АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

№ апеляційного провадження:22-ц/796/8773/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Леонтюк Л.К.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у березні 2015р. позивач звернувся до суду з вказаним позовом і просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 8 серпня 2007р. у сумі 955 764,38грн. та 3 280 277,74 доларів США, що в еквіваленті у національній валюті становить 73 408 462,69грн., звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності за Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк»

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 8 серпня 2007р. між банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 45/07-USD-СК, на підставі якого позичальник отримав 140 000 доларів США зі сплатою 12% річних за час фактичного користування грошовими коштами. Додатковою угодою від 8 жовтня 2008р. було змінено відсоткову ставку на 14% річних.

Позивач посилався на те, що у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором уклав з відповідачем 4 жовтня 2007р. іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка належить відповідачу на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 19 червня 2007р.

Позивач стверджував, що позичальник належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 20 серпня 2015р. складається із простроченої заборгованості за кредитом у сумі 140 000 доларів США, простроченої заборгованості за процентами у сумі 26 286,66 доларів США, пені за несвоєчасну сплату кредиту за період з 6 серпня 2010р. по 20 серпня 2015р. у сумі 2 574 600 доларів США, що еквівалентно 56 866 135,08грн., пені за несвоєчасну сплату процентів за період з 8 травня 2009р. по 20 серпня 2015р. у сумі 539 391,08 доларів США, що становить 11 913 728,74грн., заборгованості за комісією у сумі 44 162,81грн. та пені за несвоєчасну сплату комісії за період з 8 травня 2009р. по 20 серпня 2015р. у сумі 911 601,57 доларів США, що еквівалентно 911 601,57грн.

Рішенням суду від 28 грудня 2015р. позов задоволено.

- 2 -

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити

нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Третя особа посилається на порушення судом норм процесуального права, так як відповідачем була подана заява про застосування позовної давності, яка судом розглянута не була, а також судом були порушені норми матеріального права, так як безпідставно не застосований Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Позивач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.13, 36, 44 т.2), тричі свого представника у судове засідання не направив, тому відповідно до ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність представника позивача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення третьої особи та її представника, відповідача, які підтримали апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 8 серпня 2007р. між ТОВ «Експобанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 був укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 45/07-USD-СК, на підставі якого позичальник отримав 140 000 доларів США зі сплатою 12% річних за час фактичного користування грошовими коштами та кінцевим строком повернення кредиту 6 серпня 2010р.

Додатковою угодою № 2 від 8 жовтня 2008р. сторонами внесені зміни до договору відновлювальної кредитної лінії від 8 серпня 2007р., за якими було змінено відсоткову ставку за користування кредитом до 14% річних.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 4 жовтня 2007р. між сторонами укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка належить відповідачу на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 19 червня 2007р.

Згідно розрахунку позивача заборгованість за договором станом на 20 серпня 2015р. складається із простроченої заборгованості за кредитом у сумі 140 000 доларів США, простроченої заборгованості за процентами у сумі 26 286,66 доларів США, пені за несвоєчасну сплату кредиту за період з 6 серпня 2010р. по 20 серпня 2015р. у сумі 2 574 600 доларів США, що еквівалентно 56 866 135,08грн., пені за несвоєчасну сплату процентів за період з 8 травня 2009р. по 20 серпня 2015р. у сумі 539 391,08 доларів США, що становить 11 913 728,74грн., заборгованості за комісією у сумі 44 162,81грн. та пені за несвоєчасну сплату комісії за період з 8 травня 2009р. по 20 серпня 2015р. у сумі 911 601,57 доларів США, що еквівалентно 911 601,57грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 вересня 2012р. стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 266 789 доларів 66 центів США та 231 494грн. 30коп.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2013р. рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 вересня 2012р. в частині задоволення позову про стягнення з ОСОБА_1 солідарно заборгованості за кредитним договором скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування ним, а тому іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у тому числі шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення

- 3 -

стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові 6-1851цс15 від 30 березня 2016р.

Згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою

підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності

на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Пунктом 4 іпотечного договору сторони погодили, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем договору кредиту (несвоєчасне повернення кредиту повністю або частково, або несвоєчасна сплата процентів, комісій тощо). Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на розсуд іпотекодержателя, відповідно до цього договору або законодавства України за виконавчим написом нотаріуса, рішенням суду або шляхом позасудового врегулювання через продаж від власного імені предмету іпотеки чи передачу іпотекодержателю предмету іпотеки у власність.

Відповідно до пункту 4.3. іпотечного договору за рішенням та на розсуд іпотекодержателя, задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися шляхом позасудового врегулювання заборгованості за договором кредиту (це застереження є договором про задоволення вимог іпотекоддержателя), що полягає у наступному: у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель може прийняти рішення про передачу йому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання договору кредиту. Таке рішення приймається іпотекодержателем одноосібно. Підписанням цього договору сторони цього договору засвідчують, що іпотекодавець надає іпотекодержателю згоду на передачу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя

- 4 -

за рішенням іпотекодержателя. Сторони цього договору засвідчують, що достатньою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про набуття у власність предмету іпотеки.

Отже, сторони визначили умовами договору порядок набуття банком права власності на предмет іпотеки, однак, позивачем суду не було надано доказів неможливості виконання умов договору у визначений сторонами спосіб. Також суду не надано письмове рішення іпотекодержателя про набуття у власність предмету іпотеки.

З метою встановлення наявності або відсутності можливості позивача звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки у позасудовий спосіб відповідно до умов договору, апеляційний суд двічі направляв на адресу позивача повідомлення про забезпечення явки представника позивача у судове засідання, проте, судові повідомлення були позивачем проігноровані, тому колегія суддів вважає, що позивачем не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження неможливості виконати умови договору та звернути стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду не містить обґрунтування незастосування позовної давності, про що було заявлено представником відповідача під час розгляду справи судом першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що підстав для застосування позовної давності при розгляді даного спору не має.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

У червні 2011р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як пред'явленням позову про стягнення заборгованості, так і пред'явленням позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у погашення заборгованості, подання кредитором позовної заяви про стягнення заборгованості перериває перебіг строку позовної давності.

Також безпідставним вважає колегія суддів посилання у апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції неправильно застосований Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за

- 5 -

споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 м2 для квартири та 250 м2 для житлового будинку.

В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Встановлений вищезазначеним Законом мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що правових підстав для відмови у задоволенні позову на підставі Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не має.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення суду.

Під час розгляду справи апеляційним судом було встановлено, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не врахував, що на підставі рішення суду право власності набувається тільки у випадках, передбачених у статтях 335 та 376 ЦК України, порушив норми процесуального права, не врахувавши правову позицію Верховного Суду України, не взяв до уваги ненадання позивачем доказів у підтвердження неможливості звернути стягнення на предмет іпотеки у спосіб, визначений умовами договору, тому колегія суддів вважає за можливе вийти за межі доводів апеляційної скарги та скасувати рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з викладених вище підстав.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: