Справа № 351/1005/15-ц
Провадження № 22-ц/779/670/2016
Головуючий у 1 інстанції Боднарук М.В.
Суддя-доповідач Проскурніцький П.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Проскурніцького П.І.

Суддів: Горейко М.Д., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря: Драганчук У.М.

сторін: позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, представника Івано-Франківської обласної ради Дейдея І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Івано-Франківської обласної ради, треті особи: Голова Івано-Франківської обласної ради Скрипничук В.М., Снятинський дитячий будинок-інтернат, Департамент соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації про визнання незаконним розпорядження №44-к від 22.04.2015 року та поновлення на роботі, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Снятинського районного суду від 03 лютого 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

26.06.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що з 21.08.1994 р. на підставі наказу №61 від 06.07.1994 р. Управління соціального захисту населення Івано-Франківської ОДА за трудовими контрактами із Департаментом соціальної політики Івано-Франківської ОДА, останній датований 30.08.2012 р., він працював директором Снятинського дитячого будинку-інтернат до 31.12.2014 р., що встановлено Додатковою угодою №1 від 27.12.2012 р.

12.04.2014 р. затверджено нову редакцію Положення про Снятинський дитячий будинок-інтернат, а 23.10.2014 р. проведено державну реєстрацію даного Положення згідно якого (п. 1.4) власником будинку-інтернат є Івано-Франківська обласна рада, а поточне керівництво будинком-інтернат здійснює директор, який призначається і звільняється з посади на пленарному засіданні облради. Відповідно до розпорядження голови Івано-Франківської облради від 26.12.2014 р. позивача було звільнено з посади директора з 31.12.2014 р. за п. 2 ст. 36 КпУП України по закінченню терміну дії строкового трудового договору (контракту). 31.12.2014 р. його було викликано головою Івано-Франківської обласної ради і запропоновано написати заяву про прийом його на посаду в.о. директора Снятинського дитячого будинку-інтернату до часу вирішення питання про призначення директора Снятинського дитячого будинку-інтернату у встановленому законом порядку. 10.03.2015 р. розпорядженням голови Івано-Франківської обласної ради його було відсторонено від обов'язків в.о. директора Снятинського дитячого будинку-інтернату, а 22.04.2015 р. розпорядженням голови Івано-Франківської обласної ради ОСОБА_2 було звільнено з посади в.о. директора Снятинського дитячого будинку-інтернату і сесією Івано-Франківської обласної ради від 23.04.2015р. директором Снятинського дитячого будинку-інтернату було призначено ОСОБА_6

Про дані розпорядження позивачу не було відомо, оскільки з 23.04.2015р. по 12.05.2015р. та з 18.05. по 05.06.2015р. знаходився на стаціонарному лікуванні в Снятинській ЦРЛ, а тому вважає, не пропустив встановленого строку звернення у суд.

Вважає, що вказане розпорядження голови Івано-Франківської обласної ради про звільнення його з роботи з посади директора Снятинського дитячого будинку-інтернат є незаконним.

Крім того, ОСОБА_2 колишній член Снятинського райкому профспілки працівників держустанов (до 12.05.2015 р.), проте згоди на звільнення його з роботи Снятинський райком профспілки не давав, без якої його не в в праві були звільняти.

Просив визнати незаконним розпорядження Голови Івано-Франківської обласної ради №44-к від 22.04.2015 р. та поновити його на посаді директора Снятинського дитячого будинку-інтернат.

Рішенням Снятинського районного суду від 03.02.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Вказав, що суд першої інстанції не взяв до уваги порядок припинення трудових відносин із керівником Снятинського дитячого будинку-інтернату, визначений його Положенням, і не проаналізував надані сторонами докази на їх відповідність вимогам трудового законодавства.

Припинення трудових відносин між позивачем та відповідачем повинно було відбутися 30 грудня 2014 року шляхом прийняття відповідного рішення на пленарному засіданні Івано-Франківської ОДА про звільнення ОСОБА_2 з посади у зв'язку із закінченням строку трудового договору. Оскаржуване розпорядження голови Івано-Франківської ОДА №44 від 22.04.2015 року прийняте з порушенням встановленої компетенції, оскільки у відповідності до установчих документів Снятинського дитячого будинку-інтернату призначення та звільнення керівника закладу належить до виключної компетенції сесії обласної ради. Крім того, про жодне із розпоряджень голови ОДА позивачу не доводилося до відома.

Оскільки вказане розпорядження до відома позивача не доводилось, ніякі записи в трудову книжку не вносились, ніяких змін у виплаті заробітної плати не відбулося, то вказане розпорядження навіть формально не можна вважати підставою для зміни його трудового і правового статусу.

Трудові відносини між ним та відповідачем були продовжені на невизначений строк, його звільнення із займаної посади не може кваліфікуватись як звільнення на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Отже, в даному випадку мова може йти винятково про припинення трудових відносин з ініціативи адміністрації.

У зв'язку із наведеним, просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Вислухавши доповідача, позивача та його представника, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_2 працював на посаді директора Снятинського дитячого будинку-інтернату за контрактом, термін дії якого закінчився. Розпорядженням голови Івано-Франківської обласної ради 26.12.2014 р. позивача було звільнено з роботи, а 31.12.2014 р. розпорядженням голови Івано-Франківської облради його було призначено в.о. директора Снятинського дитячого будинку-інтернату до призначення керівника Снятинського дитячого будинку-інтернату на пленарному засіданні облради. Розпорядженням Івано-Франківської облради від 10.03.2015 р. позивача відсторонено від виконання обовязків в.о. директора Снятинського дитячого будинку-інтернату і призначено на дану посаду ОСОБА_6, яку рішенням Івано-Франківської облради від 23.04.2015 р. призначено директором Снятинського дитячого будинку-інтернату.

Частиною 6 ст. 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

В пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 року №9 звернуто увагу судів на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. Також роз'яснено, що діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

У пункті 18 даної Постанови вказано, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Стаття 39-1 КЗпП України визначає що, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Трудові правовідносини, які існували у позивача і Івано-Франківською ОДА на підставі контракту припинились по його закінченні, відповідно до розпорядження голови ОДА від 26.12.2014 року. При цьому порушень вимог трудового законодавства допущено не було ( а.с. 31).

Відповідача на підставі його заяви на ім'я голови обласної ради, розпорядженням Голови обласної ради від 31.12.2014 року було призначено виконуючим обов'язки директора Снятинського дитячого будинку інтернату ( а.с. 32) і звільненно із зазначеної посади відповідно до "Положення про порядок призначення та звільнення з посади керівників підприємств установ, організацій, спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області", яке затверджене рішенням обласної ради 25.06.2013 року відповідно до вимог ст. 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для поновлення позивача ОСОБА_2 на посаді директора Снятинського дитячого будинку-інтернату. Позивач не набув статусу постійного працівника, для звільнення якого із посади вимагається згода профспілкового комітету, що узгоджується із Постановою ВСУ від 23 січня 2013 року у справі № 6-127цс12..

Як вбачається із п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.92 "Про практику розгляду судами трудових спорів" - згідно зі ст. 24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Абзацом 3 пункту 9 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП судам слід враховувати, що на визначений строк трудовий договір укладається лише у разі, коли він не може бути укладений на невизначений строк.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав у відповідача для звільнення позивача за п. 2ст. 36 КЗпП України.

Пункт 2 ст. 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору у зв'язку з закінченням його строку. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Власник також не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП.

Аналізуючи докази у справі, колегія суддів дійшла висновку, що звільняючи позивача, відповідач у відповідності до вимог п. 2 ст. 36 КЗпП України дотримався вимог чинного законодавства.

Колегія суддів за розглядом справи не встановила обставин, за якими позивач повинен бути працевлаштований відповідно до вимог ч.3ст. 184 КЗпП України.

Аналізуючи докази у справі, колегія суддів дійшла висновку, що порядок звільнення позивача порушено відповідачем не було.

Порушення відповідачем законних прав позивача при його звільненні судом апеляційної інстанції не встановлено, а таким чином, не має підстав для задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вищевказаних вимогах закону, а рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Снятинського районного суду від 03 лютого 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: П.І. Проскурніцький

Судді: М.Д. Горейко

Л.В. Ясеновенко