Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЮровської Г.В.,
суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути зі ОСОБА_6 заборгованість за кредитним договором від 10 березня 2004 року, яка станом на 28 лютого 2014 року становить 25 640,54 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 25 640,54 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 10 березня 2004 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_6 був укладений договір № SAMDN881 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 3,5 тис. грн, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти. Підписання даного договору підтверджує, що клієнт ознайомлений з Тарифами банку, Правилами користування платіжною карткою, які він зобов'язується виконувати (п. 3.2 договору).

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» вказувало на те, що ОСОБА_6 зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав і станом на 28 лютого 2014 року має заборгованість у розмірі 25 640,54 грн, з яких: 8 154,11 грн - заборгованість за кредитом, 17 486,43 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із доведеності позовних вимог щодо нарахування банком заборгованості відповідно до умов договору, а також з непогашення боргу відповідачем у добровільному порядку.

З таким висновком судів повністю погодитися не можна з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності до вимог позивача (а. с. 37).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

У статті 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

У кредитному договорі від 10 березня 2004 року сторонами погоджено, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці.

Відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З урахуванням вказаного суди дійшли обґрунтованого висновку про можливість стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, оскільки позивачем ці вимоги заявлені в межах загального строку позовної давності.

Так, апеляційним судом встановлено та відповідачем не заперечується (підтверджено журналом судового засідання від 15 жовтня 2015 року та звукозаписом цього засідання), що видана останньому на виконання умов укладеного з позивачем договору кредитна картка була перевипущена і строк дії картки, наданої суду для ознайомлення, - до березня 2012 року, а тому суд обґрунтовано вважав, що підстав для застосування строку позовної давності до заявлених у 2014 році вимог про стягнення заборгованості за кредитом немає.

Разом з тим колегія суддів не може погодитися з висновком судів у частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, оскільки їх погашення відповідно до умов кредитного договору відбувається щомісячними платежами, а суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень не врахували, що позовна давність за вимогами кредитора про повернення процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу (правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14).

Отже, оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом не можуть бути визнані законними і обґрунтованими, а тому на підставі ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню в цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, а у решті - залишенню без змін.

Керуючись статтями 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2015 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийГ.В. Юровська
Судді: А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана