АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 676/2218/15-ц
Провадження № 22-ц/792/59/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого - судді Костенка А.М.,

суддів: Гринчука Р.С., Грох Л.М.,

секретар Гриньова А.М.,

з участю : позивача ОСОБА_1, представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 676/2218/15-ц за апеляційною скаргою Кам'янець-Подільського Комунального підприємства "Профдезінфекція" на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 22 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Кам'янець-Подільського Комунального підприємства "Профдезінфекція" про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом, вказував, що 6 березня 2007 року був прийнятий на роботу у Кам'янець-Подільське КП "Профдезінфекція" на посаду головного бухгалтера. 24 листопада 2014 року написав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. Отже, згідно з положеннями трудового законодавства мав бути звільнений з роботи через два тижні. Однак, ні 9 грудня 2014 року, ні 10 грудня 2014 року не був виданий наказ про його звільнення, а також не було видано трудову книжку. В подальшому неодноразово звертався з вимогою направити на його адресу вказані документи, однак документи не були надіслані. Лише 9 лютого 2015 року після неодноразових звернень та оскаржень таких неправомірних дій, отримав лист від відповідача з пропозицією особисто прийти у визначений час і забрати документи. Однак, позивач вказував, що на такий лист також відповів письмово та черговий раз просив вислати документи поштою. Проте, в подальшому документи надіслані не були, розрахунок при звільненні проведений не був. В обґрунтування позову ОСОБА_1 також вказував, що під час його роботи, з вини керівництва, виплата заробітної плати здійснювалась невчасно, у зв'язку з цим постійно виникала заборгованість. Тому просив суд стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за період з 6 березня 2007 року по 9 грудня 2014 року в розмірі 10200 грн. 84 коп., стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6397 грн. 16 коп., стягнути компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 110 грн. 74 коп., стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 20000 грн., зобов'язати ОСОБА_2 негайно видати йому трудову книжку шляхом направлення поштою цінним листом з копією наказу про звільнення.

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 22 жовтня 2015 року вказаний _________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Стельмах Д.В. провадження № 22-ц/792/59/16

Доповідач - Костенко А.М. Категорія № 53, 55

позов задоволено частково. Стягнуто з Кам'янець-Подільського КП "Профдезінфекція" на користь ОСОБА_1 10200 грн. 84 коп. невиплаченої заробітної плати (компенсації за невикористані дні відпустки), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20241 грн. 76 коп., 500 грн. моральної шкоди. Рішення в межах платежу за один місяць піддано негайному виконанню. В решті позову відмовлено. Стягнуто з Кам'янець-Подільського КП "Профдезінфекція" на користь держави судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі Кам'янець-Подільське КП "Профдезінфекція" вважає рішення суду незаконним, простить його скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в позові, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права. Вказує, що вирішуючи спір суд не взяв до уваги пояснення щодо факту звернення підприємства до правоохоронних органів із заявою про викрадення позивачем документів бухгалтерського та податкового обліку підприємства. Також суд не взяв до уваги неодноразові письмові звернення до позивача із пропозицією отримати копію наказу про звільнення і трудову книжку, проведення розрахунку та необхідності повернення наявних неправомірно у нього бухгалтерських документів. Апелянт вказує, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем не було надано відповідних письмових доказів невчасної виплати йому заробітної плати та не перебування у щорічних відпустках. Також на думку апелянта, судом невірно проведено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку. Крім того, вказує, що суд безпідставно стягнув моральну шкоду.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 п.п. 1, 3, 4 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування або зміни рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Так судом встановлено, що ОСОБА_1 з 6 березня 2007 року працював на посаді головного бухгалтера Кам'янець-Подільського Комунального підприємства "Профдезінфекція".

У відповідності до вимог чинного законодавства тривалість щорічної відпустки ОСОБА_1 складала 24 календарних дні, а згідно умов колективного договору Комунального підприємства "Профдезінфекція" працівникам підприємства надавалась додаткова оплачувана відпустка тривалістю сім календарних днів.

В 2010 році ОСОБА_1 використав 19 днів чергової відпустки за 2010 рік. В 2011, 2012, 2013, 2014 роках ОСОБА_1 у відпустці не перебував.

Загальна тривалість невикористаної відпустки ОСОБА_1 в 2010-2014 роках відповідно складає 101 календарний день.

Наказом директора Кам'янець-Подільського Комунального підприємства "Профдезінфекція" № 14-о від 22 грудня 2014 року ОСОБА_1 16 грудня 2014 року було звільнено з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Останнім робочим днем було 16 грудня 2014 року.

При цьому ОСОБА_1 при звільненні не було виплачено грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки в 2010, 2011, 2012, 2013, 2014 роках тривалістю 101 календарний день та невиплачена заробітна плата за 12 робочих днів грудня 2014 року.

Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно ст.ст. 4, 6 Закону України про відпустки установлюються такі види відпусток:

1) щорічні відпустки:

основна відпустка (стаття 6 цього Закону);

додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону);

додаткова відпустка за особливий характер праці ;

інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

2) додаткові відпустки у зв'язку з навчанням;

31) відпустка для підготовки та участі в змаганнях;

4) соціальні відпустки:

відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону);

відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону);

відпустка у зв'язку з усиновленням дитини (стаття 181 цього Закону);

додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Як вбачається з аналізу норм Закону України «Про відпустки», відповідно до п. 1 ст. 4 Закону щорічна відпустка ОСОБА_1 мала тривалість 24 календарних дні. При цьому, суд не бере до уваги, встановлену колективним договором КП «Профдезінфекція» відпустку працівникам тривалістю 7 календарних дні, оскільки п. 1 ст. 4 Закону така відпустка не входить до такого виду відпусток як щорічна, а вважає, що відповідно п. 2 ч. 1 ст. 4 цього Закону це окремий вид відпустки.

У відповідності до ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Ст. 83 Кодексу Законів про працю України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Враховуючи зазначене, якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на щорічну відпустку за кілька попередніх років (у т. ч. і за 2, 3, 4 чи більше років), він має право використати їх, а в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачено компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток, визначених пунктом 1 частини першої ст. 4 Закону України "Про відпустки". Законодавством не передбачено терміну давності, після якого працівник втрачає право на щорічні відпустки, воно не містить заборони надавати щорічні відпустки у разі їх невикористання.

П. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 24 грудня 1999 року, № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Нормами ст. 116 Кодексу Законів про працю України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

З врахуванням викладених обставин справи та норм чинного законодавства слід прийти до висновку, що при звільненні ОСОБА_1 Комунальне підприємство «Профдезінфекція» має виплатити останньому грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки в 2010, 2011, 2012, 2013, 2014 роках тривалістю 101 календарний день, виходячи з середньоденного заробітку за останній рік роботи перед звільненням 58 грн. 98 коп., в розмірі 5956 грн. 98 коп., однак вказана компенсація йому виплачена не була.

Крім того, як видно з наказу про звільнення ОСОБА_1 від 22 грудня 2014 року, та його трудової книжки останнім робочим днем ОСОБА_1 було 16 грудня 2014 року.

В своїй позовній заяві позивач зазначив, що заробітна плата за 12 робочих днів за період його роботи в комунальному підприємстві «Профдезінфекція» з 1 по 16 грудня 2014 року йому виплачена не була.

Дану обставину підтвердила в судовому засіданні і директор підприємства, пояснивши при цьому, що в період з 1 по 16 грудня 2014 року ОСОБА_1 був відсутній на роботі, а тому йому не було нараховано та виплачено заробітну плату за цей період.

Однак такі пояснення директора підприємства не підтверджуються матеріалами справи.

Так в ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було надано як доказ акти, складені комісією підприємства в складі директора і працівників підприємства, про відсутність ОСОБА_1 на роботі з 1 по 5, з 8 по 12, 15, 16 грудня 2014 року протягом 3-4 годин щоденно.

Згідно графіку розпорядку роботи підприємства на комунальному підприємстві «Профдезінфекція» було встановлено восьмигодинний робочий день з 8 годин до 16 годин 30 хвилин.

За умовами колективного договору між адміністрацією комунального підприємства «Профдезінфекція» і трудовим колективом підприємства оплата роботи працівників підприємства здійснюється за погодинною системою оплати праці.

Зважаючи на восьмигодинний робочий день на підприємстві ОСОБА_1 за 12 робочих днів в грудні 2014 року мав відпрацювати 96 годин. Однак, як видно з наданих підприємством актів, в період з 1 по 16 грудня позивач 37 годин був відсутній на робочому місці.

Будь-яких доказів того, що позивач був відсутній на робочому місці повний робочий день в період з 1 по 16 грудня 2014 року відповідач до суду не надав.

В оглянутому в судовому засіданні апеляційного суду табелю обліку використаного робочого часу працівників комунального підприємства «Профдезінфекція» ОСОБА_1 взагалі не зазначений, хоча мав бути вказаний в табелі із зазначенням відпрацьованого ним часу.

Інших документів щодо обліку використання позивачем робочого часу в період з 1 по 16 грудня 2014 року відповідачем надано не було.

Сам ОСОБА_1 пояснив, що з 1 по 16 грудня 2014 року був на робочому місці, про що свідчить довідка про його заробітну плату від 17 грудня 2014 року, яка підписана ним і директором підприємства та скріплена печаткою підприємства.

За наявності таких доказів і обставин справи, колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено відсутність ОСОБА_1 на роботі в період з 1 по 16 грудня 2014 року повний робочий день, а тому приходить до висновку, що позивачем було відпрацьовано в період з 1 по 16 грудня 2014 року 59 годин (96-37) та йому має бути виплачена заробітна плата за відпрацьований період в грудні 2014 року.

Відповідно наданого штатного розпису підприємства в грудні 2014 року посадовий оклад головного бухгалтера складає 1705 грн. Середньоденний заробіток ОСОБА_1 за грудень 2014 року відповідно становить 74 грн. 10 коп. (1705/23 робочих дні в грудні 2014 року). Середньогодинна заробітна плата відповідно складала 9 грн. 26 коп.

Таким чином в грудні 2014 року за відпрацьований період - 59 годин ОСОБА_1 мала бути виплачена заробітна плата в сумі 546 грн. 48 коп. (59х9,26)

Крім того відповідно до ст. 117 Кодексу Законів про працю Українив разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

П. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середнього заробітку слід керуватися Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 рокуц № 100.

Так, за п. 8 указаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В судовому засіданні було встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарних місяці перед звільненням складала 95 грн. 48 коп. (1848 грн. 72 коп. (жовтень 2014 року) + 2256 грн. 76 коп.(за листопад 2014 року)=4105 грн. 48 коп./43 робочих дні.

При таких обставинах підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки при звільненні за 212 робочих днів за період з 16 грудня 2014 року по час ухвалення рішення суду першої інстанції в сумі 20 241 грн. 76 коп.

Також відповідно до ст. 237-1 ЦПК України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику проводиться в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно 1167 ч. 1 ЦК України моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Таким чином з врахування порушення законних прав позивача внаслідок невиплати належних йому грошових коштів при звільненні, моральних страждань, і додаткових зусиль для організації свого життя колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно визначив розмір моральної шкодаи, який підлягає відшкодуванню в сумі 500 грн.

На вказані обставини та норми чинного законодавства суд першої інстанції уваги не звернув та безпідставно задовольнив позовні вимоги в повному обсязі, а тому колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права, його висновки не відповідають обставинам справи, оскаржуване рішення підлягає зміні, а з відповідача на користь позивача слід стягнути грошову компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток в сумі 5956 грн. 98 коп., невиплачену заробітну плату за грудень 2014 року в сумі 546 грн. 48 коп., середній заробіток за час затримки при звільненні за в сумі 20241 грн. 76 коп., з яких необхідно провести утримання податку з доходу фізичних осіб й інших обов'язкових платежів, та 500 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позивачем своїх вимог, а також доведеності відповідачем факту перебування позивача у чергових відпустках за вищевказаний період слід відхилити.

В даному випадку обов'язок доказування перебування працівника у відпустці лежить саме на роботодавцю, оскільки саме роботодавець веде облік робочого часу працівника, видає відповідні накази та саме на ньому лежав обов'язок дотримання трудового законодавства в силу вимог Кодексу законів про працю.

Однак ніяких письмових доказів, а саме наказів про надання ОСОБА_1 відпусток в 2010-2014 роках, табелі робочого часу, відомості нарахування та виплати заробітної плати у вказаний період, особової справи, документів фінансової звітності, тощо відповідачем надано до суду не було.

При цьому не можуть бути взяті до уваги покази свідків з цього приводу, оскільки вони носять неконкретний характер, без визначення чітких дат і кількості використаних ОСОБА_1 днів щорічних відпусток в 2010-2014 роках.

Посилання відповідача на викрадення ОСОБА_1 всіх фінансових документів, наказів по підприємству, документів фінансової звітності не можуть бути взяті до уваги. Вказані посилання ОСОБА_1 категорично заперечує, правоохоронними органами такі дії зі сторони ОСОБА_1 встановлені не були та оцінку таким діям не надано.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта, що позивач в день звільнення на роботі не був, вимогу про розрахунок не пред'являв і взагалі при звільненні він був розрахований в повному обсязі.

Як вбачається з наданого відповідачем акту від 16 грудня 2014 року, в цей день ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці з 9 години до 12 години 45 хвилин.

Як зазначено вище відповідачем не було доведено відсутність ОСОБА_1 на роботі 16 грудня 2014 року повний робочий день, а тому саме з цього дня йому слід рахувати середній час за затримку при звільненні.

Крім того, матеріалами справи спростовуються доводи апелянта про виплату всіх належних сум при звільненні позивачу, в тому числі і заробітної плати за грудень 2014 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Кам'янець-Подільського Комунального підприємства "Профдезінфекція" задовольнити частково.

Рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 22 жовтня 2015 року змінити.

Викласти абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції :

Стягнути з Кам'янець-Подільського Комунального підприємства "Профдезінфекція» на користь ОСОБА_1 27013 грн. 84 коп. (грошову компенсацію за невикористані ним дні щорічних відпусток в сумі 5956 грн. 98 коп., невиплачену заробітну плату за грудень 2014 року в сумі 546 грн. 48 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 20 241 грн. 76 коп.), з яких необхідно провести утримання податку з доходу фізичних осіб й інших обов'язкових платежів, та 500 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : (підпис) Судді : (підписи)

З оригіналом згідно : Суддя А.М. Костенко