Справа № 569/5398/16-ц
Рівненський міський суд Рівненської області в складі:
головуючого судді Першко О.О.,
секретар Корнійчук В.М.,
за участю представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності,
ОСОБА_2 (надалі - позивач) звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 (надалі - відповідач), в якій просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1. Позовну заяву мотивує тим, що відповідачу як члену Житлово-будівельного кооперативу з сім'єю з 4 осіб було видано ордер на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу «Молодіжний» №77 від 28 січня 1988 року на право зайняття житлового приміщення - квартири за адресою: АДРЕСА_1 До складу сім'ї входили сторони та їхні спільні діти ОСОБА_4, ОСОБА_5 Всі члени сім'ї були зареєстровані та проживали в даній квартирі, квартира приватизована не була. Рішенням Рівненського міського суду від 30 жовтня 2006 року спірну квартиру розподілено між сторонами в натурі та встановлено, що вони є співвласниками даної квартири. В квітні 2016 року позивачем були виявлені документи, які свідчать про те, що відповідач 10 березня 2015 року зареєстрував за собою одноособово право власності на цілу квартиру. Однак, враховуючи, що зазначена квартира була куплена сторонами під час перебування в зареєстрованою шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя, позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири.
Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з підстав наведених в позовній заяві, просила його задовольнити. Окрім того вказала, що повна сплата за спірну квартиру відбулася під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, позивач весь час працювала, вкладала разом із відповідачем кошти на сплату внесків за квартиру, ордер видавався на сім'ю із чотирьох чоловік, а тому дана квартира є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу.
Свідок ОСОБА_4, який являється спільним сином сторін, в судовому засіданні показав, що спірна квартира була отримана його батьками на сім'ю із чотирьох чоловік після сплати внесків в МЖК «Молодіжний». Кошти сплачувалися як батьком, так і матір'ю, батьки на період сплати коштів працювали, а вони з сестрою були неповнолітні і власних коштів не мали. Квартиру тривалий час не приватизовували, оскільки батько зловживає алкогольними напоями і був ризик, що він без їх згоди її відчужить. Батько ніколи не заперечував право власності матері на дану квартиру, однак у 2003 році батьки розлучилися і вказана квартира була поділена між ними в натурі, так як батько не оплачував комунальні послуги. В 2016 році він випадково виявив в спірній квартирі правовстановлюючі документи, відповідно до яких батько одноосібно зареєстрував на себе право власності на спірну квартиру. Окрім того, його неодноразово повідомляли сусіди про те, що батько пропонує їм купити квартиру за безцінь.
Відповідач в судові засідання не з'явився жодного разу, хоча належним чином повідомлявся про час, дату і місце проведення судових засідань. Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Рівненській області ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований АДРЕСА_2. Надіслані на адресу відповідача, зазначену в позові та повідомленні судові повістки та копії документів, поверталися до суду з позначками на конвертах «за закінченням терміну зберігання» та «адресат не проживає за адресою». У відповідності до абзацу 3 ч.5 ст.74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Таким чином суд проводить розгляд справи на підставі ст.224 ЦПК України в заочному порядку за згодою представника позивача, на підставі наявних у справі даних та доказів.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав.
Як слідує з рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 жовтня 2003 року в справі №2-8126/2003р., яке набрало законної сили 10 листопада 2003 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстрований 01 липня 1983 року у відділі ЗАГС м. Рівне розірвано.
Під час перебування у шлюбі ОСОБА_3 як член ЖБК «Молодіжний» отримав ордер на жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу №77 від 28 січня 1988 року на заселення сім'ї із чотирьох чоловік, а саме ОСОБА_3 - основний квартиронаймач, ОСОБА_2 - дружина, ОСОБА_4 - син, ОСОБА_5 - дочка, у двокімнатну квартиру, що розташована у АДРЕСА_1.
Ордер виданий на підставі рішення загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу від 28 листопада 1987 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Рівненської міської Ради народних депутатів від 09 грудня 1987 року № 380.
Як вбачається з довідки №17 від 20 лютого 2015 року, виданої ЖБК «Молодіжний» ОСОБА_3 являється членом ЖБК «Молодіжний», створення якого затверджено рішенням Рівненського міськвиконкому 11 листопада 1986 року за №113. ОСОБА_3 одержав в ЖБК «Молодіжний» двохкімнатну квартиру по АДРЕСА_1 на 9-му поверсі загальною площею 46,8 кв.м. Пайовий внесок за цю квартиру в сумі 9 283,34 руб. у цінах 1987 р. ОСОБА_3 сплатив повністю. Заборгованості по кредиту немає. Будинок по АДРЕСА_1 збудований і зданий в експлуатацію у 1987 році.
Відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_2 протягом всього часу перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 вона була офіційно працевлаштована.
Рішенням Рівненського міського суду від 30 жовтня 2006 року в справі №2-415/2005р. розподілено в натурі квартиру АДРЕСА_1 та виділено у володіння та користування ОСОБА_2 та ОСОБА_5 жилу кімнату - жилою площею 11,9 кв.м, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виділено у володіння та користування кімнату - жилою площею 11,9 кв.м., кухню, ванну кімнату, туалет, коридор, кладову, лоджію залишено у спільному користуванні. Зобов'язано Житлово-будівельну-організацію Житлово-будівельний кооператив змінити договір житлового найму квартири АДРЕСА_2, уклавши окремі договори з ОСОБА_2 та ОСОБА_5, і ОСОБА_3 та ОСОБА_4, відповідно до виділених кімнат.

Пунктом 19 Примірного статуту Житлово-будівельного кооперативу затвердженого Постановою Ради міністрів Української РСР від 30 квітня 1985 року №186 передбачено, що жилий будинок (будинки) і надвірні будівлі належать житлово-будівельному кооперативу на праві кооперативної власності (крім квартир у цьому будинку, за які громадянами повністю внесено пайові внески) і не можуть бути у нього вилучені, продані або передані ним як у цілому, так і частинами (квартири, кімнати) ні організаціям, ні окремим особам, за винятком передачі, здійснюваної при ліквідації кооперативу.

Відповідно до п.п. «а» п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 року №9 при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватись ст. 146 ЖК України, ст. 15 Закону України «Про власність», п. 43 Примірного статуту ЖБК і законодавством про шлюб та сім'ю (ст. ст. 22, 24, 28, 29 КпШС України), ураховуючи таке: пай внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Згідно п.6-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 року, при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Оскільки, як встановлено судом, пайовий внесок в ЖБК «Молодіжний» за спірну квартиру було повністю сплачено за час подружнього життя сторін та за рахунок їх спільних коштів, квартира АДРЕСА_1 є спільною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Відповідно до ст.15 ч. 1 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІ1 «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Ст.ст.22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином сторонам належить по 1/2 частині квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Як слідує з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10 березня 2015 року на підставі свідоцтва про право власності від 10 березня 2015 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на цілу частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності.

За таких обставин, оскільки судом встановлено, що позивачу належить 1/2 частина спірної квартири, однак вказане право не визнається відповідачем, суд вважає за необхідне захистити майнові права позивача, визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1, відповідно позов підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому на користь позивача з відповідача підлягають стягненню понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2 269 грн. 80 коп.

Керуючись статтями 2, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 224-226, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р I Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 2 269 (дві тисячі двісті шістдесять дев'ять) гривень 80 копійок.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Рівненський міський суд в Апеляційний суд Рівненської області позивачем протягом 10 днів з дня його проголошення, відповідачем - в цей же строк з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення (крім відповідача), можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення суду виготовлено 02 листопада 2016 року.

Суддя О.О. Першко