УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів:Ізмайлової Т. Л., Мостової Г.І.,
Наумчука М.І., Парінової І.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_10, приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Прожуган МаріяАнатоліївна, про визнання договору купівлі-продажу квартири нікчемною угодою та визнання права власності на квартиру на підставі договору дарування, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 листопада 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2009 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_10 приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Прожуган М.А., про визнання договору купівлі-продажу квартири нікчемною угодою та визнання права власності на квартиру на підставі договору дарування.

Вимоги за позовом обґрунтовував тим, що відповідач ОСОБА_6 є його рідною бабусею по батькові, якій на підставі свідоцтва про право власності від 31 серпня 1994 року належала двокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 45,5 кв. м та жилою - 29,2 кв. м.

28 січня 2006 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою ОСОБА_7 (після одруження ОСОБА_7).

Позивач зазначає, що він разом з дружиною та дочкою фактично проживав у квартирі батьків дружини за адресою: АДРЕСА_2, залишаючись зареєстрованим у квартирі своєї бабусі ОСОБА_6

ОСОБА_6 для того, щоб поліпшити їхні житлові умови та зберегти сім'ю, в якій часто виникали сварки, вирішила подарувати свою двокімнатну квартиру позивачу, однак, при оформленні договору дарування з'ясувалося, що за оформлення договору дарування позивач повинен був сплатити значну для нього суму, якої у нього не було. Тоді за пропозицією дружини позивача - ОСОБА_7, між позивачем та ОСОБА_6 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири від 20 січня 2009 року. Після укладення вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_6 примусила позивача та його дружину розписатися у написаній нею власноручно розписці, що в подарованій позивачу квартирі ОСОБА_6 буде прописаною до кінця її життя, це жиле приміщення не буде продаватися та мінятися.

У травні 2009 року позивач та відповідач ОСОБА_7 припинили сімейні відносини, після чого ОСОБА_7 стала вимагати розірвання шлюбу та поділу квартири АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що при укладенні договору купівлі-продажу ОСОБА_6 ніяких грошей не передавалось, що передача квартири була безоплатною, у зв'язку з чим укладений договір купівлі-продажу є удаваним правочином, який вчинено для приховання іншого правочину, а саме договору дарування, а тому просить визнати вказаний договір купівлі-продажу квартири нікчемною угодою та визнати за ним право власності на квартиру на підставі договору дарування.

Не погодившись з вказаними позовними вимогами, ОСОБА_7 звернулася до суду із зустрічним позовом про поділ майна, набутого за час шлюбу, посилаючись на те, що 20 січня 2009 року був укладений саме договір купівлі-продажу спірної квартири, згідно з яким вони передали ОСОБА_6 грошові кошти, а ОСОБА_6 їм ключі від квартири. Позивачка вважає, що оскільки спірна квартира була придбана в період шлюбу, вона є спільним майном подружжя, а тому просила виділити їй у власність Ѕ частину вказаної квартири.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 листопада 2013 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволені.

Визнано нікчемним правочином договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1, як набуту внаслідок дарування його бабусею ОСОБА_6

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про поділ майна набутого за час шлюбу, відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2015 року рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 листопада 2013 року в частині визнання за ОСОБА_5 права власності скасовано.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання права власності на квартиру згідно договору дарування відмовлено.

В іншій частині рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 листопада 2013 року залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_7, просить зазначені рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_5 про визнання права власності на квартиру згідно договору дарування сторонами не оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи, що заявником оскаржується рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу нікчемним правочином та відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, то колегія суддів вважає за недоцільне виходити за межі касаційної скарги та переглядати рішення суду першої та апеляційної інстанцій в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_5 в частині визнання договору купівлі-продажу від 20 січня 2009 року нікчемним правочином та відмови в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 фактично був укладений договір дарування спірної квартири, в результаті якого була досягнута домовленість між сторонами про те, що ОСОБА_6 залишиться прописаною у вказаному жилому приміщенні, яке не буде ні продаватися, ні обмінюватися до кінця її життя, що підтверджується відповідною розпискою, а також тим, що відсутні докази передачі грошових коштів під час укладання договору у купівлі-продажу. У зв'язку з цим спірна квартира не може бути визнана спільним майном подружжя та поділена між ними.

Однак колегія суддів не може погодитися з такими висновками судів з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 січня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 4 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх

дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті

222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його

вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням

суду.

Вирішуючи даний спір та визнаючи договір купівлі-продажу від 20 січня 2009 року нікчемним правочином, суди, на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України, вказаних вимог закону та обставин справи не врахували, не визначилися з характером спірних правовідносин, підставами позову, не звернули уваги на те, що ОСОБА_5, звертаючись до суду з вказаним позовом, просив визнати договір купівлі-продажу, укладений 20 січня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 нікчемним правочином, посилаючись на те, що вказаний договір купівлі-продажу є удаваним правочином, який вчинено для приховання іншого правочину, а саме договору дарування квартири, що підтверджується розпискою, яку підписали позивач та відповідачка ОСОБА_7, згідно з якою ОСОБА_5 стверджував, що при даруванні йому квартири, ОСОБА_6 буде зареєстрована в даній квартирі, а також він вказану квартиру не буде продавати або обмінювати, до її смерті, у зв'язку з чим не з'ясували фактичні обставини у справі, а саме чи є вказаний договір купівлі-продажу нікчемним правочином, чи оспорюваним, не застосували норму права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин та не надали належної правової оцінки вказаній розписці.

У зв'язку з тим, що рішення судів в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу нікчемним правочином підлягає скасуванню, тому підлягає скасуванню і рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, оскільки такий висновок є передчасним.

За таких обставин, визнати ухвалені судові рішення законними і обґрунтованими не можна, тому вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 листопада 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири нікчемною угодою та позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_7 про поділ майна подружжя скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

І.К. Парінова