У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

15 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

МостовоїГ.І., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до адміністрації Ленінського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 24 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися з позовом до адміністрації Ленінського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради, в якому просили визнати за ними право власності на самочинно переобладнані нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_2, прибудовані до Ѕ частки квартири спільного заселення № 14.

Посилались на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2006 року у справі № 2-1984/2006 за ОСОБА_3 визнано право власності на самовільно прибудовані житлові приміщення 14-6, 14-7, 14-8 у квартирі спільного заселення № 14 в будинку АДРЕСА_2 Рішенням того ж суду від 12 травня 2006 року за ОСОБА_5 визнано право власності на 1/2 частку вказаних приміщень.

Рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 27 лютого 2007 року № 437 дозволено перевести ці приміщення у нежитлові для розміщення промислових товарів, а рішенням цього ж органу від 27 лютого 2007 року № 461 вказаним приміщення надано адресу: АДРЕСА_2/4.

Оскільки зазначені приміщення перебудовані без проектної документації та дозволу на виконання будівельних робіт, таке, на думку позивачів, є підставою для визнання на них у відповідності зі ст. 376 ЦК України права власності у рівних частках за позивачами.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2007 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 право власності на нежитлові приміщення № 14-6, 14-7, 14-8 площею 33,7 кв.м по АДРЕСА_2

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 24 вересня 2015 року, ухваленим за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_6, який участі у справі не брав, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2007 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду Миколаївської області від 24 вересня 2015 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції або змінити мотивування рішення, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що станом на липень 2001 року квартира АДРЕСА_1 була квартирою спільного заселення та складалася з двох жилих кімнат площею 18,4 кв.м та 11,3 кв.м, а також приміщень загального користування - кухні, вбиральні, ванної кімнати, коридору; загальна площа квартири становила 31,5 кв.м.

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 7 травня 2001 року, виданого Управлінням майна комунальної власності Миколаївської міської ради, та зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 8 травня 2001 року за № 18511, кімната площею 11,3 кв.м, вказаної квартири була передана у приватну власність ОСОБА_7; на час вирішення справи власником цієї кімнати на підставі договору купівлі-продажу від 11 травня 2001 року є ОСОБА_8

ОСОБА_3 та ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 липня 2001 року були власниками по Ѕ частці кімнати площею 18,4 кв.м. у квартирі спільного заселення № 14 вказаного будинку.

Інші приміщення перебували у спільній власності вказаних осіб відповідно до їх часток у майні.

На підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2008 року право власності на кімнату площею 18,4 кв.м перейшло до ОСОБА_3

ОСОБА_3 здійснено самочинне перепланування квартири, добудовано житлові прибудови до кімнати площею 18,4 кв.м, позначені на технічному плані 14-6, 14-7, 14-8 і придбано частки (18/100 і 39/100) нежитлових приміщень підвалу того ж будинку.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2006 року за ОСОБА_3 визнано право власності на самочинно збудовані прибудови, позначені на плані 14-6, 14-7, 14-8 на підставі ст. 376 ЦК України.

Заочним рішенням Ленінського районного суду від 12 травня 2006 року визнано вказані приміщення спільним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_10 За кожним визнано право спільної часткової власності по 1/2 частці на самочинно збудовані приміщення 14-6, 14-7, 14-8 площею відповідно 12,5 кв.м, 14,7 кв.м, 11,1 кв.м у квартирі спільного заселення № 14 в будинку АДРЕСА_2. Також за вказаними особами визнано право власності у рівних частках на самочинно збудовані нежитлові приміщення 5-4 та 5-2 «Магазину» і входу літ. а-1.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2006 року скасовано рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2006 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 9 листопада 2006 року скасовано рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 травня 2006 року з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 27 лютого 2007 року № 437 ОСОБА_3 та ОСОБА_11 дозволено переведення частини житлових приміщень квартири № 14 у нежитлові та дозволено виконання проектних і ремонтно-будівельні робіт з реконструкції нежитлових приміщень для розміщення магазину промислових товарів по АДРЕСА_2. Рішенням того ж органу № 461 від 27 лютого 2007 року нежитловим приміщенням, які належать вказаним особам, надано нову адресу.

Таким чином, на час звернення ОСОБА_3 з позовом про визнання права власності, вказані спірні приміщення були самочинно збудованими спорудами, а саме самочинною добудовою до квартири, що перебуває у частковій власності та є складовою частиною квартири спільного заселення, переобладнаної позивачем без дозволу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції обґрунтовував його рішеннями суду першої інстанції від 27 березня 2006 року та від 12 травня 2006 року, які на час його постановлення були скасовані судом апеляційної інстанції 24 жовтня 2006 року та 9 листопада 2006 року відповідно.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_6, який участі у справі не брав, виходив з того, що судом першої інстанції вирішено питання щодо майнових прав ОСОБА_6 як власника частки квартири.

Крім того, апеляційний суд виходив з відсутності відомостей щодо виділення позивачам земельної ділянки під спірні споруди та відсутності висновку спеціалізованої ліцензійної організації щодо перевірки технічних характеристик цих споруд.

Колегія суддів з такими висновками апеляційної інстанції погоджується, враховуючи наступне.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 8 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_6, про припинення права власності на частку у спільному майні встановлено, що внаслідок самовільно проведеної ОСОБА_3 у 2002-2004 роках реконструкції спірної квартири зруйновано два перестінки кімнати площею 11,3 кв.м, що належить ОСОБА_6, і поєднано вказану кімнату з кухнею 14-4 та частиною коридору 14-1. Отже, в натурі такого об'єкта, право власності на який вимагає позивач, немає та у задоволенні позову відмовлено за його недоведеністю.

Вказане рішення є приюдиційним і, відповідно, обставини та правовідносини, встановлені ним, не підлягають доведенню.

Так, частиною першою ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Таким чином, зазначеними нормами не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

При цьому, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року № 6-244цс14, від 24 червня 2015 року № 6- 318цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Частиною ч. 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

До початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Визнавши за позивачами право власності на частину приміщень на підставі ст. 376 ЦК України, суд першої інстанції не вказав на докази щодо належності земельної ділянки, в тому числі на докази відведення земельної ділянки позивачам у власність чи користування.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд дійшов вірного висновку, що на час звернення до суду з позовом і на час вирішення справи відомостей про виділення у власність або користування земельної ділянки для будівництва спірних добудов у справі не було, орган місцевого самоврядування, до компетенції якого відноситься розпорядження землею, на якій здійснено самочинне будівництво, до участі у справі не залучено, висновків спеціалізованої ліцензійної організації щодо перевірки технічних характеристик перебудованих приміщень не було, крім того, спірна квартира, до якої зведені самочинні прибудови, перебуває у спільній частковій власності, статусу приміщень як окремих об'єктів права власності немає, тому судове рішення про визнання права власності стосується і прав ОСОБА_8 як співвласника квартири.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої інстанції або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обставини справи досліджено повно, зібраним доказам надана оцінка.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення; не вбачається підстав і для виключення висновків з мотивувальної частини рішення, тому колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 24 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук