У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2016 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ДемяносовМ.В., розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 25 листопада 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення із квартири, яка є предметом іпотеки, та зняття з реєстраційного обліку,

в с т а н о в и в:

У вересні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 13 серпня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № ТЛТ0П9, відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати ОСОБА_2 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 21 571,38 доларів США строком до 25 квітня 2017 року, а ОСОБА_2 - повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. З метою забезпечення зобов'язань по вказаному кредитному договору 13 серпня 2008 року між Банком та ОСОБА_2, яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_6, в нотаріальному порядку був укладений іпотечний договір № NKN0G9. Згідно п.1.1 іпотечного договору ОСОБА_2 та ОСОБА_6 передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,60 кв. м, житловою площею 26,30 кв. м, яка належить їм на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 серпня 1995 року.

Проте позичальник ОСОБА_2 порушила умови кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2012 року, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на вказаний предмет іпотеки.

Позивач зазначав, що в силу вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передані в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення відповідачів. На письмові попередження Банку відповідачі вказану квартиру не звільнили. Банк, посилаючись на наведені обставини, а також на те, що відповідачі безпідставно займають зазначене житлове приміщення, чим створюють йому перешкоди в реалізації предмета іпотеки, просив виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_1 та зняти цих осіб із реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 серпня 2014 року позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задоволено.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язано відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Миколаївського міського управління УМВС України в Миколаївській області зняти з реєстраційного обліку в указаній квартирі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 25 листопада 2015 року заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 серпня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, вірно застосувавши положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК УРСР, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що квартира, яка є предметом іпотеки, не була придбана за рахунок кредитних коштів, а тому виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення є неможливим.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постановах від 21 жовтня 2015 року № 6-1484цс15 та від 11 листопада 2015 року № 6-1630цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Доводи скарги висновки суду не спростовують та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, крім того, зводяться до оцінки доказів, їх належності та допустимості, проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити Публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» у відкритті касаційного провадження на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 25 листопада 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення із квартири, яка є предметом іпотеки, та зняття з реєстраційного обліку.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ М.В.Демяносов