Справа № 489/6856/15-ц
Номер провадження 2/489/224/16
РІШЕННЯ

Іменем України

22 березня 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до ОСОБА_2 (далі-відповідач) про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на частку квартири,

встановив

В жовтні 2015 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між сторонами був укладений договір довічного утримання, відповідно до якого відповідач зобов'язувалася довічно утримувати позивача та ОСОБА_3, а останні передати у власність відповідача частки квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_3 помер. Вказує, що відповідач припинила виконувати належним чином свої обов'язки.

Просила суд з цих підстав розірвати договір довічного утримання від 16.11.2010 та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

15.01.2016 до суду від представника відповідача надійшли письмові заперечення. Вказують, що відповідач не ухиляється від виконання своїх обов'язків, але їх перешкоджає виконувати сама позивач, оскільки вона створила тяжкі психологічні умови та обмежила доступ до квартири відповідача. Зазначають, що відповідач навіть зараз готовий виконувати всі обов'язки і має надію, що сторони порозуміються.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити позов з підстав, викладених в позові.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою суду від 21.03.2016, занесеною до журналу судового засідання, до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє вимог на предмет спору залучено приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_4.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

16.11.2010 укладено договір довічного утримання (догляду), за яким ОСОБА_3, ОСОБА_5 (відчужувачі) передали ОСОБА_2 (набувачу) у власність квартиру №15 за адресою: вул. Космонавтів, 68-А в м. Миколаєві, взамін чого набувач зобов'язувалася забезпечувати відчужувачів утриманням та доглядом довічно на умовах договору.

Відповідач зобов'язалась надати утримання у вигляді: надання побутових послуг (вологе прибирання квартири - один раз на тиждень, поточний ремонт квартири - не рідше одного разу на 5 років); Забезпечити належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарняних рецептів та на їх лікування; забезпечити надання медичної допомоги удома лікарями загального профілю, а також лікарями-спеціалістами (діагностичне обстеження, процедури, маніпуляції, консультування, уколи масаж та ін.); щотижнево забезпечити продуктами харчування шляхом організації їх доставки за місцем проживання та оплати їх вартості. Матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись Набувачем Відчужувачам складає 300 гривень.

Відповідно до п. 2.2. Договору у разі смерті одного з відчужувачів набувач має забезпечувати утриманням (доглядом) другого з подружжя в розмірі, який встановлений у п. 2. 1 цього Договору на одного з подружжя.

Відповідно до Свідоцтва про смерть, серії 1-ФП №135785 ОСОБА_3 помер 13.01.2011.

16.02.2011 позивачу ОСОБА_1 проведено операцію з ампутації лівої нижньої кінцівки. 11.04.2011 позивачу встановлено другу групу інвалідності.

Згідно з Довідкою № 2102 від 18.08.2015 позивач та відповідач зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суд встановив, що спірний договір укладений сторонами правомірно, на підставі глави 57 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання одна сторона передає другій стороні у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з ч. 1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання має бути визначено всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач мала забезпечувати відчужувачів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання може бути розірваний рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Тобто, підставою для розірвання спірного договору може бути невиконання або неналежне виконанням набувачем обов'язків за договором довічного утримання, незалежно від його вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.

Особливості правової природи договору довічного утримання та положення ст. ст. 610, 614 ЦК України покладають на набувача обов'язок щодо доведення обставин належного виконання умов цієї угоди.

При цьому, не має правого значення наявність чи відсутність його вини у невиконанні договору, оскільки саме таке застереження містить ст. 755 ЦК України, якою врегульовано підстави його припинення на вимогу відчужувача.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач як на підставу розірвання договору довічного утримання посилається на те, що відповідач не забезпечує її ліками і медичним доглядом, матеріально допомоги у розмірі 150 грн. не надає, вказану сум не проіндексовано.

В судовому засіданні відповідач пояснила, що індексацію дійсно не проводили, оскільки вона не знала, що суму матеріального забезпечення необхідно індексувати. Також пояснила, що сума фактичного матеріального забезпечення перевищує розмір проіндексованого забезпечення.

Відповідач вказала, що допомога надавалася нею за домовленістю з позивачем на її вимогу. Тобто, позивач вказувала, що вологе прибирання вона зробить сама, ліки купувались на прохання позивачки. Також відповідач купувала продукти харчування та приносила їх позивачу.

Позивач зазначила, що потребувала і вологого прибирання в квартирі, і ліків, і інвалідне крісло, а також матеріальну допомогу, яка перевищує 150 грн. щомісячно.

Відповідно до ст. 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

У разі збільшення встановленого законом неоподатковуваного мінімуму доходів громадян сума, що виплачується за грошовим зобов'язанням фізичній особі (на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, за договором довічного утримання (догляду) та в інших випадках, встановлених договором або законом), пропорційно збільшується (ст. 535 ЦК України).

Відповідач зазначає, що позивач не надає їй доступу до квартири, чим перешкоджає виконанню договору довічного утримання.

Однак, відповідач зобов'язана була виконувати обов'язки за договором, незалежно від дій позивача. Відповідачем у зв'язку з неможливістю виконання догляду перераховано кошти матеріального забезпечення в сумі 600 грн., однак це не проіндексований розмір забезпечення. Наявність перешкод з боку позивача не звільняє відповідача від обов'язків взятих за договором, тому відповідач мала негайно вчиняти дії, щодо відновлення доступу д о квартири, перерахування позивачу суми матеріального забезпечення тощо, оскільки законодавець встановив підставою розірвання договору - невиконання зобов'язань не залежно від вини набувача.

Посилання відповідача на те, що вона сплачувала комунальні платежі і ця сума повинна зараховуватись до суми матеріального забезпечення є безпідставним, оскільки договором не визначено хто із сторін несе ці витрати, а тому витрати по сплаті комунальних послуг несе власник квартири, тобто відповідач.

Відповідач повинна була виконувати обов'язок щотижневого вологого прибирання квартири незалежно від прохання позивача, оскільки вона взяла на себе таке зобов'язання.

Позивач зазначила, що відповідач неналежним чином надавала забезпечення ліками після операції та не придбала інвалідне крісло.

Відповідач зазначила, що позивач отримала гроші (допомогу) на поховання чоловіка та витратила їх у власних цілях, а відповідачу довелось здійснювати поховання повністю за власний рахунок.

Відповідно до п. 3.2.2 договору відповідач взяла на себе зобов'язання у разі смерті відчужувачів поховати їх за власний рахунок.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності суд дійшов висновку про те, що відповідач не довела належне виконання своїх зобов'язань за договором довічного утримання, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на частку квартири задовольнити.

Розірвати договір довічного утримання від 16.11.2010 в частині, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_4, запис в реєстрі № 1053.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв