Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.10.2016 Справа №607/11883/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого Стельмащука П.Я.

народних засідателів Тобілевича І.М., Рихальського І.М.,

з участю секретаря Костиник О.П.

прокурора Галас Н.В.;

представника ТОККПНЛ лікаря-прихіатра ОСОБА_1;

особи, щодо якої розглядається питання, повязане з наданням психіатричної допомоги

ОСОБА_2;

заінтересованих осіб матері особи, щодо якої розглядається питання, повязане з наданням психіатричної допомоги ОСОБА_3, її чоловіка ОСОБА_4 та дочки ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в залі суду цивільну справу за заявою представника Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_1 про госпіталізацію громадянки ОСОБА_2, 05.08.1967р.н., проживаючої у ІНФОРМАЦІЯ_1, у психіатричний заклад без її згоди,

В С Т А Н О В И В:

Представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні, лікар-психіатр ОСОБА_1, звернулась до суду із заявою про госпіталізацію громадянки ОСОБА_2 у примусовому порядку в стаціонар психіатричного закладу без її згоди, для лікування.

В обґрунтування вимог посилається на те, що в останньої наявний тяжкий психічний розлад, який обумовлює її небезпеку для себе і оточуючих. Підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку ОСОБА_2, які надійшли від її чоловіка ОСОБА_4 На підставі цих відомостей гр. ОСОБА_2 була оглянута комісією лікарів-психіатрів ТОККПНЛ, яка прийшла до висновку, що гр. ОСОБА_2 потребує госпіталізації до психіатричного стаціонару без її згоди. Комісія лікарів-психіатрів підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію згідно Закону України «Про психіатричну допомогу». ОСОБА_2 дала згоду лиш на обстеження, заперечивши стаціонарне лікування, тому просить винести рішення про її примусову госпіталізацію в умовах стаціонару для лікування.

У судовому засіданні представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні лікар-психіатр ОСОБА_1 щодо задоволення заяви поклалась на думку суду і пояснила, що громадянка ОСОБА_2 неодноразово лікувалась у цій лікарні. На даний час у неї відмічається емоційна неврівноваженість лише при спілкуванні з членами сімї (чоловіком, мамою, дочкою), після поступлення у відділення лікарні ОСОБА_2 заспокоїлась. Тяжкого психічного розладу у неї немає. Суїцидальних, соціально небезпечних думок, тенденцій у пацієнтки немає. Однак, у звязку із тим, що ОСОБА_2А, прибула до лікарні із бригадою швидкої допомоги, у супроводі чоловіка, який написав заяву про її госпіталізацію повязану із неадекватною поведінкою вдома, лікарня змушена звернутись до суду із вищевказаною заявою.

Присутній в судовому засіданні прокурор заперечив щодо задоволення заяви.

ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що відмовляється від психіатричного лікування, у звязку із тим, що дане лікування їй не допомагає, а лише шкодить. Також повідомила, що у неї хвора щитовидна залоза. Усі твердження її чоловіка щодо погроз його життю та загрозою оточуючим є неправдою. У сімейних негараздах винить лише чоловіка ОСОБА_4, який її провокує, виводить з рівноваги. Вона хоче розірвати шлюб із ОСОБА_4 та жити окремо, так як подальше спільне життя є неможливим, однак останній всіляко створює перешкоди для цього (заховав свідоцтво про одруження, не дає коштів для сплати судового збору, а своїх вона немає). Її мати та дочка підтримують позицію чоловіка щодо її госпіталізації лише тому, що фінансово залежні від нього залежні.

Чоловік ОСОБА_2 ОСОБА_4 в судовому засіданні підтвердив інформацію надану лікарям психіатрам. Повідомив, що психічний стан його дружини ОСОБА_2 погіршився. Вона неодноразово погрожувала йому ножем. Конфліктує з ним, донькою та мамою. Позичає гроші в чужих людей, які в подальшому він змушений повертати. Виганяє його з будинку. Не приймає ліки призначені для лікування щитовидної залози та психічного захворювання. Просить задовольнити заяву лікаря-психіатра, так як лікування позитивно впливає на психічне здоровя ОСОБА_6

Донька ОСОБА_2 ОСОБА_5, а також мама ОСОБА_2 ОСОБА_3 в судовому засіданні підтвердили інформацію надану ОСОБА_4 Пояснили, що останнім часом психічний стан здоровя ОСОБА_2 погіршився. Просять задовольнити заяву лікаря-психіатра.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, 05.08.1967р.н., проживаюча у ІНФОРМАЦІЯ_2, поступила у приймальне відділення ТОККПНЛ 19 жовтня 2016 року о 00 год. 10 хв. та була госпіталізована. Направлення на госпіталізацію було видане працівником швидкої медичної допомоги, який після особистого огляду гр. ОСОБА_2 зробив висновок про необхідність її госпіталізації в психіатричний стаціонар для обстеження або лікування у звязку з наявністю у неї тяжкого психічного розладу, який обумовлює її небезпеку для себе і оточуючих. Підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку ОСОБА_2, які надійшли від її чоловіка ОСОБА_4 На підставі цих відомостей гр. ОСОБА_2 була оглянута лікарем-психіатром ТОККПНЛ ОСОБА_7 у приймальному відділенні о 00.10 хв. 19.10.2016р., який підтвердив висновок про необхідність госпіталізації.

Також ОСОБА_2 була оглянута комісією лікарів-психіатрів Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні, у складі заступника головного лікаря з експертизи ОСОБА_8, доцента кафедри ОСОБА_9, лікуючого лікаря ОСОБА_1 Комісія підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію згідно Закону України «Про психіатричну допомогу». Комісія прийшла до висновку, що лікування гр. ОСОБА_2 можливе тільки в умовах стаціонару. Від ОСОБА_2 отримана лише згода на обстеження, однак щодо лікування вона заперечує.

Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів (без дати та номера), ОСОБА_2, 05.08.1967р.н., проживаюча у ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно поступила в ТОККПНЛ 19.10.2016р. о 00.10 хв. в супроводі бригади швидкої допомоги, її чоловіка та працівника поліції, у звязку із неадекватною поведінкою вдома. З анамнезу відомо, що душевним захворюванням хворіє з 2011 року, коли були ознаки депресії. Тричі лікувалась в 4 відділенні та двічі в 5 відділенні ТОККПНЛ. Останній раз госпіталізована 07.10.2016р. після скандалу вдома з чоловіком та виписана 12.10.2016р. за рішенням суду, яким було відмовлено в наданні психіатричної допомоги в примусовому порядку без згоди пацієнтки. Вдома неблагоприємна психотравмуюча обстановка і сімя на грані розлучення. Пацієнтка в свідомості, доступна мовному контакту, орієнтована, емоційно лабільна, плаче, жаліється на чоловіка, що виганяє з дому. Порушення мислення та сприйняття на час огляду немає. Суїцидальних та соціально небезпечних думок, тенденцій немає. Після поступлення у відділення пацієнтка заспокоїлась і проявляє емоційну неврівноваженість тільки при нагадуванні домашньої ситуації з чоловіком. Критична, активної психопродуктивної симптоматики (маячень, галюцинацій) немає. Комісія лікарів психіатрів прийшла до висновку, що ОСОБА_2 страждає на хронічне психічне захворювання: біполярний афективний розлад. Оскільки пацієнтка дала усвідомлену згоду на обстеження, а не на лікування, потребує примусової госпіталізації в закритому психіатричному стаціонарі ТОККПНЛ згідно статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Суд, оглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити. При цьому суд керувався наступним.

Згідно статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка на підставі статті 9 Конституції Укараїни є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про психіатричну допомогу", психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями.

Згідно статті 5 Закону України "Про психіатричну допомогу", держава гарантує захист прав, свобод і законних інтересів осіб, які страждають на психічні розлади.

Відповідно до вимог статті 14 Закону України "Про психіатричну допомогу", особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Ні матеріалами справи, ні показами учасників судового розгляду не доведено існування визначених статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» обставин, за яких можливо було б задовольнити заяву представника ТОККПНЛ. Зокрема, ні у висновку лікарів-психіатрів, ні у поясненнях представника лікарні не йдеться про наявність у ОСОБА_2 тяжкого психічного розладу. Також, в судовому засіданні не встановлено того, що ОСОБА_2 вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих.

Інформація, викладена в заяві чоловіка хворої від 19.10.2016р., заяві лікаря-психіатра від 20.10.2016р. до суду про погрози чоловікові походить лише від чоловіка. Щодо агресивної поведінки ОСОБА_2 по відношенню до чоловіка судом встановлено, що між ними існує конфліктна ситуація, яка носить побутовий характер. Зі слів ОСОБА_2, вона хоче розірвати шлюб. Зі слів ОСОБА_4, він шлюбу розривати не хоче. Будь-яких інших доказів того, що ОСОБА_2 вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих суду не надано.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином суд вважає, що госпіталізація ОСОБА_2, без її згоди, до психіатричного закладу є недоцільною та порушить її законні права та інтереси, а тому у задоволенні заяви представника Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись статтями 3, 21 Конституції України, статтями 10, 60, 212, 213, 215, 223, 279-282, 294 ЦПК України, ст. 4, 5 ,14 Закону України "Про психіатричну допомогу", суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви представника Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні лікаря-психіатра ОСОБА_1 про госпіталізацію громадянки ОСОБА_2, 05.08.1967р.н., проживаючої у ІНФОРМАЦІЯ_1, у психіатричний заклад без її згоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом .

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддяОСОБА_10