Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 25 грудня 2015 року,

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 6 серпня 2014 року директором комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» (далі - КП «ЛПЕ») було винесено наказ №118 про стягнення з працівників підприємства матеріальної шкоди, заподіяної перевитратою паливно-мастильних матеріалів (далі - ПММ) у 2014 році. Відповідно до вказаного наказу з позивачів було вирішено утримати кошти, завдані перевитратою ПММ за період січня по липень 2014 року. Вказаний наказ в частині утримання вартості витраченого понад норму дизельного пального з працівників ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 за рішенням суду рішенням Луцького міськрайонного суду від 15 лютого 2015року було визнано незаконним та скасовано. Всього із позивачів згідно наказу від

6 серпня 2014 року було утримано наступні кошти: із ОСОБА_4 - 1504,64 грн; із ОСОБА_5 - 2 510,42 грн; із ОСОБА_6 -

1 828,12 грн; із ОСОБА_7 - 2 490,14 грн; із ОСОБА_8 -

2 130 грн; із ОСОБА_9 - 2 658,94 грн; із ОСОБА_10 -

2 784,94 грн. Для отримання вказаних коштів позивачі звернулися із заявами до відповідача, проте заборгованість добровільно їм виплачена не була.

Ураховуючи викладене, просили стягнути з відповідача стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку на користь: ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі в розмірі 1 975,88 грн та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 37 358,87 грн; ОСОБА_5 заборгованість по заробітній платі в розмірі 3 296,66 грн та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі

18 554,94 грн; ОСОБА_6 заборгованість по заробітній платі в розмірі

2 400,67 грн та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 7 965,35 грн; ОСОБА_7 заборгованість по заробітній платі в розмірі 3 270,03 грн та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 18 644,94 грн;

ОСОБА_8 заборгованість по заробітній платі в розмірі 2 797,10 грн та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 23 008,1 грн; ОСОБА_9 заборгованість по заробітній платі в розмірі 3 491,69 грн та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 18 438,08 грн; ОСОБА_10 заборгованість по заробітній платі в розмірі 3 657,16 грн та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі

29 756,65 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від

20 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 25 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 просять скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вирішуючи спір, на підставі наданих сторонами доказів, суд правильно застосував положення ст. 117 КЗпП України, оскільки, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови від

24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», утримана на відшкодування матеріальної шкоди сума не є сумою невиплаченої при звільненні заробітної плати, яка дає підстави для застосування до відповідача санкцій, передбачених

ст. 117 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 відхилити, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 25 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська