УХВАЛА

іменем україни

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договоромза касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 14 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області

від 9 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 4 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 12 153 грн 70 коп., зі сплатою відсотків у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі ОСОБА_3 не виконала, у зв'язку з чим станом на 30 грудня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 166 583 грн 15 коп.

При цьому ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня

2013 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 4 жовтня 2008 року у розмірі 12 494 грн 47 коп., яка складається з: 8 489 грн 92 коп. - заборгованості за кредитом; 4 грн 55 коп. - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 4 тис. грн. - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. Проте рішення районного суду не виконано.

Таким чином, станом на 30 грудня 2014 року заборгованість складала 154 088 грн 68 коп., крім того штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн та штраф (процентна складова) у розмірі 7 704 грн 43 коп., а всього -

162 293 грн 11 коп., яку позивач і просив стягнути з ОСОБА_3

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 14 квітня 2015 року у задоволенні позову

ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 листопада

2015 року заочне рішення районного суду змінено в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із його недоведеності та безпідставності у зв'язку з відсутністю належного розрахунку заборгованості відповідача та пені відповідно до умов п. 5.1 кредитного договору, а також відсутності помісячного розрахунку заборгованості.

Змінюючи рішення районного суду в частині обґрунтування правових висновків суду, та залишаючи його висновки щодо відмови у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності, апеляційний суд входив із того, що суд першої інстанції, вважаючи, що позивач має право на стягнення з боржника пені після рішення суду, яким достроково вже стягнуто весь кредит, але внаслідок відсутності належного розрахунку кредитної заборгованості, прийшов до висновку про недоведеність вимог. При цьому послався на те, що районний суд не звернув увагу на ту обставину, що мало місце стягнення всієї суми кредитної заборгованості, а, відтак, строк договору закінчився й між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини, а вимог по ст. 625 ЦК України позивач не заявляв.

Проте погодитись з такими висновками судів не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що 4 жовтня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 12 153 грн 70 коп., зі сплатою відсотків у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі ОСОБА_3 не виконала, у зв'язку з чим станом на 30 грудня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 166 583 грн 15 коп.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2013 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 4 жовтня 2008 року у розмірі12 494 грн 47 коп., яка складається з: 8 489 грн 92 коп. - заборгованості за кредитом; 4 грн 55 коп. - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 4 тис. грн. - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Рішення суду не виконано, інших доказів матеріали справи не містять. Станом на 30 грудня 2014 року заборгованість ОСОБА_3 складала

154 088 грн 68 коп., крім того штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн та штраф (процентна складова) у розмірі 7 704 грн 43 коп., а всього -

162 293 грн 11 коп.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, на відповідачеві також лежить процесуальний обов'язок доказування своїх доводів і заперечень.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошовікошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Договором передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів чи/та сплати відсотків позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення. Пеня нараховується у разі порушення позичальником строків передбачених договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити відсотки за весь час фактичного користування кредитними ресурсами.

У відповідності до ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Отже, з відповідача на користь банку підлягають стягненню штрафні санкції, передбачені договором за неналежне виконання його умов, зокрема: прострочена заборгованість за процентами, прострочена заборгованість по комісії, пеня за несвоєчасне погашення процентів, пеня за несвоєчасне погашення кредиту, пеня за несвоєчасне погашення комісії.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1206 цс 15 від 23 вересня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, банк посилався на те, що факт невиконання умов укладеного кредитного договору та невиконання його умов й розмір заборгованості по кредиту позичальником не спростований.

У порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України суди зазначене не врахували, доводів сторін як на підтвердження, так і заперечення позову не перевірили, не визначились із тим, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню. Отже, висновки судів про відмову у задоволенні позову у зв'язку з його недоведеністю є передчасними, ґрунтується на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК Україниє неприпустимим.

При цьому посилання судів про відсутність належного розрахунку чи невідповідність його умовам договору, є передчасним, оскільки таке посилання не звільняє суди від обов'язку належного дослідження доказів, на які посилаються сторони в обґрунтування своїх висновків та заперечень, їх відповідної оцінки й наведення відповідних мотивів неприйняття до уваги доводів сторін, а не формального зазначення про відсутність належного розрахунку заборгованості без посилання на належні та допустимі докази, які б спростовували наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 14 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик