РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Шебуєвої В.А., Оніщука М.І.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове виселення з житлового приміщення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про примусове виселення з житлового приміщення.

Свої вимоги обґрунтував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право а спадщину за законом, яке видано 10.02.2014 державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Абісовою Т.Ф., а також витягом з Державного реєстру речових прав на майно про реєстрацію права власності від 10.02.2014.

Вказував, що відповідач, який є сином позивача самоправно зайняв жиле приміщення. Між сторонами постійно виникають конфліктні ситуації, що робить неможливим проживання в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Оскільки, позивач не може потрапити у власне житло, просив суд на підставі ст.116 ЖК України, виселити ОСОБА_2 зі спірної квартири.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Позивач зазначав, що судом не звернуто увагу на той факт, що з моменту прийняття спадщини позивач не має можливості потрапити у спірну квартиру, оскільки відповідач самовільно зайняв її без жодних на те законних підстав.

Справа № 752/15475/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8284/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Хоменко О.Л. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В. .
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні позивач просив апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення позивача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 10 лютого 2014 року Державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори АбісовоюТ.Ф.(а.с. 6).

Згідно довідки форми № 3 від 15 вересня 2014 року, виданої КПЖКО № 111 Голосіївського району м. Києва в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані проживаючими ОСОБА_1 (власник квартири) та ОСОБА_6 - власник особового рахунку.

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого 03 серпня 2013 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

У позовній заяві про виселення відповідача ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, позивач ОСОБА_1 посилався нна порушення його права як власника використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї (ст. 383 ЦК України), самовільне зайняття відповідачем квартири, яка належить йому на праві власності, а також систематичне порушення відповідачем правил соціалістичного співжиття, яке робить неможливим проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними ( ч.1,3 ст. 116 ЖК України). Позивач зазначив, що ОСОБА_2 є його сином, який користувався спірною квартирою з згоди попереднього її власника ОСОБА_6 Після смерті ОСОБА_6 відповідач відмовляється звільнити квартиру, вчиняє конфлікти та сварки. Квартира АДРЕСА_1 потрібна позивачу для особистого користування за сімейними обставинами.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач користується спірною квартирою зі згоди її попереднього власника, а тому факт самовільного зайняття квартири ОСОБА_2 є недоведеним. Суд також вважав, що ОСОБА_1 не довів факт систематичного порушення відповідачем правил співжиття, внаслідок чого спільне проживання з ним є неможливим, а тому підстави для його виселення відповідно до ч.1 ст. 116 ЖК України відсутні. Посилання позивача на необхідність проживання у спірній квартирі та порушення його прав власника не є підставою для виселення відповідача згідно положень ст. 116 ЖК України.

В повній мірі з висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.

Підставами для виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 зазначив положення ЖК України ( ч.1,3 ст.116) і положення ЦК України (ст. 383 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку,а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Частиною 3 ст. 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Захист права власності врегульований положеннями глави 29 ЦК України.

Як вбачається з наявних в справі доказів та це не заперечував в суді першої інстанції представник відповідача, ОСОБА_2 не набув законного права користування в спірному житловому приміщенні, не зареєстрований в ньому ані зі згоди попереднього власника ОСОБА_6, ані за згоди теперішнього власника - позивача ОСОБА_1

По факту самовільного зайняття відповідачем квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 звертався з заявою до Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві 24 червня 2015 року. Зазначав, що проживає в с. Матяшівка, Обухівського району Київської області, за сімейними обставинами потребує користування успадкованою квартирою в м. Києві, але ОСОБА_2 незаконно користується нею і не бажає звільнити.

Заперечуючи проти позову про виселення, представник відповідача послався на те, що спірна квартира була надана для проживання ОСОБА_2, який повністю утримує її і сплачує комунальні послуги. Разом з тим, на підтвердження законності зайняття спірного житлового приміщення відповідач ОСОБА_2 не надав суду жодних доказів. Надані відповідачем докази оплати за спожиті комунальні послуги у спірній квартирі не доводять факт правомірності користування жилим приміщенням, яке належить на праві власності позивачу.

Вказані обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Суд не врахував обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 тим, що спірна квартира потрібна для його власного проживання. Встановивши порушення відповідачем права власника ОСОБА_1 на використання помешкання для власного проживання та відсутності у відповідача законних підстав користування спірним жилим приміщенням, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1

Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 391ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

Оскільки суд не врахував обґрунтувань позову про виселення ОСОБА_2 з спірної квартири з підстав, визначених не лише нормами ЖК України, а й положеннями ЦК України, помилкове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст.ст. 60, 213, 214 ЦПК України щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи і дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо виселення відповідача з житлового приміщення.

Відповідно до положень ст. 309 ЦПК України, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове виселення з житлового приміщення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: