.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 21 квітня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти у дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до ч. ч. 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування.

Суди обґрунтовано відмовили у позові, оскільки при укладенні договору іпотеки позивачем надавалася довідка від 06 вересня 2006 року № 400 (а. с. 48), відповідно до якої діти у складі сім'ї були відсутні, тобто при укладенні спірного договору іпотеки батьками малолітніх дітей було повідомлено неправдиві відомості про відсутність прав дітей на майно, яке передавалося в іпотеку, а зловживання батьками своїм правом законного представника дитини не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною.

Крім того, з рішення апеляційного суду Львівської області від 16 лютого 2015 року у справі за позовом ПАТ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про визнання угоди недійсною, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення вбачається, що зі спірної квартири виселено лише ОСОБА_4, у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_6 та дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відмовлено (а. с. 18−21)

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої і апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 21 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Завгородня І.М. Іваненко Ю.Г.