УХВАЛА іменем україни
27 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

МартинюкаВ.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовомОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення неустойки в розмірі 980 098 грн за прострочення сплати аліментів, встановлених рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 січня 2014 року.

У процесі розгляду справи представник позивача звернулася з клопотанням, в якому просила суд стягнути з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 64 148 грн за прострочення сплати аліментів, встановлених рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 січня 2014 року.

Посилаючись на те, що відповідач не сплачував аліменти, внаслідок чого утворилась заборгованість, за що також передбачена неустойка, просили позовні вимоги задовольнити.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 квітня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 64 148 грн пені за прострочення сплати аліментів до 09 квітня 2015 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2015 року заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 3 010 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2015 року та залишити в силі заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 квітня 2015 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 січня 2014 року, яке набрало законної сили з 04 лютого 2014 року, з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на дитину в твердій грошовій сумі - 700 грн щомісяця, починаючи з 06 березня 2013 року до досягнення дитиною повноліття.

На виконання вказаного рішення суду видано виконавчий лист № 334/3420/2013 та 01 квітня 2014 року відділом ДВС Яремчанського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження та проводились виконавчі дії. Унаслідок несплати нарахованих аліментів згідно з розрахунком державного виконавця від 02 грудня 2014 року заборгованість за аліментами станом на 02 грудня 2014 року складає 15 400 грн.

Суд першої інстанції, стягуючи з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 64 148 грн пені за прострочення сплати аліментів до 09 квітня 2015 року, зазначав, що наведений позивачем розрахунок пені в розмірі 64 148 грн станом на 09 квітня 2015 року нічим не спростований, оскільки відповідачем не здійснено та не подано суду іншого розрахунку, який би підтвердив невідповідність розрахунку позивача практиці Верховного Суду України у справах про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, зокрема, що зобов'язання із сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватись щомісяця.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, зазначав, що скільки рішення суду про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів вступило законої сили з 04 лютого 2014 року і не виконувалося без поважних причин з вини відповідача, тому час прострочення виконання грошового зобов'язання настав саме з часу набрання судовим рішенням законної сили і рахується до строку, вказаного позивачем - 09 квітня 2014 року, і становить 430 днів.

Оскільки аліменти судом визначено у твердій грошовій сумі - 700 грн щомісяця, тому розмір пені за один день становить 7 грн, а за 430 днів становить 3 010 грн. Саме такий розмір пені підлягає стягненню на користь позивача з відповідача.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна з таких підстав.

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

При цьому аліменти відповідач повинен стягувати від дня пред'явлення позову (ч. 1 ст. 191 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Пленум Верховного Суду України в п. 22постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснив, що ст. 196 СК України передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

При розгляді справ про стягнення аліментів суд відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України повинен роз'яснювати сторонам їх відповідальність за прострочення сплати.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідачпросив скасувати заочне рішення міського суду про стягнення пені за прострочення сплати аліментів в частині не визнаних ним вимог.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК Україниналежним чином не перевірив як доводів апеляційної скарги, так і законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції; не навів мотивів відхилення доводів відповідачащодо того, що відповідач від сплати аліментів не ухиляється, зазначаючи те, що восени 2013 року сторони продали квартиру і 17 000 доларів США позивач отримала від відповідача в порядку сплати аліментів на дитину, ним також було на підставі біржової угоди весною 2013 року продано машину на її ім'я.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 196 СК України, суд відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду.

Крім того, лише правильно встановивши розмір неустойки, можна вирішувати питання про її зменшення за наявності правових підстав, але апеляційний суд в рішенні не навів мотивів щодо правильності нарахування неустойки за заявлений позивачкою період та підстав для такого зменшення.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк О.М. Ситнік