Справа №467/712/16-ц 21.07.2016 21.07.2016 21.07.2016
Провадження №22-ц/784/1432/16
Категорія 5 Суддя першої інстанції: Франчук О.Д.
Суддя-доповідач апеляційного суду: Шаманська Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю: представників позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3, відповідачки - ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

представника позивача - ОСОБА_2

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 6 травня 2016 року, ухваленого за позовом

ОСОБА_6

до

ОСОБА_7

про припинення права власності, скасування свідоцтва та визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_6 звернувся з позовом до ОСОБА_7 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що у березні 2007 року він отримав у спадок, після смерті матері ОСОБА_8, вищезазначений житловий будинок, який належав останній на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 2007 року. У серпні 2007 року ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину, яке отримала ОСОБА_8, частково недійсним. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 11 лютого 2009 року даний позов було частково задоволено. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане 12 лютого 2007 року на ім'я ОСОБА_8 державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області після смерті ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, в частині видачі його на ? частину зазначеного житлового будинку. Вподальшому, у лютому 2008 року, відповідачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання за нею права власності на ? частину житлового будинку, в результаті чого між ними 24 вересня 2009 року було укладено мирову угоду, за умовами якої ОСОБА_6 сплатив відповідачу 8500 грн., за частку спірного будинку, 1000 грн. за встановлення пам'ятника та 500 грн. боргу, а ОСОБА_7 в свою чергу відмовилась від позову про визнання за нею права власності на ? частину спірного будинку.

Посилаючись на те, що ОСОБА_7 порушила умови мирової угоди, коли 13 вересня 2010 року зареєструвала за собою право власності на ? частину вищезазначеного будинку та вважаючи, що дана ? частка входить до ? частки житлового будинку, за яку відповідачка вже отримала компенсацію, позивач, змінивши свої позовні вимоги, просив визнати припиненим право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 яке зареєстроване згідно свідоцтва про право власності Арбузинським районним КП «БТІ» 13 вересня 2010 року НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_7, визнати свідоцтво про право власності видане Арбузинським районним КП «БТІ» 13 вересня 2010 року НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_7 незаконним та скасувати його та визнати за позивачем право власності на ? частину вищезазначеного житлового будинку.

Рішенням Южноукраїнського міського суду від 6 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на невірне застосування судом строків позовної давності, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_6

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на підставі наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом порушеного права.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна на підставі наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 8 жовтня 2007 року, ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, на житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 ( а.с. 35).

Зазначений житловий будинок належав спадкодавцеві ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 2007 року, виданого після смерті батька ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У серпні 2007 року ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину, яке отримала ОСОБА_8, частково недійсним. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 11 лютого 2009 року даний позов було частково задоволено. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане 12 лютого 2007 року на ім'я ОСОБА_8 державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області після смерті ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, в частині видачі його на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 ( а.с.53-54).

У 2008 році ОСОБА_7 знову звернулася з позовом до ОСОБА_6 про визнання за нею права власності на ? частину спірного житлового будинку. 24 вересня 2009 року Южноукраїнським міським судом Миколаївської області було укладено мирову угоду, за умовами якої ОСОБА_6 сплатив відповідачу 8 500 грн. за частку спірного будинку, 1000 грн. за встановлення пам'ятника та 500 грн. боргу, а ОСОБА_7 в свою чергу відмовилась від позову про визнання за нею права власності на ? частину спірного будинку.

В той же час, 22 липня 2009 року, в період розгляду вищезазначеного спору, ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на ? частину житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 49), яке зареєстровано Арбузинським БТІ 13 вересня 2010 року та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно ( а.с. 50).

Звертаючись до суду з вимогами про припинення права власності відповідачки на ? частину спірного житлового будинку, позивач посилався на те, що отримавши компенсацію ? частки майна, в яку входить і ? спірного будинку, за умовами мирової угоди, затвердженої Южноукраїнським міським судом Миколаївської області 24 вересня 2009 р., відповідачка таким чином здійснила дії, які вказують на те, що вона відмовилась від спірного майна, а тому відповідно до ст. 347 ЦК України це є підставою для припинення права власності за відповідачкою, скасування свідоцтва про державну реєстрації та відповідно визнання права власності за за ним.

Разом з тим, відповідно до ст. 347 ЦК України особа може відмовитись від права власності на майно, заявивши про це, або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Згідно з цим правилом допускається добровільна відмова власника від права власності, яка повинна бути безумною і не містити будь-яких застережень. Це означає, що заява про відмову від права власності не повинна містити будь-яких умов щодо такої відмови, в т.ч. і вказівку на особу, на користь якої власник відмовляється від речі. У такому випадку мова може йти про відчуження власником свого майна на корить іншої особи за певних умов.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази про те, що відповідачка зареєструвала свою відмову від належної їй частки в спірному будинку і у державному реєстрі є відповідний запис.

Крім того, з матеріалів справи та умов мирової угоди, затвердженої Южноукраїнським міським судом Миколаївської області 24 вересня 2009 р., не можна дійти безперечного висновку про те, що відповідачка ОСОБА_7 відмовилась саме від ? частини спірного житлового будинку.

В судовому засіданні відповідачка навпаки наполягала на тому, що при укладенні мирової угоди вона відмовилась від збільшення своєї частки в спірному будинку з ? до ? частини. Про це й свідчить отримання нею 13 вересня 2010 року свідоцтва про право власності, яке видане Арбузинським районним КП «БТІ».

За такого, колегія суддів приходе до висновку про те, що позивачем не доведено наявність обставин, які дають підставити припинити право власності відповідачки на спірну частину будинку саме за правилами ст. 347 ЦК України, а виконання сторонами мирової угоди, не може бути підставою окремого позову про припинення права власності.

Враховуючи, що вимоги про скасування свідоцтва про державну реєстрацію та визнання права власності є похідними від вимог про припинення права власності, то ці вимоги також не підлягають задоволенню.

Оскільки суд першої інстанції, вирішуючи спір, виходив з інших підстав, то рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку з необґрунтованістю заявлених вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 6 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про припинення права власності, скасування свідоцтва та визнання права власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

О.О. Ямкова