У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,
Кадєтової О.В., Наумчука М.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом будинкоуправління № 1 Самбірської квартирно-експлуатаційної частини району до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 січня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 02 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року Будинкоуправління № 1 Самбірської квартирно-експлуатаційної частини району м. Стрий звернулось до суду з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_7 про солідарне стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в сумі 1428,28 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі користуючись послугами позивача, оплату за надані послуги не вносили, у зв'язку з чим утворилася зазначена заборгованість.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 02 червня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_8, ОСОБА_7 на користь будинкоуправління №1 Самбірської квартирно-експлуатаційної частини району 1 428,28 грн боргу, 243 грн судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 та ОСОБА_7просять судові рішення першої та апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідачі порушили взяті на себе зобов'язання з приводу оплати наданих житло-комунальних послуг. При цьому, судом першої інстанції зауважено, що перебіг строку позовної давності переривається, що не заперечується відповідачем ОСОБА_8, а також добровільною сплатою нею частини боргу.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна.

Судами встановлено, що ОСОБА_8, ОСОБА_7 зареєстровані та проживають у АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Власниками квартири АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), виданого 29 квітня 1998 року Стрийською КЕЧ району зазначено ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_7 (а.с. 150). Загальна площа квартири становить 50,5 кв.м.

Відповідно до розрахунку позивача заборгованість відповідачів за надані послуги станом на 01 червня 2013 року склала 1 428,28 грн (а.с. 8).

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 жовтня 2013 року судовий наказ від 20 серпня 2013 року, виданий Стрийським міськрайонним судом Львівської області за заявою Івано-Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави - Міністерства оборони України в особі його структурного підрозділу Будинкоуправління №1 Самбірської КЕЧ району про стягнення з ОСОБА_8, ОСОБА_7 на користь Будинкоуправління №1 Самбірської КЕЧ району 1 428,28 грн заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг та 114,70 грн судового збору на користь держави, скасовано (а.с. 4).

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875-IV від 24 червня 2004 року) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим, ст. 4 Закону № 1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - постанова № 529).

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону №1875-IV від 24 червня 2004 року, постанови № 529 вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року.

Разом з тим виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання споживачем права виробника, (виконавця) послуг на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Проте, сама по собі відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для відмови в позові про стягнення заборгованості за фактично надані послуги.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 560 «Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» затверджено типовий перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Відповідно до ст. 66 ЖК УРСР, плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Норма загальної площі встановлюється у розмірі 21 квадратного метра на одну особу. Розмір плати за користування житлом (квартирної плати) встановлюється Кабінетом Міністрів України. В одинарному розмірі оплачується загальна площа, що має належати наймачеві та членам його сім'ї за встановленими нормами, а також зайва площа, якщо розміри її на всю сім'ю не перевищують половини норми загальної площі, яку належить мати одній особі. Плата за користування рештою зайвої загальної площі береться в підвищеному розмірі, встановленому Кабінетом Міністрів України. Загальна площа, право користування якою зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім'ї, не вважається зайвою.

Відповідно до положень ст. 162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частиною 1 ст. 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не встановив в повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції взяв до уваги розрахунок наданий позивачем, зі змісту якого вбачається, що заборгованість у відповідачів за надані житлово-комунальні послуги виникла за період з березня 2009 року до травня 2013 року включно, пославшись на те, що відповідачами за січень 2010 року, квітень 2010 року - липень 2010 року, вересень 2010 року - травень 2013 року були здійснені платежі за комунальні послуги не в повному обсязі, а тому строк позовної давності перервався відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України.

Проте із заперечень відповідача ОСОБА_8 вбачається, що вказані платежі останньою проводились у вказані періоди за зазначений проміжок часу, тобто проводила поточну оплату за надані житлово-комунальні послуги, а не в рахунок боргу за минулий час, що не може свідчити про переривання строків позовної давності. Водночас, судом першої інстанції залишилось не з'ясованим за які саме послуги сплачувались відповідачами платежі, оскільки з численних звернень останніх вбачається, що вони заперечували належне надання позивачем житлово-комунальних послуг.

Самостійне зарахування позивачем вказаних сум в рахунок погашення заборгованості відповідачів не має правового значення, оскільки не підтверджує обставин визнання боргу відповідачами та обов'язку повернути його, в зв'язку з чим не дає підстав для висновку про те, що позивач, звертаючись до суду за захистом своїх прав, строків позовної давності не порушив.

Крім того, у своїх письмових запереченнях на позов відповідач наполягав на застосуванні позовної давності, але суд першої інстанції не взяв їх до уваги.

Вирішуючи питання про солідарне стягнення заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території та житлово-комунальні послуги, суд першої інстанції залишив поза увагою, те, що солідарне стягнення такої заборгованості у даних правовідносинах законом не передбачено.

Разом з цим, при вирішенні даного спору суду першої інстанції слід визначитись з відповідною нормою права, яка підлягає до застосування до спірних правовідносин.

Приймаючи до уваги розрахунки позивача, суд першої інстанції не звернув уваги на розбіжності щодо загальної площі спірної квартири, адже відповідно до свідоцтва про право власності (а.с. 150) загальна площа квартири становить 50,5 кв.м, в той час як відповідно до звіту від 11 вересня 2014 року (а.с. 31) така площа становить 52,42 кв.м, що є важливим для визначення розміру нарахування оплати за житлово-комунальні послуги. Поза увагою суду першої інстанції також залишилось і те, що квартира відповідачів відповідно до зазначеного свідоцтва про право власності на квартиру перебуває у частковій спільній власності трьох осіб, що також впливає на нарахування оплати відповідно до частки кожного.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин, судові рішення першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 січня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 02 червня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук