Провадження № 2/201/2610/2016
РІШЕННЯ

Іменем України

26 жовтня 2016 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого - судді Наумової О.С., при секретарі Гоц Г.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2, в якому просила суд розірвати шлюб між позивачем та відповідачем, зареєстрований в Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис в Книзі реєстрації шлюбів за № 1035 і було видане свідоцтво про шлюб серія 1-КИ №186646 та поділити майно, що є їх спільною власністю, відповідно до законодавства з врахуванням ч. 3 ст. 70 СК України.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 11.12.2010 вона уклала шлюб з відповідачем, який сторони зареєстрували в Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис в Книзі реєстрації шлюбів за № 1035 та видане свідоцтво про шлюб серія 1-КИ № 186646.

Від цього шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які на даний момент проживають разом з ними.

Шлюбні відносини позивача зі ОСОБА_2 фактично припинені з липня 2015 року, оскільки у сторін різні погляди на шлюб та сімю, спільне життя та ведення спільного господарства; втрачені взаєморозуміння та повага один до одного. Крім того, подружжя має різні уявлення щодо виховання дітей та інше. З цієї причини спільне господарство не ведеться, кожен з подружжя живе на власні кошти, на дітей відповідач грошей практично не виділяє, тому переважну частину коштів на утримання дітей, як зазначає позивач, заробляє та витрачає саме вона. На цей час, позивач з дітьми та ОСОБА_2 проживають разом, оскільки фактично не має можливості жити окремо від чоловіка.

Позивач переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечитиме інтересам сторін та їх спільних дітей.

Домовленості про місце проживання дітей та питання щодо їх утримання та виховання сторонами не досягнуто. Але позивач вважає, що діти мають проживати з нею та утримуватися за кошти обох батьків на підставі рішення суду.

Угоди про добровільний поділ майна, що є їх спільною власністю, між сторонами також не досягнуто. За час проживання у шлюбі подружжям було набута квартира, розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, Набережна ПеремогиАДРЕСА_1, в якій вони разом з чоловіком та дітьми проживають з моменту придбання в 2011 році. Квартира оформлена на чоловіка. Вартість майна складає приблизно 1 000 000, 00 грн.

Позивач в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, справу розглянути за її відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами.

Відповідач в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій проти задоволення позовних вимог не заперечував, просив справу розглянути за його відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами.

Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 11.12.2010 позивач уклала шлюб з відповідачем, ОСОБА_2, який сторони зареєстрували в Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис в Книзі реєстрації шлюбів за № 1035 та видане свідоцтво про шлюб серія 1-КИ № 186646 (а.с. 4).

Від цього шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5 6).

На теперішній час шлюбні відносини сторін припинилися, сімейне життя подружжя не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини, виховання дітей та обовязки з ведення спільного господарства. Між ними втрачені почуття любові та взаємної поваги.

Згідно положень ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки.

Відповідно до положень ст. 51 Конституції України та ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України.

У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя.

У відповідності зі ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Позивач у поданій до суду позовній заяві зазначає, що сімя сторін остаточно розпалась із-за непорозумінь. Подальше спільне життя та збереження шлюбу буде суперечити її інтересам та інтересам їх дітей, а отже є недоцільним.

Відповідач у поданій до суду заяві про визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності, обумовлені вище факти не спростовує, що дає підстави суду вважати за недоцільне, з урахуванням інтересів сторін, надавати останнім строк для примирення та намагатися зберегти їх сімейні відносини.

Відповідно до договору купівлі продажу квартири, укладеного 20 липня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 3148, ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_2 купив квартиру № 1, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 130, корп. 4 (а.с. 36 38).

Відповідно до п. 4 договору продаж здійснений за домовленістю сторін, за суму 75874,00 грн., яка була повністю отримана продавцем від покупця до підписання цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за відчужене нерухоме майно.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За правилами ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу - ч. 1 ст. 69 СК України.

За змістом ч. 1, 3, 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

В п.п. 24, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, за викладеного вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що квартира № 1, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 130, корп. 4 придбана відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем.

Крім того, ОСОБА_2, в поданій до суду заяві про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти розподілу між сторонами спільно нажитої у шлюбі з позивачем квартири - у рівних частках, тобто по 1/2 частині кожному (а.с. 44).

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Зясувавши позицію сторін та оглянувши докази в межах заявлених вимог суд вважає, що в наявності вбачаються законні підстави ухвалити рішення для задоволення позову, оскільки відповідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, відповідачу відомо про наслідки вчинення таких процесуальних дій, а тому є підстави прийняти рішення про задоволення позову.

За викладеного, згідно наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про можливість поділу № 1, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 130, корп. 4, яка була набута відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем, є спільною сумісною власністю подружжя та має бути поділена між сторонами в рівних частках.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд, на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4685,20 гривень, сплата якого підтверджується відповідними квитанціями від 29 липня 2016 року (а.с. 11, 12).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 70 71, 74, 105, 110, 112 СК України, ст. 365 ЦК України, ст. ст. 10, 31, 57 - 61, 88, 197, 128, 212 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований в Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис в Книзі реєстрації шлюбів за № 1035 та видане свідоцтво про шлюб серія 1-КИ №186646, - розірвати.

Припинити право особистої власності ОСОБА_2 на квартиру № 1, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок № 130 корпус 4.

Визнати за ОСОБА_2 право часткової власності на 1/2 частини квартири № 1, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок № 130 корпус 4.

Визнати за ОСОБА_1 право часткової власності на 1/2 частини квартири № 1, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок № 130 корпус 4.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі понесені позивачем у розмірі 4685,20 гривень.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня отримання рішення шляхом подання апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя О.С. Наумова