Справа № 313/403/14-ц
Провадження № 2/313/1/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2016 р. смт. Веселе

Веселівський районний суд Запорізької області у складі: головуючого - судді Нагорного А.О., при секретарі судового засідання Кравцовій О.В., за участю ОСОБА_1, представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна та позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особистою власністю майна, набутого за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин,

ВCТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 у якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначає, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі, під час якого було придбано квартиру, яка є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

На теперішній час шлюб розірваний. Відповідач порушує її права, так як не надає доступ до спірного майна, при цьому замінив вхідні замки у квартирі. Копії ключів відмовляється їй надавати.

Позивачка у позові зазначає, що вона неодноразово пропонувала відповідачу добровільно поділити спільне майно, але відповідач відмовляється, що свідчить про недосягнення згоди щодо поділу спільного майна та наявність спору.

Відповідач ОСОБА_1 доступ до спірного майна не надає, в звязку із чим вона не змогла залучити спеціаліста з визначення ринкової вартості квартири на момент звернення до суду. Для визначення ціни позову вона взяла за основу вартість нерухомого майна, яка вказана в п.3 договору купівлі-продажу від 26.04.2011 р.

Позивачка просить судові витрати покласти на відповідача.

ОСОБА_1 позовні вимоги ОСОБА_4 не визнав, так як за час спільного проживання з відповідачем за 2008 - 2010 pоки ніякого майна, що підлягало б поділу, ними не було набуто. Він працював один, а його заробіток залежав від отриманого врожаю. ОСОБА_4 знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до 22.09.2012 р. та отримувала державну грошову допомогу на дитину.

Проте, під час судового розгляду справи відповідач ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_4 у якому просить суд на підставі ч.6 ст.57 СК України визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2, набутої за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що він з ОСОБА_5 з 01.11.2008 р. до 29.01.2013 р. перебував у шлюбі. Спільне проживання і сімейні відносини між ними тривали менше двох років. З липня 2010 року і до розірвання 29.01.2013 р. шлюбні відносини, спільне проживання та ведення спільного господарства фактично припинилося.

Їхня сімя мешкала в смт. Веселе, в квартирі матері ОСОБА_4 АДРЕСА_3, з якою у нього не склалися родинні стосунки, що було приводом для сварок та непорозумінь з дружиною. У квартирі крім їхньої сімї, жила її мати та брат.

Через погіршення відношень між ним та його колишньою дружиною через постійні скандали, суперечки та дорікання, що він мало заробляє грошей та безпідставного звинувачення в «зрадах» він був змушений повернутися до своїх батьків у с.Новоолександрівка Веселівського району з якими він постійно проживав до 2014 року, поки не створив свою нову сімю.

За час спільного проживання з ОСОБА_4 з 2008 по 2010 роки ніякого майна, що підлягає поділу, ними придбано не було, так як він працював один, а його заробіток залежав від отриманого врожаю. ОСОБА_4 знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку 22.09.2012 р.

З 2010 року шлюбні відносини не відновлювали.

У квітні 2011 року виникла нагода придбати окрему квартиру. Він запропонував ОСОБА_4, заради сина, спробувати зберегти сімю, але за його умов, що вони будуть жити окремо від її матері.

Квартиру оглядав та домовлявся з її продавцем про купівлю він.

Грошей у нього на покупку квартири фактично не було, так як він займається сільськогосподарськими роботами, його заробіток носить сезонний характер, то він був вимушений терміново позичити потрібну суму у родичів та знайомих ОСОБА_6 і ОСОБА_7 З боргами повністю розрахувався тільки у 2015 році.

Під час оформлення договору купівлі продажу квартири нотаріус зобовязав його отримати дозвіл ОСОБА_4, з якою він юридично перебував у шлюбі. При укладенні договору ОСОБА_4 була присутня у нотаріуса і з чоловіком продавця перебувала у сусідній кімнаті. Жодних заяв не писала, нічого не підписувала, пояснень, крім того, що вона на той час є дружиною, не надавала. Нотаріус з нею не спілкувався. Після оформлення договору купівлі продажу вона повернулась до себе додому в смт.Веселе, а він в с.Новоолександрівка.

ОСОБА_1 у своєму позові зазначає, що в червні 2011 року він з відповідачкою дійшли до висновку, що далі проживати разом вони не можуть. На розлучення позовну заяву подала ОСОБА_4 З липня 2010 року спільно вони не проживали, спільного господарства не вели.

Відповідач вважає, що спірна квартира, хоча й набута під час шлюбу, але є його особистою власністю, придбаною за час окремого проживання з ОСОБА_4

Судові витрати у справі просив залишити за ним.

Ухвалою суду від 07.09.2015 р. позови об'єднані в одне провадження.

Вислухавши представників сторін, допитавши свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, вивчивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд прийшов до наступного.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 31,119,215 ЦПК України, визначати предмет та підстави позову є виключним правом позивача і суд не може їх змінити без згоди позивача.

Таким чином, у разі порушення цивільного права відповідно до ст.ст. 3,11,31 ЦПК України особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу, а перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду у відповідності до ст.4 ЦПК є обов'язком суду.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

01.11.2008 р. сторони уклали шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Веселівського районного управління юстиції Запорізької області України. Свідоцтво про шлюб серії 1-ЖС № 061631( а.с.6).

Від шлюбу мають сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ЖС № 125779 від 26.09.2009 р. (а.с.7).

26.04.2011 р. відповідач ОСОБА_1 з громадянкою ОСОБА_9 уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2.

Зі змісту договору вбачається, що ОСОБА_1 купив у ОСОБА_9 квартиру, яка складається з 2-х кімнат, стіни цегляні, загальною площею 55,0 кв.м, житловою площею 29,0 кв.м, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим Комунальним підприємством «Веселівське районне бюро технічної інвентаризації» 01.02.2011 р. за номером 28853419, реєстраційний номер майна 6061339.

З пункту 3.1. договору загальна вартість відчужуваного нерухомого майна згідно витягу з реєстру прав власності прописаному в п.1.2. цього договору становить 35 023,00 грн.

З пункту 3.3. договору ціна нерухомого майна, що купується покупцем за цим договором, становить 35 000,00 грн.

Договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Веселівського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_10 (а.с.8-9).

Зі змісту витягу з реєстру про державну реєстрацію прав № 29789582, виданого Комунальним підприємством «Веселівське районне бюро технічної інвентаризації» вбачається, що власником квартири є ОСОБА_1, на підставі договору купівлі-продажу (реєстр № 770 від 26.04.2011 р.), з приватною формою власності та часткою 1/1(а.с.10).

Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 29.01.2013 р. шлюб між сторонами розірвано (а.с.7).

Відповідно до ст.60 СК України кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оспорювана квартира не є річчю індивідуального користування.

Ст.69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 25.11.2015 року, справа № 6-2333цс15, яка у відповідності до ст.360-7 ЦПК України має бути обовязковою у застосуванні відповідної правової норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Під час судового розгляду справи суд встановив, що ОСОБА_4 до укладення 01.11.2008 р. шлюбу з ОСОБА_1 офіційно працювала начальником організаційного відділу Веселівської районної ради і її заробітна плата за період з 01.11.2008 р. по 31.07.2009 р. склала 28 161,29 грн., а з 01.10.2012 р. по 28.02.2013 р. - 6 590,53 грн.( а.с.91-92).

Крім того, суд встановив, що згідно довідки про доходи від 26.08.2015 р. № 1668 ОСОБА_4 за період часу з 01.10.2009 р. до 22.09.2012 р. отримувала допомогу при народженні дитини, а саме сина ОСОБА_11, 22.09.2009 р. та допомогу по догляду за дитиною до трьохрічного віку працюючим жінкам на загальну суму 29 559,12 грн. (а.с.26).

ОСОБА_1 відповідно із записом № 4 трудової книжки серії УКР № 1444463 від 29.07.1997 р. офіційно з 28.01.2003 р. по теперішній час ніде не працює (а.с.32,55,56).

На обліку в Державній службі зайнятості України не перебуває, що підтверджується довідкою № 209 від 08.04.2014 р.(а.с.31).

ОСОБА_1 має у приватній власності земельну ділянку 8,34 га, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії 111-ЗП № 006775, виданого 19.08.2002 р. ( а.с.33,54).

Відповідно до довідки № 2640/10/08-05-17 від 13.10.2015 р., виданої Веселівським відділенням Мелітопольської ОДПІ ГУ ДФС у Запорізькій області, задекларований дохід ОСОБА_1 за 2009-2012 р., реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , згідно програм БЕСТ ЗВІТ ORACLE «Податковий блок» складає: 2009 рік-1 563,20 грн.; 2010 рік -3 052,62 грн.; 2011 рік 3 052,62 грн.; 2012 рік 5 360,19 грн. (а.с.119).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 29.01.2013 р. у цивільній справі № 0804/1886/2012 задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Під час розгляду справи суд встановив, що у червні 2011 року відповідач ОСОБА_1 залишив позивачку та їхнього спільного сина, забрав свої речі й почав жити окремо ( а.с.7).

Рішенням суду від 29.01.2013 р. встановлено, що сторони фактично припинили спільне проживання у червні 2011 року, а договір купілі-продажу квартири був укладений 26.04.2011 р.

Також фактичне припинення спільного проживання в червні 2011 року визнає і ОСОБА_1, який у своїй позовній заяві зазначив, що в червні 2011 року вони дійшли до висновку, що далі проживати разом не можуть ( а.с.3).

За таких обставин суд прийшов до висновку, що спірна квартира № 30, яка розташована в будинку № 2 по вул.Макаренка, смт.Веселе, Запорізька область придбана за спільні кошти і належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до розяснень п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна» № 11 від 21.12.2007 р., само по собі розірвання шлюбу, а відтак і припинення фактичних шлюбних відносин, не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Тому позов ОСОБА_4 підлягає задоволенню.

Твердження ОСОБА_1 щодо не ведення спільного господарства та не проживання з ОСОБА_4 однією сімєю спростовуються довідкою про склад сімї від 01.04.2011 р. № 1705, а також рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 29.01.2013 р. у справі № 0804/1886/2012 (а.с 7, 25).

До поданого ОСОБА_1 доказу - акту обстеження від 02.04.2014 р. № б/н суд підходить критично, оскільки акт складений не уповноваженими особами зі слів очевидців, без попередження останніх щодо наслідків надання завідомо неправдивих показів та значно пізніше (практично три роки потому) ніж ті обставини щодо яких він складений. Крім того, викладені у ньому обставини, а саме, проживанням ОСОБА_1 з липня 2010 р. у с.Новоолександрівка без своєї сімї, спростовуються рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 29.01.2013 р. у цивільній справі № 0804/1886/2012, яким встановлено, що сторони фактично припинили спільне проживання у червні 2011 року (а.с. 7, 29).

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особистою власністю квартири АДРЕСА_4, набутої за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин, суд відмовляє з наступних підстав.

Частиною 6 ст.57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Відповідно до ст. ст. 58, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Під час судового розгляду справи ОСОБА_1 заявив, що грошей у нього фактично на придбання квартири не було, тому він вимушений терміново позичати потрібну суму у родичів та знайомих ОСОБА_6 і ОСОБА_7 З боргами повністю він розрахувався тільки у 2015 році.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7, дав пояснення про те, що він є приватним підприємцем. З ОСОБА_1 підтримує товариські стосунки. До нього дійсно звертався ОСОБА_1 з проханням позичити 25 000,00 грн. на покупку квартири. Проте він ОСОБА_1 позичив 20 000,00 грн. до квітня 2014 року.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6, дав пояснення про те, що він працює механізатором. До нього звернувся ОСОБА_1 з проханням позичити йому 15 000,00 грн. на придбання квартири. Зазначену суму він ОСОБА_1 позичив, але строки повернення не обговорювали.

До показів свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_6 суд підходить критично, так як їхні покази не узгоджуються з іншими доказами у справі.

Так позовна заява ОСОБА_1 про визнання особистою власністю майна набутого за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин зареєстрована за вхідним номером 3109/15 від 20.08.2015 р.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 стверджує, що він з боргами повністю розрахувався тільки у 2015 році, тобто до дня подачі заяви до суду, а саме 20.08.2015 р.(а.с.2-4).

Проте таке твердження спростовується показами допитаних 01.10.2015 р. свідків ОСОБА_6, який заявив, що останню частину позики у сумі 2 500,00 грн. ОСОБА_1 йому сплатив 30.09.2015 р. та ОСОБА_7, якому останню частину позики у сумі 3 000,00 грн. ОСОБА_1 сплатив 20.11.2015 р.

Крім того, під час допиту свідок ОСОБА_6 дав покази, які не узгоджувалися з показами ОСОБА_1 у частині місця, часу повернення ОСОБА_1 позики та купюри, якими ОСОБА_1 повертав позику.

Також пояснення ОСОБА_1 щодо повернення ОСОБА_7 та ОСОБА_6 сум у 2011 та 2012 роках за позиками не узгоджуються із задекларованими його доходами. Так відповідно до довідки № 2640/10/08-05-17 від 13.10.2015 р. задекларований дохід ОСОБА_1 за 2011 рік склав 3 052,62 грн., а за 2012 рік 5 360,19 грн.

Згідно розписок та пояснень ОСОБА_1 17.10.2011 р. віддав ОСОБА_6 борг за позикою 2 000,00 грн., а 15.10.2011 р. ОСОБА_7 3 000,00 грн. Всього 5 000,00 грн. Однак у податковій інспекції за 2011 рік ОСОБА_1 задекларував 3 052,62 грн. (а.с.119).

Згідно розписок, пояснень ОСОБА_1 25.07.2012 р. віддав ОСОБА_6 борг за позикою 3 000,00 грн., а 27.07.2012 р. ОСОБА_7 3 000,00 грн. Всього 6 000,00 грн. Однак у податковій інспекції за 2012 рік ОСОБА_1 задекларував 5 360,19 грн. (а.с.119).

ОСОБА_1 розписки до позовної заяви не долучав і у переліку документів додатку, що долучаються до позовної заяви, не зазначені ( а.с.4).

Твердження ОСОБА_1 про те, що квартира придбана за час окремого проживання з ОСОБА_4 спростовується рішенням суду від 29.01.2013 р., яким встановлено, що сторони фактично припинили спільне проживання у червні 2011 року.

Договір купівлі-продажу квартири був укладений 26.04.2011 р., тобто до червня 2011 року, з якого сторони фактично припинили спільне проживання.

Допитаний у судовому засіданні приватний нотаріус ОСОБА_10, який посвідчував договір купівлі-продажу квартири від 26.04.2011 р. , твердження ОСОБА_1 про те, що його дружина не була присутня під час укладення договору і ніяких документів не підписувала, спростував.

Нотаріус ОСОБА_10 заявив, що сторони на час укладення договору купівлі-продажу квартири перебували у зареєстрованому шлюбі і ОСОБА_4, відповідно до вимог ст.65 СК України, повинна надати письмову згоду ОСОБА_1 на укладення договору.

Для укладення договору сторони надали всі необхідні документи, серед яких було і свідоцтво про укладення шлюбу. Нотаріус ОСОБА_10 заявив, що з поведінки сторін він зробив висновок , що договір укладався в інтересах сімї.

Також нотаріус надав суду для огляду реєстраційну справу з матеріалами договору купівлі-продажу квартири від 26.04.2011 р.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Питання із судовими витратами у справі вирішити відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

На підставі викладеного, ст.ст.60,65,68-70 СК України, ст. 372 ЦК України, керуючись розясненнями Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 р., ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Первісний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особистою власністю квартири АДРЕСА_2, набутої за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області через Веселівський районний суд в установленому законом порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

Веселівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_12

09.02.2016