АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/276/16 Справа № 202/1863/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.,

суддів Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі Самокиші О.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 26 березня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № CVCWAU00040553, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 23018,08 доларів США доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 12,00 % на рік з кінцевим терміном повернення 25 березня 2014 року.

Вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені договорами поруки, які були укладані з відповідачем ПАТ «А-Банк» та відповідачкою ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_2 зобовязання за кредитним договором належним чином не виконав, у звязку з чим виникла заборгованість, яка станом на 01 листопада 2013 року становить 43933,94 доларів США, яка складається із: 14771,72 доларів США заборгованість за кредитом, 13530,24 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 1173 доларів США заборгоаність по комісії за користування кредитом, 14458,98 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а тому просили стягнути із ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь позивача вказану заборгованість за кредитним договором у та судові витрати по справі, а також стягнути солідарно з відповідачів суму у розмірі 10000 грн. та витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає що апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження позовних вимог, а також позивачем в односторонньому порядку змінено відсоткову ставку.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, оскільки вони не відповідають обставинам справи, зроблені при неповному зясуванні судом обставин, що мають значення для справи, а тому, рішення відповідно до п.п. 1,3 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 березня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №CVCWAU00040553, згідно якого ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у загальному розмірі 23018,08 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 12,00 % річних з кінцевим терміном повернення 25 березня 2014 року (а.с. 10).

Згідно умов зазначеного Договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати.

Також встановлено, що зобовязання за вказаним кредитним договором були забезпечені договором поруки № CVCWAU00040553 від 26 березня 2007 року укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, згідно якого поручитель відповідає перед Кредитором за виконання обовязків за вказаним кредитним договором, в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с.13)

У звязку з невиконанням відповідачем ОСОБА_2 зобовязань за Кредитним договором, який допустив прострочку платежів, у звязку з чим виникла заборгованість, яка згідно розрахунку, наданого позивачем, станом на 01 листопада 2013 року становить 29474,96 доларів США, яка за офіційним курсом 7,99 грн. за 1 долар США відповідно до повідомлення НБУ від 01 листопада 2013 року становить 235504 грн. 93 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 14771,72 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 13530,24 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 1173 доларів США.(а.с.5-7).

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За правилами ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Крім того, ч.1 ст.554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Оскільки відповідачі не виконали умови кредитного договору, колегія суддів вважає, що позов є обгрунтованим, але суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув.

Також, відповідно до договору поруки № CVCWAU00040553 від 26 березня 2007 року поручитель відповідає перед Кредитором за виконання обовязків за вказаним кредитним договором, в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання Боржником обовязків за Кредитним договором, Боржник і Поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, а також у випадку невиконання Боржником будь-якого обовязку з повернення кредиту, процентів чи інших платежів Кредитор зобовязаний направити на адресу Поручителя письмову вимогу із зазначеням невиконаного (их) обовязку (-ів).

А відповідно до розяснень, викладених у ч.3 п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30 березня 2012 року, № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову.

Оскільки Боржником порушені зобовязання за кредитним договором, ОСОБА_4 і звернувся до суду як до Боржника, так і до Поручителя ОСОБА_3 із позовом для захисту своїх прав. Проте суд на ці обставини уваги не звернув та помилково прийшов до висновку про відмову в задоволенні цих вимог.

Крім того, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені за порушення зобовязань з наступних підстав.

Відповідно до вказаного вище кредитного договору позивач надав відповідачу кредит у загальному розмірі 23018,08 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 12,00 % на рік з кінцевим терміном повернення 25 березня 2014 року(п.7.1).

А згідно пункту 4.1 Кредитного договору, при порушенні Позичальником зобовязань по погашенню кредиту, процентів та інших обовязкових платежів, передбачених кредитним договором, останній сплачує Банку пеню в розмірі 0,15% від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється в гривні.

Оскільки, як зазначалося вище, відповідачем ОСОБА_2Ф, порушені умови кредитного договору, останній допускав прострочку платежів, а з вересня 2009 року взагалі ухилився від виконання своїх обовязків, у звязку з чим виникла вказана вище заборгованість, а тому колегія суддів вважає, що позивачем обгрунтовано нараховано пеню за несвоєчасність виконання зобовязань.

Разом з цим розмір пені, який зазначений позивачем в сумі 14458,98 доларів США є необгрунтований та розрахований в порушення умов кредитного договору, тобто не зазначено цей розмір у гривнях.

Крім того, згідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й доки зобов'язання не буде виконано та її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

А частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

А згідно розяснень, викладених у ч.2 п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 припинив виконувати свої зобовязанні з вересня 2009 року, проте позивач звернувся до суду лише у лютому 2014 року, тобто майже через пять років, що потягло за собою збільшення відповідальності Боржника шляхом нарахування пені.

Відповідно до ч.2 ст. 616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються із боржника, якщо кредитор умисно чи з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобовязання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача пеню з 20 лютого 2013 року, тобто за один рік, яка складається із суми 5341,81 доларів США, яка за офіційним курсом 7,99 грн. за 1 долар США відповідно до повідомлення НБУ від 01 листопада 2013 року становить 46681 грн. 06 коп.,

А відповідно до розрахунку заборгованості складеного позивачем станом на 12 листопада 2015 року сума заборгованості складає в сумі 25121,94 доларів США, яка за офіційним курсом 22,756907 грн. за 1 долар США становить 571697 грн. 65 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 11031,86 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 12893,62 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 1196,46 доларів США (а.с. 96), у звязку з чим загальний розмір заборгованості за кредитом становить 614378 грн. 71 коп.

Крім того, судом встановлено, що як на одну із підстав відмови в задоволенні позову суд першої інстанції послався на те, що позивачем в односторонньому порядку змінено відсоткову ставку за кредитним договором, але цей висновок суду не відповідає матеріалам справи, з огляду на наступне.

Судом встановлено та зазначалося вище, що 26 березня 2007 року ОСОБА_2 уклав із ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір, за яким одержав у кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 23018,08 доларів США на строк до 25 березня 2014 року під 12,00 % річних.

Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 2.3.1 указаного договору встановлено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів у разі зміни кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміни курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % порівняно з курсом долара США до гривні, установленим НБУ на момент укладення договору, а також у разі зміни облікової ставки НБУ.

Судом установлено, що в банку виникло право збільшити в односторонньому порядку розмір процентів у зв'язку зі зміною облікової ставки НБУ та збільшенням курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % порівняно з курсом долара США, установленим НБУ на момент укладення договору.

Рішення про збільшення розміру процентів прийнято банком у жовтні 2008 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», відповідно до якого встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку.

А відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України по справі №6-144цс12 від 19 грудня 2012 року, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, передбачено, що якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним, за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року N 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», тобто до 09 січня 2009 року.

Проте суд на вказане уваги не звернув та помилково прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

Також встановлено, що відповідно до договору поруки №167 від 20 жовтня 2010 року, укладеного між позивачем та ПАТ «Акцент-Банк», останній поручився за виконання Боржником зобовязань за кредитним договором на суму 10000 грн. (а.с. 8,9), які ОСОБА_4 звертаючись до суду із вказаним позовом, також просив стягнути солідарно з відповідачів, а саме боржника та поручителів суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 10000 грн., але ці вимоги не узгоджується з вимогами статті 554 ЦК України та умовами договорів поруки.

Норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого, у разі укладення між ними кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобовязання між ними не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд предявити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі чи частково, але поручитель, що виконав зобовязання, не вправі предявити вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.

Відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною другою статті 118 ЦПК України позивач має право обєднати в одній позовній заяві кілька вимог, повязаних між собою.

Відповідно до розяснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 розяснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно повязані між собою, або відвирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке обєднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-745цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Отже у справі, яка переглядається, судом першої інстанції на ці вимоги уваги звернуто не було та помилково розглянуті вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», разом з вимогами до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки предметом спору є різні самостійні договори поруки, за якими кожен із поручителів поручився відповідати перед кредитором разом із позичальником як солідарні боржники, за виключенням ПАТ «Акцент-Банк», який поручився в межах суми 10000 грн., але за порушення умов одного й того ж кредитного договору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду у частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» необхідно скасувати та провадження у справі в цій частині закрити, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та такими, що не грунтуються на законі.

Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 206 ЦПК України необхідно повідомити ПАТ КБ «ПриватБанк», що розгляд його позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором віднесено до юрисдикції господарських судів.

Крім того, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позову до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Що стосується позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 3200 грн., колегія суддів вважає їх необгрунтованими, оскільки ці витрати відповідно до вимог ст.60 ЦПК України належними доказами не підтверджені та матеріали справи доказів того, що позивач поніс ці витрати, не містять, а тому рішення суду про відмову в задоволенні позову в цій частині підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 205, 206, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині, яким позов Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно із ОСОБА_2 (іпн НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (іпн НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 «ПриватБанк» () заборгованість за кредитним договором №CVCWAU00040553 від 26 березня 2007 року станом на 12 листопада 2015 року в сумі 25121,94 доларів США, яка за офіційним курсом 22,756907 грн. за 1 долар США становить 571697 грн. 65 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 11031,86 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 12893,62 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 1196,46 доларів США, а також пені за несвоєчасність виконання зобовязань за кредитним договором в розмірі 42681 грн. 06 коп., а всього 614378 грн. 71 коп.

Стягнути із ОСОБА_2 (іпн НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (іпн НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» () судовий збір в сумі по 1720 грн. 50 коп. з кожного.

Провадження по справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» про стягнення на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 10000 грн. та судових витрат закрити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді