Справа № 128/914/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

22.01.2016 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді: Гриценко І.Г.

при секретарі: Кіяниця А.О.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника відповідача ПАТ « Райффайзен Банк Аваль» - Цюнько Т.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», за участю третіх осіб без самостійних вимог: Служби у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації, приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Марунько Ольги Григорівни про визнання договору іпотеки недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за участю третіх осіб без самостійних вимог: Служби у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації, приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Марунько О.Г. про визнання договору іпотеки недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що близько двох місяців тому позивачу ОСОБА_1 стало відомо, що 14.02.2008 року між її донькою ОСОБА_6 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Марунько О.Г., зареєстрованого в реєстрі за №265. Відповідно до умов даного договору іпотеки відповідач ОСОБА_6 передала в іпотеку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» житловий будинок АДРЕСА_2.

7 липня 2006 року у відповідачів народився син - ОСОБА_2. У грудні 2007 року, після закінчення будівельних робіт, позивач, відповідачі та малолітній ОСОБА_2. вселились в житловий будинок АДРЕСА_2. З того часу вони постійно проживають в даному будинку.

Позивач зазначає, що на момент укладення спірного договору іпотеки її онуку ОСОБА_2 належало право користування житловим будинком АДРЕСА_2. Крім того, відповідач ОСОБА_6 не мала права укладати спірний договір іпотеки не отримавши на це дозвіл органів опіки та піклування. Тому, позивач звернулася до суду з даним позовом та просить визнати недійсним договір іпотеки укладений 14.02.2008 року між ОСОБА_6 та Публічним акціонерним товариством «Раффайзен Банк Аваль», що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Марунько О.Г., зареєстрований в реєстрі за №265.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав в повному обсязі на підставах викладених у позовній заяві. Також пояснив, що банку було відомо, що у ОСОБА_6 є малолітня дитина, оскільки вона у них працювала і після виповнення дитині 1(одного) року - вийшла на роботу, тому вони повинні були взяти згоду органу опіки і піклування.

Відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги визнала, пояснила, що на момент підписання договору кредиту та іпотечного договору в лютому 2008 року ні вона, ні малолітня дитина зареєстровані не були в будинку по АДРЕСА_2, який є предметом іпотеки.

Вона працювала касиром, потім економістом в відділенні ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». В 2003 році вона одружилась, в 2006 році - народила сина, в березні 2007 року вийшла на роботу. Вона з чоловіком купили земельну ділянку, яка розташована по АДРЕСА_2.

В листопаді 2007 року було закінчено одну кімнату в будинку і вони туди переїхали, грошей не вистачало на добудову і вони вирішили взяти кредит.

В грудні 2007 року документи на будинок були готові, але вона і дитина у будинку не прописались,, бо вона хотіла отримати кредит 100 тисяч доларів США і тому вони з дитиною зареєструвались у 2008 році у смт. Вороновиця в своїх рідних.

В середині лютого 2008 року вона отримала кредит 100 тисяч доларів США і передала земельну ділянку і будинок по АДРЕСА_2 в іпотеку на що дав згоду чоловік. В сільській раді довідку, про те, що ніхто не проживає в будинку в тому числі і неповнолітні діти, брав чоловік, а вона представила її нотаріусу і банку.

03.09.2009 року вона з сином зареєструвались в АДРЕСА_2.

Вона постійно та регулярно платила кредит.

В 2013 році, коли долар почав підніматись, то заборгованість була десь 70 тис. доларів США.

З весни 2013 року вона уже перестала платити кредит і банк не хоче іти з нею на компроміс.

До 2013 року вона продовжувала працювати в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», потім звільнилась.

Представник відповідача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» Цюнько Т.П. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_6 працювала у відділенні ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» м. Вінниця економістом, та згідно кредитного договору від 14.02.2007 року отримала 100 000 доларів США на споживчі цілі і в забезпечення кредиту передала в іпотеку належний їй на праві власності будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_2.

ОСОБА_6 для оформлення вказаних двох договорів зібрала усі необхідні документи на підставі яких були заключені кредитний договір і договір іпотеки та останній був посвідчений нотаріусом.

Чоловік ОСОБА_6 - ОСОБА_7 також надав письмово нотаріусу згоду на посвідчення договору іпотеки і не повідомляв, що в будинку живе дитина.

Відповідно до поданих відомостей паспорта і довідки Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області, згідно якої в будинку, який передавався ОСОБА_6 в іпотеку, не проживали неповнолітні діти, тому згода Органу опіки і піклування банком і нотаріусом на передачу будинку ОСОБА_6 в іпотеку не витребовувалась.

Матеріалами справи суду доведено, що неповнолітня дитина у спірному будинку на момент укладення договору іпотеки не проживала та не була зареєстрована, також не проживали і не були зареєстровані ніхто із батьків, вказане підтверджується довідкою Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області, поданої ОСОБА_6 - матір'ю неповнолітньої дитини нотаріусу і банку (а.с.116).

Також ОСОБА_6 особисто підписала договір іпотеки, а саме п 5.1 «к» ст. 5, яким ствердила, що в будинку, який є предметом іпотеки не зареєстровані та не проживають малолітні і неповнолітні діти, що мають право на користування предметом іпотеки.

ОСОБА_6 спочатку добросовісно сплачувала щомісячні платежі по кредиту, а потім перестала взагалі погашати взятий кредит.

Банк не звертався до ОСОБА_6 з позовом про звернення стягнення на іпотечний житловий будинок і земельну ділянку, а лише звернувся з позовом про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

ОСОБА_6 була зареєстрована і проживала на час укладення договорів про іпотеку і кредитного в смт. Вороновиця, а чоловік (відповідач) ОСОБА_7 зареєстрований в м. Луцьк, тому відповідно дитина має місце проживання біля одного із батьків, тому відсутні підстави для визнання договору іпотеки недійсним.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з'явився, однак попередньо через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, також зазначив, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти задоволення позову.

Представник третьої особи без самостійних вимог Служби у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації в судовому засіданні пояснила, що інтереси неповнолітньої дитини необхідно враховувати у вирішенні даного спору відповідно до чинного законодавства.

Третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Марунько О.Г. в судове засідання не з'явилася, однак попередньо через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність та документи по договору іпотеки. При вирішенні спору поклалася на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_6 в АДРЕСА_1 постійно з дитиною не проживали, а постійно приїжджали в гості до своїх рідних.

Свідок ОСОБА_12 та ОСОБА_13 дали пояснення, якими підтверджується обставина, що в квітні 2007 року ОСОБА_6 переїхали проживати з маленькою дитиною в с. Вінницькі Хутори, Вінницького району.

Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третіх осіб, свідків, врахувавши думки третьої особи, відповідача ОСОБА_7, викладених у поданих до суду письмових заявах, дослідивши письмові докази у справі, суд встановив факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1, яка являється бабусею неповнолітнього ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7) та матір'ю, і тещею відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7, довідавшись на початку 2015 року про порушення прав і інтересів онуків, укладенням дочкою ОСОБА_6 з ПАТ « Райфайзен Банк Аваль» договору іпотеки за яким житло неповнолітнього ОСОБА_2 - будинок по АДРЕСА_2 передано в іпотеку звернулась з даним позовом до суду в захист інтересів неповнолітньої дитини.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_6. на праві приватної власності належить житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_2, а також земельна ділянка площею 0,1000 га, що розташована по АДРЕСА_2, що підтверджується копією свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 06.12.2007 року, яке видане згідно рішення виконавчого комітету Вінницько - Хутірської сільської ради від 21.11.2007 року №456 та копією державного акту на право власності на земельну ділянку, НОМЕР_2 від 05.04.2005 року (а.с. 9-11).

14.02.2008 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником усіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" і відповідачем ОСОБА_6 було укладено Кредитний договір № 014/035-23/60011, згідно якого банк надав ОСОБА_6 кредит в сумі 100000,00 доларів США, не на придбання житла, а на інші споживчі цілі, строком до 14.02.2018 року, а відповідач зобов'язався отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути суму кредиту, сплатити проценти за його користування, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках передбачених цим договором (а.с.94-98). Згідно умов вказаного кредитного договору, виконання зобов'язання за цим договором забезпечується іпотекою нерухомості, а саме житлового будинку, загальною площею 165,1 кв.м., що знаходиться за адресою:АДРЕСА_2 Вінницької області. Цільове використання кредиту: під заставу.

14.02.2008 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником усіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" і відповідачем ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Марунько О.Г., зареєстрований в реєстрі за №265 (а.с. 90-93).

Згідно п.п. 1.1., 1.2. вищевказаного договору іпотеки, цей договір забезпечує вимоги

іпотекодержателя, що витікають з Кредитного договору № 014/035-23/60011 від 14 лютого 2008 року, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому, за умовами якого іпотекодавець зобов'язується перед іпотекодержателем повернути кредит в розмірі 100000,00 (сто тисяч)доларів США, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках передбачених Кредитною угодою, а також виконати інші умови Кредитного договору та відшкодувати іпотекодержателю всі можливі збитки, понесені ним внаслідок невиконання чи неналежного виконання умов Кредитної угоди. У відповідності до даного Договору іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов'язань за Кредитною угодою отримати задоволення за рахунок майна, заставленого на нижче вказаних умовах.

Предметом іпотеки є нерухоме майно: житловий будинок АДРЕСА_2.

Кредит в сумі 100000,00 доларів США виданий відповідачу ОСОБА_6 наданий під заставу нерухомості, а саме: житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані в АДРЕСА_2 Вінницької області, про що свідчить копія заяви - анкети на отримання кредиту під заставу (а.с.172,173).

14.02.2006 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником усіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" і відповідачем ОСОБА_7 було також укладено договір поруки №1258, згідно умов якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед банком відповідати по борговим зобов'язанням боржника, які виникають із умов Кредитного договору №014/035-23/6001 від 14.02.2007 року, укладеного між банком та боржником - ОСОБА_6 (а.с. 130, 131).

З довідки виданої виконкомом Вінницько - Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 01.02.2008 року №353, яка знаходиться в матеріалах нотаріальної справи, та надана суду приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Марунько О.Г. на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів, вбачається, що на час укладення договору іпотеки у житловому будинку, що знаходиться за адресою:с. АДРЕСА_2 ніхто не зареєстрований і не проживає. Малолітніх та неповнолітніх дітей, які мали б право користування відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» немає (а.с.116). Вказану довідку ОСОБА_6 представила банку і нотаріусу.

Договором іпотеки і договором поруки (а.с.90, а.с. 130-131) підтверджується місце проживання відповідачів, а саме, що місце проживання ОСОБА_6 є АДРЕСА_1, а ОСОБА_7 АДРЕСА_3, а також зазначена адреса, АДРЕСА_2.

В анкетах банку відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зазначають адресу проживання АДРЕСА_2. Відповідно до вказаних анкет та пояснень відповідачів встановлено, що ОСОБА_6 працювала у ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", а ОСОБА_7 являється приватним підприємцем.

Оглянутими, за клопотанням представника позивача, матеріалами кредитної справи, а саме додатками до експертної оцінки іпотечного будинку підтверджуються пояснення ОСОБА_6 про те, що будинок був повністю не завершений будівництвом, облаштована лише одна житлова кімната.

Між відповідачами у справі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 07.11.2003 року зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження НОМЕР_3 від 17.11.2003. (а.с. 8). ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_4 від 28.07.2006 року (а.с. 7).

Згідно довідки, наданої суду, виданої виконкомом Вінницько - Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 02.02.2015 року №167, ОСОБА_6 разом із сином ОСОБА_2 та матір'ю ОСОБА_1 проживали в будинковолодінні АДРЕСА_2 з грудня 2007 року до 03.09.2009 року без реєстрації. 03.09.2009 року дані особи зареєструвалися до даного будинковолодіння (а.с.155), яка є зовсім протилежною від довідки сільської ради (а.с.116), яка знаходиться в матеріалах договору іпотеки.

Відповідно до довідки лікарні неповнолітній ОСОБА_2 з 02.11.2007 року знаходиться на обліку в Вінницько - Хутірській амбулаторії ЗПСМ (а.с.155).

Відповідно до Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Визначення іпотеки міститься і у ст. 575 ЦК, згідно з якою іпотека - це застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності (ч. 4 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Дійсне зобов'язання повинне ґрунтуватися на чинних правових підставах виникнення цивільних прав та обов'язків, передбачених законом, якими є договір або інший правочин, закон, рішення суду (ст. 11, ч. 2 ст. 509 ЦК), і повинне бути спрямоване на реальне настання юридичних наслідків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, і бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин є недійсним, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Тому при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У даній справі суд встановив, що при укладенні договору іпотеки відповідач ОСОБА_6 та її чоловік ОСОБА_7 приховали той факт, що право користування житлом у будинку має малолітня дитина, й попереднього дозволу на вчинення оспорюваних правочинів орган опіки та піклування не давав.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.

Згідно ч. 3 ст. 17 Закону № 2402-III - батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання .

Пунктами 1.9, 1.10 гл. 2 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 р. № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595; далі - Порядок № 282/20595) передбачено, що з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваними житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною нотаріус вимагає подання йому довідки про склад сім'ї житлово-експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання. У разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною мають малолітні чи неповнолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину у формі витягу з рішення відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, відповідного виконавчого органу міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Наданою ОСОБА_6 нотаріусу довідкою з сільської ради (а.с.116) не підтверджується наявність права користування житлом в будинку дитиною і не доводиться реєстрацією дитини в цьому ж будинку по АДРЕСА_2, що переданий в іпотеку.

Матеріалами справи суду доведено, що неповнолітня дитина у спірному будинку на момент укладення договору іпотеки не проживала та не була зареєстрована, також не проживали і не були зареєстровані ніхто із батьків, вказане підтверджується довідкою Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області, поданої ОСОБА_6 - матір'ю неповнолітньої дитини нотаріусу і банку (а.с.116).

Також слід зазначити, що визначення права користування житлом дитиною за відсутності її обов'язкової реєстрації сприяє недобросовісній поведінці іпотекодавців під час укладення договорів іпотеки. Зважаючи на те, що в силу ч. 3 ст. 6 Закону №898-ІV обов'язок попередження про всі відомі права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, у тому числі про права дітей, лежить саме на іпотекодавцях, у даному випадку на батьках, останні часто умисно приховують факт користування житлом дитиною з подальшим оспорюванням договорів іпотеки, укладених без згоди органів опіки та піклування, в інтересах дитини.

Необхідно враховувати, що відповідно до другого речення ч. 3 ст. 6 Закону №898-ІV іпотекодержатель має право вимагати від іпотекодавців - батьків, які свідомо приховали факт існування прав дітей на передане в іпотеку житло, дострокового виконання основного зобов'язання та відшкодування завданих збитків.

Судом також враховано право користування житловим приміщенням дитиною, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (довідки про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначена й дитина) і на законі (на підставі ст. 405 ЦК України), а також поясненнях представника в засіданні та недобросовісність поведінки іпотекодавця, яка як законний представник неповнолітнього сина приховала відомості про можливе право користування неповнолітньої дитини будинком, що переданий в іпотеку.

Зважаючи на ситуацію, у даній справі, що склалась у сфері захисту права дитини під час укладення договору іпотеки, суд, вирішуючи даний спір прийшов до висновку, враховуючи аналіз судової практики Верховного Суду України з категорії даного виду спору, правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-2940 цс15, що неповнолітній ОСОБА_2 не мав права власності на іпотечний будинок, а мав можливе право на користування житлом за місцем реєстрації матері чи батька, та за іпотечним будинком належним його матері, на праві власності, якою факт права користування дитини будинком був прихований, тобто вона і батько діяли не добросовісно.

Вимоги позивача-бабусі неповнолітньої дитини щодо порушення інтересів і прав дитини із-за неотримання згоди органу опіки і піклування для посвідчення договору іпотеки не є підставою для висновку суду про необхідність захисту інтересів дитини шляхом визнання іпотечного договору недійсним, так як ці вимоги ґрунтуються на імовірності виникнення ситуації в майбутньому про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення дитини, але вказані вимоги банком не пред'являються до іпотекодавця.

За неповнолітнім, за батьками залишається постійне право користування будинком на увесь період іпотеки до повного виконання зобов'язання по кредитному договору ОСОБА_6

Суд не встановив під час розгляду даної справи обставин, які свідчать про недобросовісність іпотеко держателя - банку, а навпаки встановив недобросовісність іпотекодавця ОСОБА_6, яка надала банку довідку, зазначену на а.с.116.

Крім того, позивачем суду не доведено належними документальними доказами право користування неповнолітньої дитини будинком по АДРЕСА_2, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (довідки про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначена й дитина) та на законі. За відсутності реєстрації дитини в оспорюваному приміщенні належить з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання. Суди повинні враховувати добросовісність поведінки позивачів, якими можуть бути іпотеко давці, чи інші особи, які, знаючи про передачу будинку в іпотеку, оспорюють дійсність іпотечного договору на підставі неотримання згоди органами опіки та піклування.

Суд критично оцінює довідку Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району №167 від 02.02.2015 року, щодо періоду фактичного проживання в будинку без реєстрації на день отримання кредиту, в якій зазначено, що ОСОБА_6 з сином ОСОБА_2 проживала в будинку по АДРЕСА_2 з грудня 2007 року по 03.09.2009 року без реєстрації, а з 03.09.2009 року, вони були зареєстровані до даного будинковолодіння, оскільки відомості їх фактичного проживання в будинку іншими належними документами, в обґрунтування зазначеного у довідці, не підтверджені (як то акти перевірки, заяви батьків, зареєстровані по вхідній кореспонденції сільської ради).

Варте уваги і те, що мати і батько неповнолітньої дитини являються дієздатними особами, отримали кредит в сумі 100 тисяч доларів США, які потратили для власних потреб своєї сім'ї, та те, як діяла іпотекодавець, зважаючи на таку взяту суму кредиту і не оспорювала договору іпотеки із-за неотримання згоди органу опіки і піклування. На момент отримання кредиту батьки неповнолітньої дитини мали місце проживання відповідно смт. Вороновиця та м. Луцьк, по зазначених вище адресах, тому місце проживання дитини на день укладення договору іпотеки могло бути біля когось одного з батьків, та в будинку, що є предметом іпотеки, що узгоджується з поясненнями відповідача ОСОБА_6, про те, що ніхто не прописувався в будинку, який не був повністю завершений будівництвом, з метою отримання нею вказаної суми кредиту.

Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

З огляду на вищенаведені обставини суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову про визнання недійсним договору іпотеки, оскільки його укладення хоч і відбулось без попереднього дозволу органу опіки і піклування, проте не призвело до звуження обсягу зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітнього ОСОБА_2 на користування будинком, зареєстрованим на ім'я його матері ОСОБА_6

Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Вирішуючи спір суд врахував загальні засади судочинства - справедливість, добросовісність і розумність ( ст. 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Суд враховує правовий висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України по справі № 6-384цс15 від 30 вересня 2015 року, про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Суд враховує також те, що позивач ОСОБА_1 не являється законним представником неповнолітньої дитини ОСОБА_2, про що нею не надано суду відповідні документи, і що вона не являється стороною договору іпотеки, який просить визнати недійсним.

Враховуючи необхідність з'ясування чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки, недобросовісні дії матері та батька при оформлені договору іпотеки та встановлене, що дитина була прописана в будинку після оформлення кредитного договору і договору іпотеки її матір'ю, на думку суду відсутні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст.203, 215 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», за участю третіх осіб без самостійних вимог: Служби у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації, приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Марунько Ольги Григорівни про визнання договору іпотеки недійсним, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: