АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

21 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м Києва в складі:

головуючого - судді: Кирилюк Г.М.,

суддів: Музичко С.Г., Рейнарт І.М.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффазен Банк Аваль», третя особа: ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року,

встановила:

16.11.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним з моменту підписання кредитний договір № 014/0043/74/63300 від 16.08.2006 року, укладений між ним та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» ( далі - АППБ «Аваль»).

Свої вимоги обґрунтовував тим, що всупереч вимогам п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 2.1, п. 3. 2 постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування, інформації у письмовій формі про умови кредитування, а кредитний договір не містить графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. Кредитний договір також не містить інформації, яка передбачена п.3.3, 3.8 вказаної Постанови.

При укладенні кредитного договору відповідачем не було надано необхідної інформації для прийняття виваженого та обґрунтованого рішення, що призвело до порушення його прав як споживача фінансових послуг.

Також вважав, що використання відповідачем грошової одиниці США, як зобов'язання за споживчими кредитами без будь-якого посилання на національну валюту є внесенням у кредитний договір умови, яка є дискримінаційною, що у відповідності до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Посилався також на те, що оспорюваний правочин був вчинений з застосуванням нечесної підприємницької практики, а його положення породжують істотний дисбаланс між правами і обов'язками сторін договору.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги на доводи позивача щодо порушення ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо вимоги про повідомлення споживача у письмовій формі про сукупну вартість кредиту, про введення позивача в оману шляхом не надання інформації про валютні ризики, в порушення ч.3 ст.213 ЦПК України не дослідив повно та всебічно обставини справи.

Перелічуючи підстави для задоволення позову, апеляційна скарга також містить посилання на необґрунтовану відмову суду в задоволенні клопотання про витребування доказів надання ОСОБА_1 перед укладенням договору інформації в письмовій формі про умови кредитування.

В судове засідання сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 16.08.2006 року між ОСОБА_1 та АППБ «Аваль», назву якого змінено на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладено договір № 014/0043/74/63300, відповідно до умов якого позивачу було надано кредитні кошти у розмірі 122 000 доларів США, строком на 240 місяців, тобто до 16.08.2026 року, зі сплатою 12 % річних.

22.06.2009 року до вказаного кредитного договору було укладено додаткову угоду №014/0043/74/63300/1, згідно з якою врегульовано заборгованість відповідача та змінено умови погашення (реструктуризації) кредиту.

21.12.2010 року між сторонами укладено додаткову угоду №014/0043/74/63300/2, згідно з якою строк погашення заборгованості збільшено до 16.08.2036 року, а 07.02.2012 року - додаткову угоду № 014/0043/74/63300/3.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості.

Висновок суду першої інстанції відповідає встановленим фактичним обставинам справи, наданим в судовому засіданні доказам та нормам матеріального права.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з матеріалів справи, після укладення кредитного договору позивач приступив до його виконання, що свідчить про визнання взятих на себе договірних зобов'язань.

В додаткових угодах до кредитного договору позичальник підтвердив, що він повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в ВАТ «РайффайзенБанк Аваль»та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджених Постановою НБУ №168 від 10 травня 2007 року) ( а.с.9, 13, 17).

Право сторін визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті визначено положеннями ст. 524 ЦК України.

Стосовно доводів апеляційної скарги про наявність підстав для визнання недійсним кредитного договору з підстав його укладення внаслідок введення в оману позичальника, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Розпорядившись своїми правами на власний розсуд, позивач не надав суду належних доказів та не навів достатніх обґрунтувань, які саме обставини, що перешкоджали вчиненню правочину, були замовчані чи заперечені банком при укладенні договору, у відповідності до ст. 230 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги в цій частині стосуються незгоди відповідача зі змістом положень договору, проте, не свідчать про існування обставин, які перешкоджали вчиненню правочину, однак були заперечені чи замовчані при укладенні договору.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладення договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Разом з тим, положення ст. 15 і 23 цього Закону не передбачають своїм наслідком можливість визнання кредитного договору недійсним.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення відповідачем вимог Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», з огляду не дату укладення кредитного договору - 16.08.2006 року є необґрунтованими.

Оспорюваний позивачем договір не суперечить вимогам законодавства, встановленим для договорів даного виду, позивачем не надано доказів недійсності договору та(або) його нікчемності, не встановлено таких і судом апеляційної інстанції.

Ризик валютних коливань на час укладення кредитного договору мають обидві сторони договору (кредитор і позичальник). Зміни валютного ринку під час виконання кредитного договору не можуть бути визнані підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді

Справа №22-ц/796/9745/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.