Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого-судді БАРТАЩУК Л.П.

при секретарі Ізвольській С.С.

за участю:

позивача - ОСОБА_1, представника позивача - адвоката Крушинського В.В.

відповідача-1 ОСОБА_3

представника відповідачав - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, поділ спільного сумісного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ТОВ «Агентство нерухомості Благовіст «Либідське» з позовом про визнання недійсним договору дарування, поділ спільного сумісного майна подружжя, в якому просила визнати недійсним договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_1 укладений ОСОБА_3 на користь обдарованої ОСОБА_5, визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 і визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 а також зобов'язати ТОВ «Агентство нерухомості Благовіст «Либідське» повернути їй оригінал договору купівлі-продажу від 01.04.2010р.

В судовому засіданні позивач, пояснивши, що отримала від ТОВ «Агентство нерухомості Благовіст «Либідське» оригінал договору купівлі-продажу від 01.04.2010р. після відкриття провадження у справі, просила в частині вимог до вказаного відповідача залишити позовну заяву без розгляду, підтримавши вимоги до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5

Ухвалою суду від 03.02.2016р. позовна заява ОСОБА_1 в частині позовних вимог до ТОВ «Агентство нерухомості Благовіст «Либідське» про зобов'язання повернути позивачці оригінал договору купівлі-продажу від 01.04.2010р. була залишена без розгляду.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, поділ спільного сумісного майна подружжя обґрунтовані наступним.

13.02.2010р. між позивачем і відповідачем 1- ОСОБА_3 було укладено шлюб, зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї (актовий запис № 147).

Відповідач 2 - ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_3 від першого шлюбу.

Рішенням Дніпровського районного суду м, Києва від 02.10.2012 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано без відома позивача.

Про розірвання шлюбу у такий спосіб позивачка дізналась згодом.

Позивачка є громадянином Республіки Білорусь що підтверджується її паспортом. Право проживання на території України позивачці надає посвідка на тимчасове проживання.

04.07.2013 року начальником Дніпровського РВ ГУДМС України в м. Києві Чайкою Н.В. було затверджено висновок про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1, оскільки відбулось розірвання шлюбу, про яке їй не було відомо.

Зі спливом часу шлюб між сторонами Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром було зареєстровано повторно - 11.09.2013р., про що вчинено актовий запис № 1646.

Позивач проживала з відповідачем - 1 ОСОБА_3 однією сім'єю з моменту укладення шлюбу, вела спільне господарство, не зважаючи навіть на його розірвання та повторну його реєстрацію.

Питання про поділ спільного сумісного майна, придбаного сторонами в період шлюбу, на даний час не вирішено, що стало підставою для звернення до суду.

У період шлюбу подружжя придбало двокімнатну квартиру за АДРЕСА_1 загальною площею 44,90 кв.м., жилою площею 27,0 кв.м., що підтверджується Договором купівлі-продажу від 01 квітня 2010 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Руднік Н.М. та зареєстрованим в реєстрі за №5758, а також витягом з Державного реєстру правочинів №8394170 від 01.04.2010р.

Ринкова вартість вказаної квартири на час звернення позивачки до суду складала 872000 грн.

З моменту її придбання подружжя користувались квартирою спільно, були у ній зареєстровані.

Згодом було прийняте рішення про продаж даної квартири.

Позивачка, вважаючи продаж квартири дійсним наміром свого чоловіка, передала свої оригінали правовстановлюючих документів на квартиру працівникам Агентства нерухомості «Благовіст», проте, як стало відомо пізніше, відповідач - 1 ОСОБА_3 17.04.2012р. без її відому та згоди уклав Договір дарування, яким подарував оформлену на нього ? частину квартири своїй доньці ОСОБА_5

Відповідач-1 , як зазначила позивач, не мав права вчиняти цей правочин без її згоди, оскільки квартира є спільним сумісним майном подружжя, а у записаній на ім'я ОСОБА_3 ? частині квартири є її частка - ? , як і у ОСОБА_3 у записаній на ній ? частці квартири є належна йому ? частка квартири.

З огляну на наведені обставини і з підстав, передбачених статтями 60, 63, 65, 69, 70 Сімейного кодексу України, статтями 203, 216, 657 Цивільного кодексу України, позивач і її представник, підтримавши в судовому засіданні позовні вимоги, просили позов задовольнити.

Відповідач-1 ОСОБА_3 і його представник, яка водночас представляла інтереси відповідача-2 ОСОБА_5, в судовому засіданні підтримали надані до суду письмові заперечення, які обґрунтували наступним.

Згідно договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 01.04.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руднік Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за №№ 57,58, були визначені частки кожного з членів подружжя: ОСОБА_3 - ? частка; ОСОБА_1 - ? частка, що свідчить про те, що вказана квартира належить подружжю на праві спільної часткової власності.

Згідно витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно за реєстровим № 34846773 від 11.10.2011 року за ОСОБА_3, зареєстрована приватна форма власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 - згідно вказаного Договору.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні визнала те, що вона особисто внесла майже половину вартості вказаної квартири, оскільки основну частину грошових коштів сплатив ОСОБА_3, яку мав від продажу своєї однокімнатної квартири, що підтверджується договором купівлі- продажу від 01.04.2010р.

Положеннями цивільного законодавства України при відчуженні учасником спільної часткової власності належної йому частки у спільній частковій власності, не потребується згода іншого співвласника відповідно до ст. 361 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Проте, згода співвласників є необхідною лише для здійснення права володіння та користування спільним майном. Розпоряджатися своєю часткою кожен учасник може самостійно, однак, з урахуванням прав інших співвласників на переважну купівлю частки, що відчужується за договором купівлі-продажу (ст. 362 ЦК України), а співвласник спільної часткової власності лише має право вимагати переведення на нього прав та обов'язків покупця частки у спільній частковій власності, у разі укладення договору купівлі-продажу.

Обмеження щодо розпорядження своєю часткою, при цьому, стосуються лише продажу частки співвласником. Відтак, переважне право інших співвласників на придбання частки не існує у випадках її відчуження іншим чином: шляхом укладення договорів міни, дарування, ренти (якщо майно передається безоплатно).

За таких обставин, Договір дарування від 17.04.2012р., яким ОСОБА_3 подарував належну йому на праві власності ? частину квартири своїй доньці ОСОБА_5, не може бути визнаний недійсним з наведених позивачем підстав, як і квартира не може бути визнана об»єктом спільної сумісної власності.

Враховуючи наведені в обґрунтування заперечень обставини, представник відповідачів і відповідач-1 ОСОБА_3 просили відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши пояснення сторін і їх представників, надані в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами доводи і надані суду докази в їх сукупності і взаємозв'язку, встановив наступне.

13.02.2010р. між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем 1- ОСОБА_3 було укладено шлюб, зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї , актовий запис № 147.

Відповідач 2 - ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_3 від першого шлюбу, що підтверджується копією свідоцтва про народження від 26.02.1983 р.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02.10.2012 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано.

11.09.2013 р. шлюб між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем 1- ОСОБА_3 Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром було зареєстровано повторно, про що вчинено актовий запис № 1646.

У шлюбі подружжя придбало двокімнатну квартиру за АДРЕСА_1 загальною площею 44,90 кв.м., жилою площею 27,0 кв.м., що підтверджується Договором купівлі-продажу від 01 квітня 2010 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Руднік Н.М. та зареєстрованим в реєстрі за №57, 58, а також витягом з Державного реєстру правочинів №8394170 від 01.04.2010р.

Сторонами за вказаним Договором купівлі-продажу квартири є ОСОБА_9 (Продавець), та ОСОБА_3 і громадянка Республіки Білорусь ОСОБА_1 (Покупці).

Згідно пункту 1.1. цього Договору, Продавець передає, а Покупці приймають у власність у рівних частинах квартиру, що належить Продавцю на праві власності, за адресою: АДРЕСА_1.

У п. 7.6. Договору зазначено, що цей Договір укладено та посвідчено в трьх оригінальних примірниках - по одному для Покупців та один для зберігання у справах приватного нотаріуса.

Згідно витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно за реєстровим № 34846773 від 11.10.2011 року , за ОСОБА_3 зареєстрована приватна форма власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 згідно Договору купівлі-продажу.

Згідно реєстраційного напису на правовстановлюючому документі (на екземплярі Договору позивача ОСОБА_1.) ? частка квартири АДРЕСА_1 зареєстрована у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна на праві приватної власності за ОСОБА_1, про що зроблено запис у реєстраційній книзі №д. 1612-258 за реєстровим № 2164 від 09.04. 2010 року.

З положень ст. ст. 355, 356 ЦК України вбачається, що майно, яке знаходиться у власності двох або більше осіб - співвласників, належить їм на праві спільної власності і є їх спільним майном.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві спільної власності є спільною частковою власністю, а без визначення часток - спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 368 ЦК України).

Право власності на об'єкти нерухомості (житлові будинки, квартири, будівлі, споруди, приміщення - частини внутрішнього об'єму житлових будинків, будівель, квартир, обмежені будівельними елементами), у тому числі право спільної власності, підлягають державній реєстрації.

Договором купівлі-продажу 01 квітня 2010 року визначені частки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - по ? частці кожному.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Укладання договору купівлі-продажу квартири з одночасним визначенням часток подружжя відповідає як положенням ст. 69 СК України, такі і ч. 3 ст. 368 ЦК України.

Частки співвласників, як зазначено вище, зареєстровані у встановленому законом порядку.

Отже, суд критично оцінює доводи позивача про те, що за договором купівлі-продажу квартири у позивача та відповідача-1 виникло право спільної сумісної власності на квартиру.

Відповідно, відсутні правові підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя і для її поділу у порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя.

Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, однак, відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Заслуговують на увагу доводи представника відповідачів про те, що обмеження щодо розпорядження часткою у спільній частковій власності стосуються лише продажу частки співвласником. Переважне право інших співвласників на придбання частки не поширюється на випадок її відчуження шляхом укладення договорів міни, дарування, ренти - на випадки, коли майно передається безоплатно).

Як убачається з матеріалів справи, 17.04.2012 року був укладений Договір дарування, за яким ОСОБА_3 (Дарувальник) подарував належну йому на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 01.04.2010 року, ? частину квартири своїй доньці ОСОБА_5 (Обдарованій).

Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Піддубною С.П., зареєстрований в реєстрі за №410.

Відповідно до вимог статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Форма договору дарування встановлена статтею 719 ЦК України, відповідно до вимог якої договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Вимоги ст. 720 ЦК України щодо сторін у договорі дарування також дотримані, належність Дарувальнику на праві власності ? частини квартири перевірена, його повноваження на укладення Договору дарування передбачені ст. 361 ЦК України, форма договору дотримана, тому правових підстав для визнання Договору дарування недійсним суд не убачає.

Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

З урахуванням викладеного та керуючись ст. ст. 60, 63, 65, 69, 70 СК України, ст. ст. 16, 203, 216, 361, 362, 365, 367, 368, 717-720 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 88, 208-210, 212-215, 218, 222, 223, 294 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В: У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, поділ спільного сумісного майна подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд міста Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які беруть участь у справі, проте не були присутні під час проголошення рішення у судовому засіданні, - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ: