Справа № 520/8625/14-ц
Провадження № 2/520/2736/16
Рішення

іменем України

12 липня 2016 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Прохорова П.А.,

при секретарі Цвігун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

Позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з вказаним позовом про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги представник позивача, вказував на те, що відповідач неналежним чином виконує свої зобовязання поручителя за кредитним договором, у якому позивач виступає кредитором, в наслідок чого за такими зобовязаннями утворилась заборгованість. З викладеного, та посилаючись на норми законодавства представник позивача просив суд стягнути з відповідача зазначену заборгованість, що випливає з долучених до позовної заяви розрахунків, та яка станом на 23.06.2014 року складає 481121,49 грн.

Крім того представник позивача зазначав про те, що прав кредитора у зазначених зобовязаннях позивач набув на підставі договору про передачу активів та кредитних зобовязань, укладеного 30.06.2010 року, між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дльта Банк» та Національним банком України.

Представник відповідача заперечував проти обґрунтованості вимог банку, вказував на неналежність наданих стороною позивача доказів та на встановлені рішенням апеляційного суду Одеської області (копія якого залучена до матеріалів справи) обставини.

В судові засідання учасники справи неодноразово не з не зявлялись, про час та місце проведення засідань повідомлені у встановленому законом порядку.

Матеріали справи містять заяву представника позивача про розгляд справи за відсутності представника, представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач та її представник перестали зявлятись у судові засідання.

З викладеного суд ухвалив розглянути справу за відсутності сторін та зазначає про наступне.

Так, дослідивши доводи позову та перевіривши їх долученими до матеріалів справи доказами, суд встановив наступне.

01.09.2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №651-013/ФКВ-08.

За умовами такого договору позичальник отримав від банку кредит в загальному розмірі 33210,00 дол. США, та зобовязався повертати його, а також сплачувати на користь кредитора відсотки за користування кредитними коштами, та інші супутні платежі, шляхом здійснення строкових платежів, відповідно до погоджених між сторонами умов та не пізніше 21.08.2015 року.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватись зокрема неустойкою та порукою.

Згідно ч.1. ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ч.1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Так, за матеріалами справи вказаний кредитний договір було забезпечено порукою ОСОБА_1, про що 01.09.2008 року, між поручителем та ПАТ «Український промисловий банк», було укладено договір №651-013/ZФПОР-08.

Відповідно до приписів ст. 525 ЦПК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом;

Відповідно доч.1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо;

Відповідно до положень ст. 514, 516 ЦК України права кредитора у вказаних договорах перейшли від ПАТ «Укрпромбанк» до ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору про передачу активів та кредитних зобовязань, укладеного 30.06.2010 року.

З такого, стверджуючи, що станом на 23.06.2014 року заборгованість за кредитним договором складає 481121,49 грн., з яких:

тіло кредиту: 362440,45 грн.

заборгованість за відсотками: 108651,68 грн.

комісія за ведення кредиту: 10029,36 грн.

та вказуючи на те, що право предявлення вимоги про виконання основного зобовязання до поручителя є субєктивним правом кредитора, позивач вважав наявними підстави для стягнення наведених коштів з ОСОБА_1.

Звертаючись до суду за захистом свого права позивачі визначають предмет та підстави позову.

Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Доказування у цивільному судочинстві ґрунтується на засадах змагальності та диспозитивності.

Згідно ч.4 ст. 559 ЦК України Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

З аналізу вказаного договору поруки вбачається, що п.10 договору поруки передбачає строк його дії з моменту його підписання сторонами та до повного виконання зобовязань по кредитному договору боржником чи поручителем.

Відповідно до положень ч.1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, - строком є певний період в часі, із плином якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланнями на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін певний момент у часі, із настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч.2 ст.251, ч.2 ст. 252 ЦК України).

Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки.

З викладеного вбачається, що порука ОСОБА_1 за зобовязаннями за кредитним договором №651-013/ФКВ-08 має бути припинена якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

При цьому під предявленням вимоги розуміється предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Натомість з аналізу наданої до суду копії Рішення Апеляційного суду Одеської області вбачається, що 07.08.2012 року, за вих. №48.2-08/2986/12 позивач направив позичальнику вимогу, про повне дострокове повернення кредиту та усіх нарахувань за ним.

Згідно п. 6.2 кредитного договору, на виконання вимоги про повне дострокове виконання зобовязань позичальнику надається 30 днів.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.2 ), позовна заява із вимогами до поручителя надійшла до суду 14.07.2014 року, тобто через рік і чотири місяці після її припинення.

Таким чином, зважаючи на нормативи пересилання та встановлений порядок повідомлення учасників кредитного договору (п. 7.11 договору), суд доходить висновку про те, що порука ОСОБА_1 за зобовязаннями за кредитним договором №651-013/ФКВ-08 припинилась в березні 2013 року.

З викладеного, та зважаючи на те, що встановлені судовим рішенням, що набуло законної сили, обставини додаткового доказування не потребують, суд доходить висновку про те, що на теперішній час немає жодних правових підстав для стягнення з неї заборгованості за вказаним кредитним договором.

Наведені висновки кореспондують правовій позиції Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду Цивільних та Кримінальних справ, що була висловлена у п. 3 Листа від 27.09.2012 № 10-1393/0/4-12, «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», та яка у наступному знайшла своє відображення у п. 24 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду Цивільних та Кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»

Таким чином у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» слід відмовити.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 169, 208-209, 213-215, ЦПК України, ст.ст. 509, 525, 526, 543, 546, 553, 554, 559 1050, 1054, ЦК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Київський районний суд м. Одеси протягом 10 днів після проголошення рішення.

Суддя П. А. Прохоров