АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

27 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Андрієнко А.М.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова Есталіна Анатоліївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська ОленаВолодимирівна про визнання недійсним договору іпотеки та договору про відступлення прав за іпотечним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року,

встановила:

24.06.2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 25.11.2015 року, посилалась на те, що 15 травня 2014 року вона уклала з ОСОБА_2 договір позики на суму 636 669 грн. терміном повернення до 15 листопада 2014 року. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А.

Одночасно з укладенням вказаного договору, з метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором, між нею та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, предметом якого стало нерухоме майно - трикімнатна квартира АДРЕСА_1 у м. Києві, що належить їй на праві власності.

Під час досудового розслідування їй стало відомо, що договір позики та договір іпотеки були укладені та підписані від імені ОСОБА_2 іншою особою, яка не мала на це повноважень.

З урахуванням викладеного та у відповідності до вимог ч.2-3 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України просила визнати недійсним договір іпотеки від 15.05.2014 року, укладений між нею та ОСОБА_2, зареєстрований за №2458 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу КоноваловоюЕ.А., як такий, що підписаний особою, яка не має на це повноважень, у зв'язку з відсутністю її волевиявлення на вчинення правочину та з огляду на те, що вказаний договір був укладений з метою вчинення злочину по відношенню до неї, що протирічить інтересам держави і суспільства та його моральним засадам.

Також зазначила, що 23 березня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 був укладений договір відступлення прав за вищевказаним іпотечним договором, який також був підписаний не ОСОБА_2, а іншою особою, яка надала нотаріусу документи ОСОБА_2 та підробила її підпис. Вказаний факт є предметом досудового розслідування.

З огляду на вказану обставину, а також те, що пунктом 4.1 договору іпотеки від 15 травня 2015 року встановлено, що іпотекодержатель має право з дозволу іпотекодавця укласти договір про відступлення права вимоги (цесія), а вона такої згоди не надавала, просила визнати недійсним договір відступлення прав за іпотечним договором від 23 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, зареєстрований за №1574 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи обґрунтовує тим, що суд в порушення ч.4 ст.10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, штучно позбавивши позивача можливості отримати докази.

Судом було тричі безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про виклик ОСОБА_8 в якості свідка, який був присутнім під час укладання договору іпотеки та міг пояснити обставини його укладення іншою особою, яка діяла від імені ОСОБА_2

Крім цього, судом двічі необґрунтовано відмовлено у витребуванні з Головного управління Державної міграційної служби Одеської області копії документів, на підставі яких ОСОБА_2 отримала посвідку на проживання на території України, а також у витребуванні інформації від Державної прикордонної служби України про те, чи перебувала громадянка Росії ОСОБА_2 на території України в момент укладання спірних договорів.

Також судом відмовлено у визнанні явки відповідача ОСОБА_2 для дачі особистих пояснень обов'язковою та направлення судового доручення до компетентного суду Російської Федерації відповідно до ст.415 ЦПК України з мето встановлення особи ОСОБА_2 та отримання від неї особистих пояснень.

В порушення вимог п.2 ч.1 ст.215 ЦПК України оскаржуване судове рішення не містить змісту пояснень осіб, які були надані сторонами по справі.

Суд безпідставно послався в рішенні, що позивач не зазначила, яке право порушують оспорювані нею договори, а також неправильно застосував норми матеріального права, неправильно витлумачив п.4.1 договору іпотеки.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представники неодноразово наголошували на можливому вирішенні вказаного спору мирним шляхом. Разом з тим, після оголошення в справі перерви для можливого мирного врегулювання даного спору в судове засідання не з'явились, про причини неявки суду не повідомили.

За таких підстав колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи в їх відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_10 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь в справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15 травня 2014 року між ОСОБА_2 ( позикодавець) та ОСОБА_1 ( позичальник) укладено договір позики, за умовами якого позичальник отримує від позикодавця, а позикодавець передає у позику позичальнику грошову суму в розмірі 636 669 грн., що за курсом продажу доларів США станом на 15.05.2014 р. складає 53 100 доларів США. Позику у вказаній сумі позикодавець передав позичальнику під час підписання цього договору (п.1, 1.1). Остаточний розрахунок за цим договором має бути здійснено не пізніше 15 листопада 2014 року (п.3).

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальником за цим договором сторони зобов'язуються , що в порядку та в строки визначені цим договором буде укладено договір іпотеки, відповідно до якого позичальник передасть в іпотеку позикодавцю належну їй квартиру №70, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 (п.6) (а.с.55 т.1).

Дійсність зобов'язань, що виникли на підставі вказаного договору, позивач не оскаржує.

Судом встановлено, що 15 травня 2014 року між ОСОБА_2 ( іпотеко держатель) та ОСОБА_1 ( іпотекодавець) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. (а.с.53-54 т.1).

Предметом вказаного договору є забезпечення виконання зобов'язання, що виникло у ОСОБА_1 на підставі договору позики від 15.05.2014 р., укладеного між нею та ОСОБА_2 на суму 636 669 грн. , що за курсом продажу що за курсом продажу доларів США станом на 15.05.2014 р. складає 53 100 доларів США, з обумовленим строком повернення боргу до 15.11.2014 року (п.1.1.).

23 березня 2015 року між ОСОБА_2 (первісний іпотекодержатель) та ОСОБА_11 ( новий іпотекодержатель) укладено договір про відступлення прав за вищевказаним іпотечним договором (а.с.24 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання договору іпотеки та договору відступлення прав за іпотечним договором недійсними, суд першої інстанції виходив з недоведеності тієї обставини, що вказані договори були вчинені не ОСОБА_2, а іншою особою та обставини порушення при цьому прав позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.2 ст.11 ЦПК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Нормативне визначення правочину наведене у ч.1 ст.202 ЦК України: правочином є дія особа, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Доказів того, що під час вчинення правочинів ОСОБА_2 не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності суду надано не було.

Обставини вчинення правочинів не ОСОБА_2 , а іншою особою, є недоведеними.

Як вбачається з пояснень ОСОБА_1, допитаної в якості потерпілої слідчим слідчого відділу Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві, «договори оформлялися у приватного нотаріуса ОСОБА_12, під час оформлення яких ОСОБА_1 перебувала в кабінеті з нотаріусом, ОСОБА_13 і своїм юристом. ОСОБА_2 вона бачила мигцем, і не може стверджувати, що саме вона підписувала ці договори. Більше ОСОБА_2 вона ніколи не бачила» (а.с.59 т.1).

Відповідно до заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1, посвідченої 25.11.2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., ОСОБА_2 повідомила про порушення позивачем умов договору позики та необхідність погашення заборгованості (а.с.92 т.1).

В наданих ОСОБА_2 письмових поясненнях остання зазначила, що оспорювані договори вона підписувала особисто, в присутності нотаріусів, а грошові кошти, що були надані позивачу, є її особистою власністю (а.с.220 т.1).

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доведенню.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи принцип ефективності судового процесу, відмова суду першої інстанції у задоволенні клопотань про виклик свідка ОСОБА_8, витребування інформації щодо обставин перетину кордону ОСОБА_2 та виклику вказаної особи до суду для дачі особистих пояснень на правильність висновків суду не вплинула.

Відповідно до п. 4.1 договору іпотеки іпотекодержатель має право з дозволу іпотекодавця укласти договір про відступлення права вимоги (цесії).

З огляду на те, що договір іпотеки не передбачає обов'язку іпотекодержателя отримати згоду іпотекодавця на відступлення прав за іпотечним договором, як обов'язкової передумови на укладення договору уступки права вимови, не отримання такої згоди не може бути самостійною підставою для визнання договору недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, і дають можливість апеляційному суду вийти за межі доводів апеляційної скарги для перевірки законності ухваленого рішення не встановлено.

Тому колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу і залишає без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/7230/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.