Справа №265/4068/15-ц
Провадження №2/265/32/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Костромітіної О. О.,

за участю секретаря Куксенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоприват» в особі Арбітражного керуючого ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства "Приватбанк" про захист прав споживачів, визнання публічного договору № MR14! від 14 липня 2012 року недійсним, стягнення грошових коштів за договором,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю Автоприват про захист прав споживачів, визнання публічного договору № MR14! від 14 липня 2012 року недійсним, стягнення грошових коштів за договором у розмірі 37217,69 гривень. В подальшому уточнила позовні вимоги в частині відповідачів, а саме звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоприват» в особі Арбітражного керуючого ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства "Приватбанк". В остаточній редакції позовних вимог просила суд визнати публічний договір № MR14! від 14 липня 2012 року недійсним, стягнути з відповідачів грошові кошти за договором у розмірі 37217,69 гривень.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 14 липня 2012 року вона уклала з ТОВ «Автоприват», в особі директора ОСОБА_3, договір лізингу № MR14А! про придбання у платне володіння та користування автомобіля DAEWOO MATIZ, 2007 року випуску, номер кузову XWB4А11ВО7А10009, реєстраційний номер НОМЕР_1. В свою чергу вона повинна була сплачувати щомісячні платежі по відшкодуванню витрат, повязаних з виконанням договору, відповідно до графіку сплати лізингових платежів. Договір лізингу вона уклала шляхом подання заяви від 14 липня 2012 року, відповідно до ст.ст.633, 634 ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг» та приєдналася до публічного договору лізингу № MR14А!, розміщеному на офіційному Веб сайті Банку.

При цьому вони узгодили, що Лізингодавець, яким виступав відповідач, передає Лізингоодержувачу, яким виступила вона, в платне володіння та користування автомобіль згідно до викладеної у додатку № 1 специфікації, а саме: DAEWOO MATIZ, 2007 року випуску, номер кузову XWB4А11ВО7А10009, реєстраційний номер НОМЕР_1, який відповідно до п.2.4 договору лізингу є власністю відповідача протягом усього строку дії даного договору.

Пунктом 14.1.8 заяви про приєднання до договору передбачено, що вона вносить аванс у розмірі 14 100 гривень після прийняття відповідачем позитивного рішення. Нею було сплачено вказану вище суму коштів на рахунок відповідача, що підтверджується копією квитанції від 20.08.2012 року. Також за весь період користування автомобілем нею сплачено ще 23 117,69 грн., що підтверджується випискою з банку.

Пунктом 14.1.4 заяви про приєднання до договору, передбачено, що місячні платежі включають в себе: платіж по відшкодуванню частини вартості Предмету лізингу згідно додатку № 2; винагороду за користування Предметом лізингу в розмірі згідно додатку № 2; платіж по відшкодуванню інших витрат Лізингодавця, повязаних з виконанням Договору в розмірі згідно додатку №2.

Згідно акту повернення предмету лізингу від 28.11.2014 року вона передала представникам «Приватбанка», автомобіль DAEWOO MATIZ, 2007 року випуску, номер кузову XWB4А11ВО7А10009, реєстраційний номер НОМЕР_1, після чого подальша доля автомобіля їй невідома. На її прохання пояснити де автомобіль та чи можна його повернути, представники «Приватбанка» та ТОВ «Автоприват» відмовлялись розмовляти та не відповідали на телефонні дзвінки.

Підписуючи цей договір, а точніше заяву про приєднання до публічного договору лізингу, позивач вважала, що купувала цей автомобіль в кредит та почала його відновлювати та вкладати власні кошти в його ремонт, що в свою чергу призвело до додаткових затрат з її боку, які не були оговорені умовами договору лізингу, що в свою чергу призвело до погіршення її майнового стану.

Даний договір вона підписала під впливом омани з боку відповідача, відповідач свідомо не надав інформацію, яку повинен був надати перед укладанням правочинів для всебічного і повного ознайомлення з умовами договору лізингу, недоліками товару та інше.

Вважає, що мотивом обману у даному випадку було те, що відповідач намагався за її рахунок відновити автомобіль, отримати додаткові прибутки від його оренди та повернути назад з метою подальшої його реалізації за більшу вартість. Факти приховання інформації перед підписанням договору та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовам до фактично встановлених, з метою отримання прихованого прибутку, і є умислом в діях відповідача.

Крім того зазначала, що з її боку виконувалися умови договору, але це не є підставою вважати тією обставиною, що вона погодилася на умови договору, які у подальшому виявилися такими, що не відповідали волевиявленню сторін., оскільки виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визначення правочину недійсним.

З боку відповідача виявляються ознаки шахрайства та омани, тому вищевказаний договір є недійсним відповідно до ч.1 ст. 230, ч.1 ст.229 ЦК України, внаслідок чого просить суд визнати недійсним (нікчемним) договір лізингу від 14 липня 2012 року, укладений між нею та відповідачем і стягнути з відповідачів грошові кошти у розмірі 37 217,69 гривень сплачені нею за цим договором в рахунок придбання автомобіля.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги та надала пояснення аналогічні змісту позовних вимог. Крім того суду пояснила, що вищевказаний автомобіль у неї відібрали примусово без її згоди, однак до правоохоронних органів вона не зверталася. При підписанні договору вона ознайомилася з умовами договору, погоджувалася з даними умовами договору, підписувала договір добровільно за власним волевиявленням.

Представник відповідача ТОВ «Автоприват» в особі Арбітражного керуючого ОСОБА_2 в судове засідання на розгляд не зявився, надав суду письмові заперечення, в яких просив закрити провадження по справі, здійснити розгляд справи без участі представника ТОВ «Автоприват».

Протягом розгляду справи судом вирішувалося клопотання представника ТОВ «Автоприват» про закриття провадження по справі. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 15 березня 2016 року було відмовлено у задоволенні даного клопотання.

Представник ПАТ "Приватбанк" ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення позову та суду пояснила, що 14 липня 2012 року позивачем було підписано Заяву про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу. Вищезазначений договір був розміщений на офіційному сайті компанії ТОВ «Автоприват» в мережі інтернет, на якому існує можливість ознайомитися з умовами на яких Лізингодавцем надається транспортний засіб Лізингоодержувачу цілодобово без жодних обмежень. Відповідно до акту повернення предмету лізингу від 28 листопада 2014 року Лізінгоодержувач передав, а Лізингодавець прийняв предмет лізингу. З даного акту вбачається, що позивач засвідчила факт добровільної передачі транспортного засобу своїм власноручним підписом.

Таким чином, посилання позивача на вчинення відповідачем шахрайських дій з метою введення її в оману не відповідають дійсним обставинам справи.

Крім того суду пояснила, що вона помилково раніше вказувала, що договір лізингу було укладено позивачем з ПАТ «Приватбанком», в підтвердження чого надавала суду копію Договору лізингу, де стороною є ПАТ «Приватбанк», внаслідок чого просила суд не враховувати даний договір при вирішенні спору по суті, оскільки договір лізингу укладався між позивачем та ТОВ «Автоприват», про що свідчить заява позивачки про приєднання до публічного договору з ТОВ «Автоприват».

Також суду пояснила, що ПАТ «Приватбанк» не є стороною по договору лізингу, тому не повинен нести цивільну відповідальність перед позивачкою.

Крім того суду пояснила, що представник ПАТ «Приватбанк» за дорученням ТОВ «Автоприват» отримував у позивачки автомобіль, на даний час доручення не збереглося, оскільки представник ПАТ «Приватбанк» звільнився.

Заслухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Автоприват», в особі директора ОСОБА_3 укладено договір лізингу № MR14А! про придбання у платне володіння та користування автомобіля DAEWOO MATIZ, 2007 року випуску, номер кузову XWB4А11ВО7А10009, реєстраційний номер НОМЕР_1.

15.05.2014 року Господарським судом Дніпропетровської області було винесено Постанову про визнання ТОВ «Автоприват» банкрутом. На сьогоднішній день дане підприємство знаходиться в стадії ліквідації. Ліквідатором підприємство призначено ОСОБА_2, яка є службовою особою, керівником підприємства (а.с.26-27,38-42).

На виконання умов договору позивачка перерахувала ТОВ «Автоприват» аванс у розмірі 14 100 грн. після прийняття відповідачем позитивного рішення, що підтверджується копією квитанції від 20.08.2012 року, крім цього також за весь період користування автомобілем сплатила ще 23 117,69 грн., що підтверджується випискою з банку (а.с.9).

Позивачка ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом про повернення коштів, вважає договір фінансового лізингу недійсним, так як уклала даний договір під впливом омани з боку відповідача, відповідач свідомо не надав інформацію, яку повинен був надати перед укладанням правочинів для всебічного і повного ознайомлення з умовами договору лізингу, недоліками товару та інше. Вважає, що мотивом обману у даному випадку було те, що відповідач намагався за її рахунок відновити автомобіль, отримати додаткові прибутки від його оренди та повернути назад з метою подальшої його реалізації за більшу вартість. Факти приховання інформації перед підписанням договору та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовам до фактично встановлених, з метою отримання прихованого прибутку, і є умислом в діях відповідача.

Відповідно до п.3.12 договору лізингу № MR14А! , Лізингодавіець не відшкодовує Лізінгоодрежувачу витрати по поліпшенню Предмета лізінгу. Лізінгоодрежувач не має право на відшкодування Лізінгодавцем вартості необхідних витрат або на зарахування їхньої вартості в рахунок лізингових платежів.

Статтею 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст.2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Вказаним вимогам законодавства договір лізингу від 14 липня 2014 року № MR14А!, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Автоприват», в особі директора ОСОБА_3, відповідає, договір містить найменування товару (предмет лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачкою заяви про приєднання до договору та додатків до неї ( а.с. 86-88).

Правочин сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписано позивачем та повноважною особою відповідача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що при укладанні даного договору було дотримано усі вимоги, які передбачені чинним законодавством України (ст.ст. 202 та 203 УK України) до чинності правочину та позивачка отримала повну, необхідну, доступну та достовірну інформацію про умови даного Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину або якщо вона замовчує їх існування.

Пунктом 20 Постанови ПВСУ від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Оскільки зі сторони позивачки ОСОБА_1 жодного належного та допустимого доказу, в сенсі ст. 60 ЦПК України, щодо факту введення її в оману, наявності в діях відповідача навмисного введення позивачки в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину суду не надано,а навпаки її твердження в судовому засіданні про те, що вона була ознайомлена та погоджувалася з усіма умовами укладеного нею та ТОВ «Автоприват» договору, виконання з її боку умов договору, свідчать про відсутність омани з боку відповідача, тому суд не приймає її посилання про введення її відповідачем в оману до укладання договору та при укладанні договору при вирішені спору по суті, внаслідок чого відмовляє у задоволенні її позовних вимог в частині визнання договору лізингу № MR14! від 14 липня 2012 року недійсним.

Крім того, суд не приймає до уваги посилання позивачки на те, що з боку відповідача ТОВ «Автоприват» виявляються ознаки шахрайства, оскільки позивачка не зверталася до правоохоронних органів за захистом своїх порушених прав як потерпіла та факт шахрайства з боку відповідача відносно позивачки в установленому законом порядку не встановлено.

Оскільки суд прийшов до висновку, що не має підстав для визнання спірного договору недійсним, то суд приходить до висновку про відмову у задоволені супутніх позовних вимог в частині стягнення з ТОВ «Автоприват» коштів у сумі 37217,69 гривень.

Суд також приходить до висновку, що ПАТ «Приватбанк» не повинен нести цивільну відповідальність перед позивачкою, оскільки не є стороною по договору лізингу, внаслідок чого відмовляє у задоволені позову в частині позовних вимог до ПАТ «Приватбанк».

Керуючись ст. 213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоприват» в особі Арбітражного керуючого ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» про визнання публічного договору № MR14! від 14 липня 2012 року недійсним, стягнення грошових коштів за договором у розмірі 37217,69 гривень, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області у місті Маріуполі через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його оголошення або у разі неприсутності сторін під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.О.Костромітіна