Провадження № 2/752/460/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11.04.2016 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Шевченко Т.М.

з участю секретаря Крекотень О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Комунальне підприємство "Житлово-експлуатаційна організація - 110 Голосіївського району", про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення,

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Комунальне підприємство "Житлово-експлуатаційна організація - 110 Голосіївського району", про визнання права на проживання та користування квартирою, -

в с т а н о в и в:

у грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він є наймачем і власником особового рахунку НОМЕР_1 щодо двокімнатної квартири № АДРЕСА_2, загальною площею 50,45 кв.метрів, житловою площею 28,5 кв.метрів, яка є неприватизованою.

Позивач зареєстрований за адресою спірної квартири з 11 березня 1982 р. і до цього часу. Відповідач ОСОБА_2 була зареєстрована у спірній квартирі з дня свого народження ІНФОРМАЦІЯ_1 за заявою її матері (доньки позивача) - ОСОБА_3.

Позивач зазначає, що відповідач фактично у спірній квартирі не проживала, оскільки її матір ОСОБА_3 вибула зі спірної квартири на постійне місце проживання за іншою адресою ще з 1989 р. і усі її діти, у тому числі відповідачка, від свого народження проживали разом із нею на постійній основі у двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_3 на праві власності.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року, доньку позивача ОСОБА_3 та її синів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням у спірній квартирі на підставі ст. 107 ЖК України. Оскільки вказане рішення суду ухвалене щодо спірної квартири у цивільній справі за участі ОСОБА_1, як позивача, та ОСОБА_2 як третьої особи, то, на думку позивача, на підставі ст. 61 ЦПК України дане судове ршення має преюдиційне значення для вирішення даної справи.

На думку позивача, ОСОБА_2 втратила право користування спірною квартирою з тих же підстав, що і її брати ОСОБА_5 та ОСОБА_4, оскільки разом із матір'ю ОСОБА_3 від свого народження постійно проживала в іншій квартирі, проте у серпні - вересні 2014 р. самовільно вселилася до спірної квартири.

Через систематичні конфлікти позивач був змушений у лютому 2015 року звернутися до Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою за фактом насильства по відношенню до нього з боку ОСОБА_2 Відповідачка не бажає своєчасно і в повному обсязі сплачувати за спожиті нею житлово-комунальні послуги, у зв'язку з чим виникають борги. Добровільно ОСОБА_2 виселятися зі спірної квартири не бажає, мотивуючи це тим, що вона зареєстрована за адресою спірної квартири.

За таких підстав, позивач просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 та виселити її з вказаної квартири.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов з вищевказаних підстав.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні не визнала позовні вимоги та заперечувала проти їх задоволення. У січні 2016 року звернулася у суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права на проживання та користування квартирою. В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 посилається на те, що обмінний ордер № 19 від 25 лютого 1982 р. на спірну квартиру був виданий виконавчим комітетом Московської районної ради народних депутатів на сім'ю з 4-х осіб: ОСОБА_1, його дружини ОСОБА_6, доньки ОСОБА_7 та доньки ОСОБА_8

ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_1 систематично дозволяв собі застосування фізичної сили, словесних образ та інші умисні дії фізичного і психологічного спрямування по відношенню до своїх дружини і дітей, чим навмисно робив неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі. У зв'язку з наведеним ОСОБА_3 ще у шкільному віці вимушена була переїхати до дідуся і бабусі у квартиру АДРЕСА_1. Після одруження ОСОБА_3 повернулася до спірної квартири та за згодою всіх мешканців квартири в ній був зареєстрований її чоловік (батько відповідачки) ОСОБА_9, який мав пільги, як учасник бойових дій, та після народження була зареєстрована відповідач. Однак сумісне проживання в одній квартирі з ОСОБА_1 не склалося по причині його негативної поведінки.

Попри реєстрації місця проживання у спірній квартирі її батьки без її згоди та з незалежних він неї причин визначили інше місце її проживання, у зв'язку з чим ОСОБА_2 була тимчасово відсутньою у спірній квартирі.

На даний час, відповідач фактично проживає за місцем своєї реєстрації, дбайливо ставиться до квартири, бере участь у витратах по утриманню квартири. За власні кошти та власними силами з матір'ю ОСОБА_3 здійснила частковий ремонт цієї квартири, встановили лічильники обліку води.

Третя особа - КП "Житлово-експлуатаційна організація - 110 Голосіївського району" в судове засідання не забезпечив явку свого представника, про час та місце розгляду справи були повідомлені.

Вислухавши пояснення сторін у справі, свідків та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено та не оспорювалось учасниками судового розгляду, що позивач ОСОБА_1 є дідом (батько матері ОСОБА_3.) відповідача ОСОБА_2 та між ними виник спір з приводу користування квартирою № АДРЕСА_2.

Спірна квартира була отримана на підставі обмінного ордеру № 19, виданого 25.02.1982 р. виконкомом Московської районної ради народних депутатів ОСОБА_1 на сім'ю з чотирьох осіб: він, його дружина ОСОБА_6, донька ОСОБА_7 та донька ОСОБА_8 (а.с. 19)

Квартира є двокімнатною, загальною площею 50,45 кв.метрів, житловою площею 28,5 кв.метрів.

У спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 (позивач), який є власником особового рахунку, та ОСОБА_2 (відповідач), що підтверджується довідкою форми № 3 від 26 січня 2016 року (а.с. 101).

Позивч, звертючись у суд з даним позовом, як на правову підставу свох вимог, посилаться на ч. 2 ст. 107 ЖК Української РСР, відповідно до якої у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

На підтвердження своїх доводів позивач посилається на свої пояснення та письмові докази.

В матеріалах справи міститься свідоцтво про смерть, видане 11 вересня 2011 року відділом реєстрації смерті у м. Києві, з якого вбачається, що дружина позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 48)

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 вересні 2013 року розірвано шлюб, зареєстрований 20 лютого 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 (а.с. 176-177)

Під час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя ОСОБА_10 народився син ОСОБА_11, який відвідує дошкільний навчальний заклад (ясла - садок) № 430 м. Києва, розташований за адресою: м. Київ, вул. Шамрила, 3-А.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що її батько ОСОБА_1 систематично дозволяв собі застосування фізичної сили, словесних образ та інші умисні дії фізичного і психологічного спрямування по відношенню до своїх дружини і дітей, чим навмисно робив неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 в період з 20 лютого 2010 року по 26 вересня 2013 року, після розірвання шлюбу приймає участь у вихованні сина ОСОБА_11, 2010 року народження, у зв'язку з чим дитина періодично проживає за місцем його проживання та за місцем проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі.

В судовому засіданні відповідач пояснила, що попри реєстрації місця проживання у спірній квартирі з народження, зокрема з ІНФОРМАЦІЯ_1, її батьки без її згоди та з незалежних він неї причин визначили інше місце її проживання за іншою адресою, у зв'язку з чим ОСОБА_2 була тимчасово відсутньою у спірній квартирі., проте у серпні - вересні 2014 року за згодою ОСОБА_1 вселилася у вказане житлове приміщення разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_11К, 2010 року народження, оскільки не має іншого житла

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року, доньку позивача ОСОБА_3 та її синів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі № 108 будинку 6 на вул. Великій Китаївській в м. Києві. (а.с. 7)

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, суд встановив і виходив з того, що ОСОБА_3 разом зі своїми дітьми - сином ОСОБА_5, та донькою ОСОБА_2 в 1989 р. вибула зі спірної квартири на постійне проживання в квартиру АДРЕСА_1, де на той час проживали її дідусь та бабуся - батьки позивача, а в 2003 році у неї народився син ОСОБА_4, який також постійно проживав у даній квартирі. При цьому, судом враховано, що за заповітом дідуся ОСОБА_12 після його смерті ОСОБА_3 отримала у спадщину ? частину квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданого їй 29.03.2012 р. Другою київською державною нотаріальною конторою. Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу від 30.09.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком, ОСОБА_3 та її бабуся ОСОБА_13 продали належну їм на праві спільної часткової власності квартиру АДРЕСА_1 та відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.10.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М., ОСОБА_3 придбала земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_3, на якій розташований садовий будинок № 1-а і який належить на праві власності ОСОБА_3, в якому на вона з жовтня 2014 року постійно проживає зі своїм сином ОСОБА_4 та бабусею ОСОБА_13 (а.с. 15)

Також встановлено, що з 1989 р. відповідачі проживали в квартирі АДРЕСА_1, а після народження з 2003 р. в цій квартирі проживав неповнолітній ОСОБА_4 При цьому, ОСОБА_3 проживала у вказаній квартирі до жовтня 2014 року, тобто майже 25 років, відповідач ОСОБА_5 проживав до 2009 року, тобто майже 20 років, а після одруження став проживати в смт. Баришівка Київської області зі своєю дружиною у приватному будинку на АДРЕСА_4. З вказаного часу до вересня 2014 року в цій квартирі проживала і донька ОСОБА_3 - ОСОБА_2, але у вересні 2014 року вона вселилася в спірну квартиру.

Також відповідач зазначає, що вона не має іншого житла, дбайливо ставиться до спірної квартири, бере участь у витратах по її утриманню, за власні кошти та власними силами з матір'ю ОСОБА_3 здійснила частковий ремонт вказаної квартири, встановили лічильники обліку води. Проти зазначених обставин позивач ОСОБА_1 не заперечував.

За таких обставин, посилання сторони позивача на те, що ОСОБА_2 добровільно вибула на постійне проживання в інше жиле приміщення, а тому втратила право користування спірною квартирою з тих же підстав, що і її брати ОСОБА_5 та ОСОБА_4, оскільки разом із матір'ю ОСОБА_3 від свого народження постійно проживала в іншій квартирі, не можуть бути прийняті судом до уваги. Крім того, в матеріалах справи відсутні дані про наявність у відповідача права користування іншим житловим приміщенням.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням можливе лише на підставі норм ЖК України.

ОСОБА_1 не довів передбачених ЖК України підстав для визнання відповідачки ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

А тому, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно відмовити.

Також, на думку суду, не підлягають задоволенню й позовні вимоги ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири, оскільки частиною 4 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Таких підстав позову позовна заява не містить, а відповідно до статей 11, 27, 31 ЦПК України, позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими їх обґрунтовує, та зазначає докази на підтвердження обставин. Підставами позову, які згідно зі ст. 31 ЦПК України може змінити лише позивач, є фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини.

З огляду на наведене, в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_2 також не підлягає задоволенню, оскільки вона просить визнати за нею право на проживання та користування квартирою, в якій вона зареєстрована, тобто в якій відповідач має право проживання та користування, що не передбачено чинним законодавством.

Інших обставин наявності перешкод у користуванні квартирою та створення таких з боку відповідача ОСОБА_1, позовна заява ОСОБА_2 не містить.

Згідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.(ч. 4 ст. 60 цього Кодексу)

Керуючись ст.ст. 9, 107 та 109 ЖК Української РСР, статтями 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Комунальне підприємство "Житлово-експлуатаційна організація - 110 Голосіївського району", про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Комунальне підприємство "Житлово-експлуатаційна організація - 110 Голосіївського району, про визнання права на проживання та користування квартирою - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: