Справа № 444/1715/15 Головуючий у 1 інстанції: Оприск З.Л.
Провадження № 22-ц/783/655/16 Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

При секретарі: ЖукровськійХ.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 29 жовтня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на жилий будинок.

Визнано за ОСОБА_4 право на 1/2 частку у будинку № 5, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

Визнано будинок № 5, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, таким, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у рівних частках по 1/2 кожному.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 243,60 гривень.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Стверджує, що спірний будинок в с. Збиранка по вул. Калини, 5 вона будувала за свої особисті кошти і кошти її батьків, оскільки позивач ОСОБА_4 прийшов проживати до них зятем, а з березня 2002 року, з часу фактичного припинення шлюбних відносин, повернувся у своє житло в АДРЕСА_1. Вказує, що відповідач категорично заперечує те, що будинок будувався з позивачем ОСОБА_4 спільною працею та за спільні кошти. З часу фактичного припинення шлюбних відносин (березень 2002 року) та з часу його розірвання по рішенні суду (25 лютого 2015 року), позивач ОСОБА_4 питання про поділ будинку до відповідача не заявляв і до суду з таким позовом не звертався, а звернувся лише після того, як державний виконавець, виявивши велику заборгованість позивача по аліментах, наклав арешт на його майно.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення на підтримання та заперечення скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 07 листопада 1992 року, і такий розірвали в судовому порядку 25 лютого 2015 року. Від шлюбу у них народилося двоє дітей - сини: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та визнання за ними права власності по 1/2 частини за кожним. В обґрунтування своїх позовних вимог покликався на те, що під час перебування в шлюбі з відповідачкою ними був збудований житловий будинок по АДРЕСА_2. Однак право власності на даний будинок в січні 2008 року було оформлено на ОСОБА_2 До розлучення з відповідачем він проживав і користувався спірним будинком і спору щодо такого між сторонами не виникало.

Оскільки шлюб розірвано вважає, що і спільно нажите майно (житловий будинок) повинен бути поділений між ними.

Задовільняючи позовні вимоги суд першої інстанції вірно виходив з положень ст. ст. 60, 70, 71 СК України, встановивши при цьому, що спірний будинок був збудований сторонами під час перебування в шлюбі, і є спільним майном подружжя частини яких в ньому є рівними.

Безпідставними є покликання апелянта на те, що даний будинок був збудований нею за особисті кошти і кошти її батьків після припинення фактичних шлюбних відносин з позивачем. В обґрунтування цих доводів ні в суді першої інстанції ні при апеляційному розгляді даної справи не було представлено жодних належних та допустимих доказів.

Земельна ділянка на якій в подальшому було збудовано спірний будинок була виділена відповідачу в рік коли вона уклала шлюб з позивачем.

Право власності за відповідачем на новозбудований спірний будинок було оформлено в січні 2008 року, коли сторони перебували в шлюбі.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 25 лютого 2015 року про розірвання шлюбу між сторонами встановлено, що подружні відносини між сторонами припинились в 2014 році. Дані обставини в порядку ч. 3 ст. 61 ЦПК України доведенню не підлягають.

Враховуючи все вищенаведене судом першої інстанції вірно встановлені фактичні обставини справи, правильно застосовані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 29 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: