Справа № 308/4602/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

28 січня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1,

суддів: Бондаренка Ю. О., Собослоя Г. Г.,

при секретарі: Шимон М. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, де третя особа без самостійних вимог Ужгородська міська рада, про встановлення факту належності земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, де третя особа без самостійних вимог Ужгородська міська рада, про встановлення факту належності земельної ділянки.

Позов мотивовано тим, що у звязку із смертю її матері 07.02.2013 року відкрилася спадщина на земельну ділянку, згідно з державним актом від 14 березня 1997 року розмір якої становить 0.07 га (700) м. кв., розташована за адресою по провулку Добролюбова, 5 у місті Ужгороді, право власності на яку вона почала переоформляти у встановленому законом порядку.

Під час оформлення спадщини було виявлено, що спадкова земельна ділянка не була внесена до Державного земельного кадастру, а тому, оформлення документів почалося саме з кадастрової зйомки земельної ділянки по провулку Добролюбова, 5 у місті Ужгороді. На ії замовлення ТОВ „Гео Карпати було проведено заміри спадкової земельної ділянки, так площа згідно державного акту від 14 березня 1997 року становила 0.07 га (700 м. кв. ) у замірах площа вказана - 0.0771 га, тобто площа цієї спадкової земельної ділянки на 71 м. кв. є більша.

ТзОВ «Гео Карпати» надало позивачу письмове розяснення, з якого слідує, що такі розбіжності в розмірах спадкової земельної ділянки можливі у звязку із зміною способу та методу проведення обмірів земельної ділянки - станом на сьогодні геодезичні обміри проводяться з використанням високоточного обладнання для геодезичних знімань, враховуючи точки повороту, а в 90-ті роки, коли оформлявся Державний акт на земельну ділянку по пров. Добролюбова, 5 у м. Ужгороді, обміри ділянки проводилися за допомогою вимірювальної рулетки, не враховуючи внутрішній кут сторін земельної ділянки, а також у звязку з можливою зміною меж земельної ділянки.

Позивач посилається на те, що такі зміни нею не проводилися. У даному випадку не існує спору про право власності на земельну ділянку по провулку Добролюбова, 5 у м. Ужгороді, будь- яких описок чи помилок у Державному акті не виявлено. Ніяких інших правовстановлюючих документів , які підтверджують право власності інших на збільшену вказану земельну ділянку не має. Позивачка вважає, що в звязку із наведеним нею втрачено право власності із-за зміни способу і методів обміру земельної ділянки, згідно яких суттєво збільшилась загальна площа цієї ділянки при фактичному збереженні конфігурації та меж земельної ділянки., а тому це позбавляє її права оформити право власності цю ділянку.

Позивач, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи, та з підстав, передбачених ст. ст. 159, 198 ЗК України, просить у суді першої інстанції встановити факт того, що земельна ділянка, вказана у Державному акті на право приватної власності на землю від 14 березня 1997р. № 1576 по провулку Добролюбова, 5 у м. Ужгороді зі сторонами 32,60 - 22,20 - 33,80 - 21,75 площею 0,07га та земельна ділянка, зображена у Додатку до Акта прийомки-передачі межових знаків на зберігання по провулку Добролюбова, 5 у м. Ужгороді зі сторонами 29,72 - 1,77 - 0,54 - 0,83 - 2,77 - 18,60 - 1,37 - 10,72 - 21,34 - 0,41 - 2,93 - 22,40 площею 0,0771га - це одна і та ж сама земельна ділянка.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржила дане рішення в апеляційному порядку, вважаючи, що таке є незаконним, не обєктивним, не обґрунтованим, винесеним із грубим порушенням норм матеріального права та не повним зясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому просила дане рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив із того, що між нею та відповідачем не має земельного спору, органом місцевого самоврядування не приймалося рішення щодо земельного спору , і тому позивачкою не вичерпані всі способи позасудового врегулювання спору, та також існує визначений законом правовий механізм вирішення земельного спору. Також, суд першої інстанції прийшов до висновку, що між сторонами існує спір щодо визначення межі земельних ділянок. Однак. позивачка вважає, що дане твердження суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, оскільки у матеріалах інвентарної справи чітко зображено спільну межу і розташування будинків. Факт відсутності земельного спору стверджується рішенням суду від 27 листопада 2014 року. Зокрема, позивачка вважає, що земельна ділянка по пров. Добролюбова, 5, зображена в Державному акті та додатку до акта прийомки- передачі межових знаків на зберігання - це одна й та ж сама земельна ділянка: при відмінності лише її розмірів у вищезазначених документах; будинок №5 і надалі стоїть на певній відстані від спільної межі з будинком №7 , який, відповідно, розташований на межі, як це зображено в копіях інвентарних справ.

Позивачка у суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримала у повному обсязі.

Відповідач та його представник в суді апеляційної інстанції вважають, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга є безпідставною .

Представник третьої особи не зявився в судове засідання апеляційної інстанції. Судова колегія вважає, що на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України може розглянути справу без його участі, тому що він належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи та його неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відмовляючи у задоволенні позову на підставі ст. 16 ЦК України ст. ст. 158-161 ЗК України, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою по справі обраний неналежний спосіб захисту порушеного права, ооскільки право власності на земельні ділянки не може набуватися за рішенням суду шляхом встановлення факту, що має юридичне значення.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

ОСОБА_2 є спадкоємцем матері ОСОБА_4, яка померла 07 лютого 2013 року. До складу спадщини входить земельна ділянка 0.07 га по вул. Добролюбова, 5 в м. Ужгороді, і набута нею на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 14 березня 1997 року №1576.

ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської Ради народних депутатів від 26.02.1997 року № 26 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,07 гектарів в межах згідно з планом для будівництва та обслуговування житлового будинку із сторонами: АБ 22,20, БВ 33,80, ВГ 21,75, ГА 32,60 за адресою: провулок Добролюбова №5 в м. Ужгороді .

14 березня 1997 року ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської Ради народних депутатів від 26.02.1997 року № 26 був виданий державний акт на право приватної власності на вищезазначену земельному ділянку .

Позивачем по справі проводиться переоформлення даної спадкової земельної ділянки. При проведенні кадастрової зйомки цієї земельної ділянки для виготовлення технічної документації було встановлено невідповідність розміру площі земельної ділянки , яка зазначена у державному акт від 14 березня 1997р. № 1576, яку успадкувала позивачка після смерті ОСОБА_5, Отже, фактично ця спірна земельна ділянка є більшою за площею на 71 м. кв..

Із письмового повідомлення ТзОВ «Гео Карпати» від 05.11.2013 року № 5/11-01/2013 вбачається , причину значної відмінності розмірів площі, яка зазначена у Державному акті та в додатку до Акта прийомки передачі межових знаків на зберігання по провулку Добролюбова, 5, в м. Ужгороді, та фактичної площі, яка є більшою на 71 м. кв., не має однозначно правильної відповіді. Цим підприємством були проведені геодезичні роботи з використанням високоточного обладнання для геодезичних знімань, з точністю виміру віддалі ± 5 мм та виміру кутів ± 2 секунди. Точки повороту відповідно до Інструкції Держкомзему України із земельних ресурсів № 376 «Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками» від 18.05.2010, у цьому випадку визначаються згідно з існуючою огорожею. З практики неспівпадіння розмірів земельної ділянки, вказаної в Державному акті та фактичних обмірів має місце, коли дата реєстрації акту є раніше 2000 року. На жаль в 90-ті роки не завжди була можливість здійснити геодезичні обміри за допомогою високоточних геодезичних приладів, тому досить часто мало місце проведення обмірів ділянки за допомогою вимірювальної рулетки, що в свою чергу призводило до округлення результатів обмірів, їх неточності, а також не враховувався внутрішній кут сторін земельної ділянки. Не виключено можливості, що з 1997 року позивачем чи його суміжними землевласниками (землекористувачами) не змінено межі земельних ділянок по існуючих огорожах. Проте вони не можуть щось остаточно стверджувати, так як не володіють в повній мірі інформацією щодо історично змінених меж земельної ділянки.

Позивачка вважає , що зміна способу і методів обміру земельних ділянок, внаслідок яких збільшилась загальна площа згаданої земельної ділянки на 71 м. кв. при фактичному збереженні конфігурації та меж земельної ділянки, не позбавляє її права переоформити право власності за нею на збільшену земельну ділянку.

Відповідач вважає , що на замовлення ОСОБА_2 ТОВ „Гео Карпати проведено заміри ділянки її спадкової земельної ділянки і було встановлено , що є суттєві порушення та не відповідності конфігурації , площі земельної ділянки за даними державного акту. Згідно з матеріалами обміру, площа ділянки позивача, указана в акті від 14 березня 1997 року, становить 0.07 га ( 700 м. кв. ), у замірах площі вказана - 00771 га - на 71 м. кв.,тобто є більша.

Відповідач вважає, що збільшення розміру земельної ділянки позивача на 0,0071 га землі відбулося за рахунок накладення меж земельної ділянки позивача на його земельну ділянку, зазначена площа є його земельною ділянкою , а тому, між ними існує земельний спір щодо права власності на земельну ділянку розміром 0,0071 га землі.

З врахування вищенаведеного, матеріалами справи встановлено, що площа ділянки згідно з актом від 14 березня 1997 року становить 0.07 га ( 700 м. кв. ), у замірах площі вказана - 00771 га - на 71 м. кв. більша.

Поняття, зміст права власності на землю та підстави його набуття визначено у ст.ст. 78, 81, 116 ЗК України.

За змістом ст. 116 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набували права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст. 126 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Отже, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку.

Рівність умов захисту прав власності на землю випливає з норм ст.ст. 21, 55 Конституції України та ст. 152 ЗК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, ;а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних ;прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно зі ст. 152 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Судом першої інстанції правильно встановлено , що позивачка перед судом поставила встановлення факту , що має юридичне значення, а саме те, що земельна ділянка площею 0.07 га, яка вказана у Державному акті на право приватної власності на землю від 14 березня 1997 року №1576 за адресою по провулку Добролюбова , 5 у м. Ужгороді та площа 0.0771 га після проведення обміру - це одна і та ж сама земельна ділянка, а відтак, позивачкою по справі фактично ставиться перед судом питання про набуття за нею права власності на земельну ділянку розміром 0.0771 землі, яка є більшою на 71 м. кв., ніж вона успадкувала на підставі державного акту.

Також, суд першої інстанції правильно вважав, що між сторонами існує спір щодо визначення межі земельних ділянок, а позивачем позовних вимог у суді першої інстанції щодо визначення меж земельної ділянки не ставилося.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, який вважав, що позивачкою по справі обраний спосіб захисту права власності на земельну ділянку, який не передбачений законом, право власності не може набуватись за рішенням суду шляхом встановлення факту, що має юридичне значення.

Зазначені доводи апеляційної скарги не мають правового значення для вирішення даної справи і підлягають відхиленню. Зокрема, позивачкою по справі визнається факт того, що після проведення обміру площі земельної ділянки, яка зазначена у державному акту, вона стала більшою на 71 м. кв., і позивачка по справі не позбавлена можливості із застосування правового механізму, передбаченого Земельним Кодексом України, ставити питання про надання їй у власність зазначеної частини земельної ділянки.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 209, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

Судді: