Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2016 р.

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Кисельова В.К.

при секретарі - Дзюба Г.І.

за участю позивачки - ОСОБА_1

представника відповідача та третьої особи - Борогана В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення та відшкодування моральної шкоди, а також за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про вселення та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 19 березня 2002 р., виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради позивачці на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. Позивачка зареєстрована у вищевказаній квартирі з 21.12.1970 року. Квартира складається з 3-х кімнат житловою площею 35,5 кв. м, загальною площею 52,4 кв. м.

04 липня 2007 року позивачка подарувала дану квартиру своїй доньці ОСОБА_5, яка зараз перебуває за кордоном.

ОСОБА_4 зареєструвалася в квартирі в 2010 році, а також зареєструвала свого сина, онука позивачки, відповідача по справі - ОСОБА_3. Позивачка стверджує, що ОСОБА_3 чинить їй перешкоди в проживанні в квартирі, вигнав її з квартири та викинув її речі. В зв'язку з чим, позивачка вимушена проживати у своїх знайомих.

Позивачка є людиною похилого віку, страждає на серцеві захворювання, а тому дії відповідача причинять їй моральні страждання. Так, вона вимушена проживати у своїх знайомих, що порушує її житлові права. Розмір моральної шкоди вона оцінує у розмірі 10000 гривень.

Позивачка також стверджує, що вона зверталась до Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області із заявою про прийняття заходів до відповідача, але їй рекомендували звернутись до суду.

На підставі викладеного, позивачка просить вселити її, ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1, а також стягнути з відповідача, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на її користь моральну шкоду в сумі 10000 (десять тисяч) гривень.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та пояснила, що вона постійно проживала у квартирі АДРЕСА_1, однак інколи залишалась ночувати з сім'єю свого сина ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_2. Однак останні роки її взаємовідносини з онуком погіршились, він почав створювати їй перешкоди у користуванні квартирою, постійно з нею конфліктував. Деякий час вона змірювалась з цією ситуацією, однак, останнім часом онук взагалі її перестав пускати до квартири. Позивачка також не визнала заявлені позовні вимоги ОСОБА_4, оскільки вона не проживала в квартирі саме у зв'язку з діями відповідача ОСОБА_3. При цьому, вона не змінювала своє місце проживання та проживала в квартирі, але їй постійно створював перешкоди в цьому відповідач.

ОСОБА_4 звернулась з самостійними вимогами до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Так вищевказані позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 з квітня 2014 року по теперішній час, в квартирі не мешкає, що підтверджується актом від 26.10.2015 року. На підставі ч. 2 ст. 405 ЦПК України, ОСОБА_4 просить визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право користування житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Представник ОСОБА_3, а також ОСОБА_4 - адвокат Бороган В.В. просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 вважаючи їх необґрунтованими, та, в свою чергу, просив задовольнити позов ОСОБА_4 Так, він вважає, що позивачка втратила право користування жилим приміщенням, оскільки не проживала в квартирі АДРЕСА_1 більше одного року. Він також посилається на те, що позивачка мала на праві приватної власності квартиру квартирі АДРЕСА_2, яку подарувала своєму синові ОСОБА_6 за декілька днів до подання вищевказаного позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення та відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням необхідно залишити без задоволення, на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні.

Так судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 21.12.1970 року. Вищевказана квартира належала позивачки на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 19 березня 2002 р., виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради позивачці.

04 липня 2007 року позивачка подарувала дану квартиру своїй доньці ОСОБА_5, яка є сьогодні її власником.

В вищевказані квартирі зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_4, а також відповідач ОСОБА_3.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 постійно проживає за кордоном, а в квартирі фактично проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_3

ОСОБА_4 стверджує, що ОСОБА_1 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 з квітні 2014р., при цьому посилаючись на акт від 26.10.2015 року. (а.с. 62)

Суд вважає, що даний акт не має значення для вирішення спірних правовідносин, оскільки в ньому лише міститься підписи свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 які підтверджуються факт, що ОСОБА_1 не проживає в квартирі з квітня 2014р., без вказівки на підстави складення даного акту.

Допитаний в судовий засіданні свідок ОСОБА_10 дійсно підтвердив факт, що останні рік він не зустрічався з ОСОБА_1 в будинку, при цьому, від ОСОБА_3 він дізнався, що позивачка в квартирі не проживає.

Допитані в судовому засіданні свідки - ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 пояснили, що ОСОБА_1 постійно проживала в квартирі АДРЕСА_1. Вони неодноразово відвідували ОСОБА_1 у її квартирі, спілкувались з нею. Свідки пояснили, що ОСОБА_3, останнім часом, став створювати перешкоди у проживанні ОСОБА_1 в квартирі, не давав їй можливості користуватись приміщеннями загального користування - туалетом, кухнею, а також, інколи ОСОБА_1 не мала можливості відкрити квартиру, у зв'язку з чим, залишалась у них. При цьому, ОСОБА_1 було соромно за поведінку свого онука, у зв'язку з чим, вона тільки через деякий час повідомила, що він її виганяє з квартири.

Суд, проаналізувавши показання свідків, приходить до висновку що відсутні докази того, що ОСОБА_1 не проживала квартирі АДРЕСА_1 більше одного року без поважних причин. При цьому, суд критично ставиться до показання свідка ОСОБА_10, оскільки вони суперечать показаннями свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, а також іншим матеріалам справи.

Так в процесі судового засіданні судом були вивчені матеріали, які перебувають у Суворовському відділі поліції, з яких вбачається, що ОСОБА_1 15.07.2015 р. та 30.08.2015р. зверталась до Чергової частини Суворовського РВ щодо неправомірних дій онука ОСОБА_3, який її не впускав в квартиру.

Судом також були вивчені матеріали ЖЄО № 19818 від 11.07.2015р., з яких вбачається, що ОСОБА_1 зверталась з проханням вжити заходи до ОСОБА_14, яка 11.07.2015 р. за місцем мешкання по АДРЕСА_2 вчинила дебош.

При цьому, у вищевказаних матеріалах ОСОБА_1, в своїх поясненнях дійсно вказувала на проживання її двома адресами, а саме: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Крім того, ОСОБА_1 була власником квартири АДРЕСА_2, а тому мала право проживати в ній.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердила той факт, що інколи залишилась в квартирі АДРЕСА_2, але це було пов'язано з метою надання допомоги сину ОСОБА_6.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вивчивши у сукупності надані докази, проаналізувавши показання сторін та свідків, суд вважає, що відсутні докази того, що ОСОБА_1 не проживала в квартирі АДРЕСА_1 більше одного року без поважних причин.

В зв'язку з чим, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням необхідно залишити без задоволення.

Суд також вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення та відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен право на житло. Ніхто не може буди примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку

(квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок

користування цим приміщенням.

На підставі викладеного, суд вважає, що позивачка має право користуватись квартирою, а тому, вона повинна бути вселена до квартири.

При цьому, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди з відповідача не підлягають задоволенню, оскільки відсутні підстави для її відшкодування, які передбачені ст. 23, 1167 ЦК України.

Керуючись ст. 47 Конституції України ст.ст. 9, 156 ЖК України, ст. ст. 10, 11, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

2. Вселити ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_2, що зареєстрована за адресою АДРЕСА_1) до квартири АДРЕСА_1.

3. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди - залишити без задоволення.

4. Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, щозареєстрований за адресою АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_2, що зареєстрована за адресою АДРЕСА_1) судовий збір у розмірі 487 гривень 20 копійок.

5. Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення.

Суддя: