Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 480/983/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

11 липня 2016 року

Миколаївський районний суд Миколаївської області, в складі головуючого судді Шаронової Н.О., за участю секретаря Біди В.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання права власності на спадкове майно,

встановив:

22 березня 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом до Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області (далі - відповідач) про визнання за позивачем права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по провулку Комарова, 1, в селі Тернувате Миколаївського району Миколаївської області, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_2, який помер 29.07.2012.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач ОСОБА_1 посилається на те, що 29.07.2012 помер ї чоловік ОСОБА_2 і після його смерті залишилася спадщина, яка складається з житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями по провулку Комарова, 1, в селі Тернувате Миколаївського району Миколаївської області.

Позивач є єдиним спадкоємцем за законом, як дружина померлого.

У березні 2016 року позивач звернувся з заявою до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори за отриманням Свідоцтва про право на спадщину за законом, але йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, після смерті ОСОБА_2, померлого 29 липня 2012 року, яке складається з житлового будинку по провулку Комарова, 1, Миколаївського району Миколаївської області, в звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно. Посилаючись на законність набуття права власності на нерухоме майно спадкодавцем, позивач просив визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на зазначений житловий будинок.

У судове засідання представник позивача не з'явився, надавши заяву про підтримання позову, в якій також просив суд розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача у судове засідання також не з'явився, але відповідачем подано заяву про визнання позову, у якій відповідач також просив суду розглядати справу без участі його представника.

Дослідивши в судовому засіданні письмові докази по справі, суд дійшов такого.

Позивач ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 (а.с. 4).

29 липня 2012 року ОСОБА_2 помер у віці 79 років у с. Тернувате Миколаївського району Миколаївської області (а.с. 3).

13.04.2016 державний нотаріус Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області ОСОБА_3Г винесла постанову щодо відмови в видачі свідоцтва про право на спадщину, зокрема, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, після смерті ОСОБА_2, померлого 29 липня 2012 року, яке складається з житлового будинку по провулку Комарова, 1, Миколаївського району Миколаївської області, в звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно (а.с.27).

Разом з тим, не зважаючи на відмову нотаріального органу у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу (далі ЦК України) позивач, який на час відкриття спадщини постійно проживав із спадкодавцем, прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_2 за законом (а.с. 15).

ОСОБА_2 за життя набув право власності на житловий будинок № 1 по провулку Комарова в селі Тернувате Миколаївського району Миколаївської області. Дані обставини підтверджується даними погосподарського обліку Ольшанської селищної ради, про те, що вказаний будинок належав спадкодавцеві, технічним паспортом на будинок (а.с.6,7-8, 11, 13, 14).

При вирішенні даного спору суд розмежовує час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

За таких обставин надані позивачем докази в цій частині суд вважає належними, допустимими та такими що підтверджують право власності спадкодавця на спірний житловий будинок.

Таким чином, в силу ст. 1218 ЦК України, позивач успадкував усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю ОСОБА_2 на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті останнього. До таких успадкованих позивачем прав відноситься і право на житловий будинок.

Відповідачем визнається право власності спадкодавця ОСОБА_2 набуте за життя на житловий будинок. Отже, в силу ст. 61 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) зазначені обставини не підлягають доказуванню.

Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заяви відповідачів про визнання позову не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Отже, за викладених обставин позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 213, 215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по провулку Комарова, 1, в селі Тернувате Миколаївського району Миколаївської області, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_2, який помер 29.07.2012.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга Апеляційному суду Миколаївської області через Миколаївський районний суд Миколаївської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_4

11.07.16