У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Леванчука А.О.,
Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційними скаргами ОСОБА_6 та публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області від 28 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 11 093,96 грн, обґрунтовуючи свої позовні вимоги неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, укладеного між сторонами 31 березня 2006 року.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 12 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області від 28 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в розмірі 5 463,02 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ПАТ «ПриватБанк» просить рішення апеляційного суду скасувати в частині незадоволених позовних вимог та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог через недостатність наданих позивачем доказів для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що до стягнення підлягають проценти за користування кредитними коштами за період в межах строку позовної давності із 01 січня 2012 року до 31 березня 2013 року, з урахуванням рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 15 листопада 2011 року.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 31 березня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді кредитного ліміту в розмірі 7 тис. грн зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 3% на місяць із розрахунку 360 днів на рік. Договір був укладений у формі заяви. Згідно змісту вказаної заяви ОСОБА_6 ознайомилась та погодилась з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку (а.с. 14).

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 15 листопада 2011 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 18 042,15 грн заборгованості за кредитним договором № 500667 (а.с. 8).

Позивач зазначав, що станом на 30 листопада 2014 року у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 28 131,64 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 9 673,22 грн та заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 18 458,42 грн. При визначені розміру заборгованості позивач просив відрахувати від зазначеної загальної суми розмір заборгованості стягнутої за рішенням суду (а.с. 8), та остаточно стягнути з відповідача різницю 10 089,49 грн, 500,00 грн штрафу (фіксована частина), 504,47 грн штрафу (процентна складова).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом частини третьої статті 1049 ЦК України не припиняє обов'язку позичальника по сплаті процентів за користування грошима, передбачені статтею 1048, та сум передбачених статтею 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року № 6-369цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд, в порушення ст. 303, 315 ЦПК України, не перевірив належність та допустимість доказів поданих сторонами, зокрема, не перевірив належним чином чи виконане рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 15 листопада 2011 року (а.с. 8), яким чином таке рішення виконувалось, про що наголошувала відповідач в ході судового розгляду, оскільки таких даних матеріали справи не містять. Крім того, апеляційним судом не перевірено яким чином проводилось зарахування позивачем грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за рішенням суду, оскільки за згаданим рішенням було безпосередньо стягнуто на погашення заборгованості за тілом кредиту 9 673,22 грн та за процентами за користування кредитом - 8 368,93 грн, що може впливати на розмір сум, які підлягали стягненню.

Разом з цим, апеляційний суд визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором в межах строку позовної давності у період з 01 січня 2012 року до 31 березня 2013 року, та відмовляючи у задоволенні позовних вимог у іншій частині у зв'язку з пропуском строку позовної давності, залишив поза увагою вимоги ч. 3 ст. 267 ЦК України, зокрема, що застосування судом наслідків пропуску такого строку можливе лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення, а такої заяви матеріали справи не містять.

Вирішуючи спір щодо стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом, апеляційний суд не навів розрахунків, з яких він виходив при обчисленні суми заборгованості відповідача перед позивачем, при цьому не перевіривши розрахунок позивача, наданий ним з урахуванням позовних вимог.

За вказаних обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України, суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Не може залишатись в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки в порушення вимог ст. 212-215 ЦПК України, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, зазначивши про недостатність матеріалів для підтвердження суми заборгованості відповідача перед позивачем, жодним чином не перевірив розрахунку наданого позивачем, не з'ясував підстав позову та не перевірив чи в межах позовної давності заявлений даний позов.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»та ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 12 березня 2015 рокута рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області від 28 квітня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
С.О. Карпенко А.О. Леванчук

Г.І. Мостова