Ухвала

іменем україни

23 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Коротуна В.М., Юровської Г.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування Центрального району міста Миколаєва, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 25 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила надати дозвіл на виїзд дітей за кордон без згоди батька - ОСОБА_5

На обґрунтування позову зазначала, що перебувала з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: синів ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають з нею.

Вона має намір та бажання поїхати за кордон та взяти з собою дітей. Але відповідач з незрозумілих підстав відмовляється надати їй нотаріально посвідчений дозвіл на їх виїзд за межі України.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 25 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Надано дозвіл на одноразовий тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньому ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітньому ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері ОСОБА_4 без згоди і супроводу батька ОСОБА_5 у період з 02 квітня 2016 року по 10 квітня 2016 року включно до Італійської Республіки.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказане рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржуване рішення апеляційного суду залишити без змін.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 червня 2005 року.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2012 року шлюб між сторонами розірвано.

Від шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які на теперішній час проживають з матір'ю.

Звертаючись до суду, позивач просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за кордон без дозволу їх батька, обґрунтовуючи це тим, що він безпідставно відмовляє їй у цьому.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, посилався на те, що відсутні гарантії того, що позивач разом з дітьми повернеться в Україну, а тому є ґрунтовні підстави вважати, що виїзд дітей до Італії порушить його права та права дітей на спілкування, він буде позбавлений можливості брати участь у їх вихованні.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначеноЗаконом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231.

Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Статтею 141 СК України визначено рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Відповідно до ч. 2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За правилами ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У статтях 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем складено програму освітньої та розважальної поїздки на вказаний строк, 24 листопада 2015 року заброньовані квитки на авіапереліт та на інтернет-сайті заброньовані готельні номери на 4-и особи у різних містах Італії відповідно до програми подорожі, із зазначенням наявних у готелях засобів зв'язку.

Відповідач ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції не заперечував того, що відмовляється від надання згоди на виїзд дітей за кордон, причому до будь-якої країни, пояснюючи, що це буде мати місце до того часу, поки позивачка не змінить ставлення до нього, і не будуть вирішені інші питання, що залишились не врегульованими.

Колегія суддів вважає, що задовольняючи позов, апеляційний суд відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов правильного висновку про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, оскільки це необхідно для забезпечення інтересів дітей та їх потреб у реалізації соціального та духовного розвитку, а відмова батька у наданні дозволу у виїзді дитини за кордон є безпідставною та неаргументованою.

Доводи скаржника про те, що позивач має намір залишитись з дітьми у Італійській Республіці є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на матеріалах справи і відповідачем у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України на їх підтвердження не надано належних і допустимих доказів, а отже ці доводи є припущенням.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Колегія суддів вважає, що апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

Таким чином, підстав для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду немає, а тому його необхідно залишити без змін, а касаційні скарги - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 25 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана В.М. Коротун Г.В. Юровська