Провадження № 2/344/1829/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2016 року Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Мелещенко Л.В.

секретаря Мічути Т.Б.

за участю сторін:

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ цивільну справу за позовом ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_7 про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

07 жовтня 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_6 акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_7 про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 06 березня 2008 року з Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», був укладений кредитний договір № 495/2008, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_2 у користування грошові кошти для придбання квартири у розмірі 50900,00 доларів США зі строком повернення до 02 березня 2028 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом з розрахунку 12,89 % річних. 06 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 були укладені договори поруки, відповідно до яких поручителі поручилися перед банком за належне виконання зобовязань, взятих позивачем за кредитним договором. Також забезпеченням за кредитом був договір іпотеки № 539 від 06 березня 2008 року, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку двохкімнатну квартиру № 16, що знаходиться за адресою: село Крихівці, Івано-Франківської міської ради, вулиця 16 Липня, будинок № 2а. Позивач вважає, що умови кредитного договору не відповідають чинному законодавству та порушують її права як споживача, оскільки банк не надав їй як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування інформацію про умови кредитування ні перед укладенням, ні під час укладення кредитного договору. Умови кредитного договору, на думку позивача, є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршення становища споживача. За таких обставин позивач просить визнати кредитний договір № 495/2008 від 06 березня 2008 року, договір іпотеки № 539 від 06 березня 2008 року та договори поруки від 06 березня 2008 року недійсними.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2015 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача залучено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Позивач та представник позивача у судове засідання не зявилися, проте до суду надана представником позивача заява про розгляд справи за її відсутності, надаючи пояснення у попередніх судових засіданнях, представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача у судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, пояснив, що позивачем не доведені наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, вважає, що спірні договори відповідають вимогам чинного законодавства, права позивача та третіх осіб при укладенні кредитного договору, договору іпотеки та договорів поруки порушені не були, тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

06 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», Банком, та ОСОБА_2, Позичальником, укладений кредитний договір № 495/2008, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення строковості та платності грошові кошти у сумі 50 900,00 доларів США зі строком повернення до 02 березня 2028 року (а.с. 5-10, 61-65).

30 квітня 2009 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра», Банком, та ОСОБА_2, Позичальником, укладений додатковий договір № 1 до кредитного договору № 495/2008 від 06 березня 2008 року (а.с. 11, 66).

22 серпня 2011 року між ОСОБА_6 акціонерним товариством Комерційний банк «Надра», Банком, та ОСОБА_2, Позичальником, укладена додаткова угода № 3 до кредитного договору № 495/2008 від 06 березня 2008 року, якою змінений розмір щомісячної суми мінімально необхідного платежу з вересня 2011 року до 394,97 доларів США (а.с. 67).

30 серпня 2012 року між ОСОБА_6 акціонерним товариством Комерційний банк «Надра», Банком, та ОСОБА_2, Позичальником, укладена додаткова угода № 4 до кредитного договору № 495/2008 від 06 березня 2008 року, якою змінений розмір щомісячної суми мінімально необхідного платежу у період з вересня 2012 року по лютий 2028 року до 328,51 доларів США (а.с. 68).

06 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра», Іпотекодержателем, та ОСОБА_2, Іпотекодавцем, укладений договір іпотеки № 539, згідно з яким Іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобовязання, що витікає з кредитного договору № 495/2008 від 06 березня 2008 року, передає в іпотеку, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку предмет іпотеки, а саме: квартиру № 16, що знаходиться за адресою: місто Івано-Франківськ, село Крихівці, вулиця 16 Липня, будинок № 2-а (а.с. 12-13).

06 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра», Кредитором, та ОСОБА_5, Поручителем, укладений договір поруки (а.с. 14, 71-72).

06 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра», Кредитором, та ОСОБА_4, Поручителем, укладений договір поруки (а.с. 15, 69-70).

06 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра», Кредитором, та ОСОБА_3, Поручителем, укладений договір поруки (а.с. 16, 73-74).

01 жовтня 2015 року позивач звернулася з листом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_6 акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» ОСОБА_7 про надання відстрочення сплати платежів за кредитним договором, на який отримала відповідь (а.с. 46-47).

28 серпня 2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_6 акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» ОСОБА_7 звернулась до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості (а.с. 53-54).

Ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської від 11 вересня 2015 року відкрито провадження за вказаним позовом (а.с. 55).

Позивач зверталась до відповідача з завою від 07 квітня 2016 року про надання документів (а.с. 60).

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою, шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних дітей.

Тобто дана стаття встановлює умови чинності правочинів. У разі недотримання вказаних умов правочин є недійсним.

Згідно статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Частиною першою статті 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно частини першої статті 229 Цивільного кодексу України, істотне значення мають природа правочину, права та обов'язки сторін, властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Пункт 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року встановлює, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У відповідності з вимогами частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції в розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про одержання субсидії, на які споживач право, або від кого може отримати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст.ст.15,23 цього Закону (частина друга статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв'язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов'язання за таким договором. Не є порушенням положень абзацу другого цієї частини повідомлення кредитодавцем відомостей про споживача Бюро кредитних історій, яке займається збиранням, обробленням, зберіганням, захистом і використанням інформації відповідно до законодавства про формування і ведення кредитних історій. Фінансові установи несуть відповідальність за порушення прав споживачів у сфері захисту персональних даних згідно із законом (частина третя статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі (частина четверта статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з пунктів 2-4 частини пятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Частина шоста статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (частина друга статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Представник позивача вказує, що Банк перед укладенням кредитного договору не повідомив позичальника у письмовій формі про кредитні умови.

Взаємні права та обов'язки сторін детально визначені у підписаному сторонами кредитному договорі № 495/2008 від 06 березня 2008 року, в якому позивач особисто підписала кожну сторінку договору.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту частини першої статті 638 та статті 1054 Цивільного кодексу України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачено.

Зміст оспорюваного договору також свідчить про те, що при підписанні договору позивач отримала вичерпну інформацію про умови кредитування, у тому числі про всі без виключення платежі, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту, зокрема, про щомісячну суму мінімально необхідного платежу, а також орієнтовану сукупність вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.

Кредитний договір № 495/2008 від 06 березня 2008 року також містить суму кредиту, розмір процентної ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів. А згідно статей 1046-1048, 1054 Цивільного кодексу України саме ці умови є істотними для договору даного виду.

Підписавши кредитний договір, позичальник ОСОБА_2 погодилася з усіма умовами даного договору і прийняла на себе зобов'язання щодо його виконання. При укладенні договору позивачу були відомі усі умови договору та не існувало жодних умов, які б примусили позичальника прийняти їх на вкрай невигідних умовах. В день підписання оспорюваного договору позивач отримала його примірник, що давало їй додаткову можливість детально вивчити умови договору та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від даної послуги, проте вона погодилась з умовами договору та використала отримані кредитні кошти на свій розсуд.

Таким чином, наведене свідчить про те, що Банк при оформленні договору виконав у повній мірі вимоги статей 203, 207, 638, 640, 647, 1046-1048, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, які передбачають вимоги для чинності правочину, умови укладання договору та письмову форму укладення кредитного договору. А відповідно до вимог частини першої статті 1055 Цивільного кодексу України нікчемним є лише кредитний договір, який укладений з недодержанням письмової форми.

Вирішуючи позовні вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним, суд виходить з того, що судом встановлено та зі змісту кредитного договору № 495/2008 від 06 березня 2008 року вбачається, що умови укладеного кредитного договору не суперечать положенням Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів» та іншим нормам законодавства України.

Перед укладенням кредитного договору позивачу були відомі умови отримання кредиту, сума кредиту, яку вона має отримати, термін його отримання, плату за його користування, умови щодо забезпечення та повернення кредиту.

Кредитний договір містить усі суттєві умови кредитного договору, сторонами узгоджені усі ці умови договору, кредитний договір підписаний Позичальником особисто та в добровільному порядку.

Підписуючи кредитний договір, позивач діяла як особа, яка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, мала вільне волевиявлення, вона діяла у відповідності до внутрішньої волі і повністю погодилася з його умовами як у момент підписання, так у подальшому, протягом семи років, не висловлюючи своєї незгоди з умовами договору.

На момент укладення договору позивач не вважала оспорювані положення кредитного договору неправомірними та незаконними, такими, що порушують її права, а якщо б вважала, то могла б від підписання договору відмовитися або здійснити інші заходи, направлені на недопущення порушення власних прав та інтересів, у тому числі протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору без пояснення причин. Проте цього не було зроблено.

Фактів застосування до позивачів обману, вчинення під впливом помилки судом не встановлено.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 Цивільного кодексу України, однієї з засад цивільного законодавства є свобода договору, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до положень статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З матеріалів справи судом встановлено, що договір між сторонами підписаний повноважними особами, він містить усі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами шляхом звернення позичальника з пропозицією щодо укладання договору та погодження відповідачем на укладення такого договору.

Таким чином, судом встановлено, що оспорюваний кредитний договір №495/2008 від 06 березня 2008 року не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особи, які вчинили даний правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин вчинений у формі, встановленій законом; він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При його укладанні та підписанні дотримані норми чинного законодавства і вчинення порушень не встановлено. У договорі зазначені усі суттєві умови договору. Банк передав позичальнику грошові кошти (кредит), останній їх прийняв.

Аналізуючи усі зібрані у справі докази, враховуючи, крім вказаного вище, також те, що спірний правочин діє, Банком фактично виконаний, його неправомірність прямо не випливає із закону і не встановлена судом, суд вважає, що вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору № 495/2008 від 06 березня 2008 року не підлягають задоволенню.

Оскільки позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним не підлягають задоволенню, тому не підлягають задоволенню і похідні від них вимоги про визнання договору іпотеки № 539 від 06 березня 2008 року та договорів поруки від 06 березня 2008 рокунедійсними. Дані вимоги зазначені позивачем як наслідок визнання договору недійсним, вони не ґрунтуються на законі, безпідставні, тому у їх задоволенні необхідно відмовити.

Суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, враховуючи, крім вказаного вище, також те, що спірний кредитний договір діє, відповідачем фактично виконаний, його неправомірність прямо не випливає із закону і не встановлена судом, вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_7 про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними слід відмовити у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 3, 6, 12, 203, 204, 215, 225, 229, 230, 629 Цивільного кодексу України, керуючись статтями 3, 4, 6, 7, 10, 57-60, 77, 88, 169, 197, 209, 212-214, 218, 222, 223, 292, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_7 про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Вступна та резолютивна частини рішення складені, підписані у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 24 жовтня 2016 року.

Повний текст рішення суду складений 28 жовтня 2016 року.

Суддя Л.В. Мелещенко