АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1661/16 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 635/8599/15-ц Панас Н.Л.
Категорія: майнові Доповідач - Швецова Л.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді : Швецової Л.А.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

За участі секретаря: Єрьоменко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Харківського районного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в обгрунтування послався на те, що 13 листопада 2008 року між ним та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. за реєстровим №3918. Згідно з цим договором відповідач ОСОБА_4 отримала від нього кошти у розмірі 59000 доларів США, які зобов'язалась повертати частинами до 13 травня 2009 року.

13 травня 2009 року між ним та відповідачем був укладений додатковий договір №1 до договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. за реєстровим №1842. Згідно з цим договором загальна сума позики була збільшена на 7500 доларів США і склала 66500 доларів США, яку відповідач зобов'язався повернути не пізніш 13 листопада 2009 року.

Крім того, 13 листопада 2008 року між позивачем та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. за реєстровим №3920. Згідно з цим договором відповідач, на забезпечення належного виконання нею своїх обов'язків за договором позики, передала в іпотеку належний їй житловий будинок з господарськими та надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. 13 травня 2009 року між сторонами був укладений Додатковий договір №1 до Договору іпотеки від 13 листопада 2008 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. за реєстровим №1844 і за яким відповідач на забезпечення належного виконання нею своїх обов'язків за договором позики передала також в іпотеку земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач, незважаючи на рішення суду, свої обов'язки за договором позики не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 16 квітня 2015 року становить 764672 грн. 13 коп. Відповідачі, незважаючи на неодноразові попередження, в добровільному порядку звільняти предмет іпотеки відмовляються, виплати за договором позики не провадять. Тому ОСОБА_3 просив в рахунок задоволення його вимог за договором позики віл 13.09.2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме - житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий НОМЕР_1 за тією ж адресою, шляхом її продажу за процедурою, передбаченою ст.38 Закону України "Про іпотеку" за ціною, згідно з п.4 Договору іпотеки у розмірі 500000 грн., але не нижче за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності або незалежного експерта на час продажу, з виселенням відповідачів та переданням предмету іпотеки в управління позивача з наданням права особисто або через представника пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, одержувати і подавати необхідні довідки та будь-які інші документи, пов'язані з реалізацією іпотечного майна, а також вчиняти будь-які інші дії, пов'язані з продажем предмету іпотеки. Крім того, просив стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, укладеним 13 листопада 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зі змінами, внесеними додатковим договором №1, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 13 травня 2009 року, а саме:

- житловий будинок літер А-1, загальною площею 346,4 кв. м., житловою площею 131,4 кв. м. з надвірними спорудами - огорожею №№1-4, свердловиною літер С, каналізаційною ямою літер Я, замощенням №1, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1;

- земельну ділянку, площею 0,12 га, кадастровий НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1;

загальна вартість земельної ділянки та житлового будинку з надвірними спорудами, за договором іпотеки, становить 500000 (п'ятсот тисяч) грн.;

- в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 за договором позики від 13 листопада 2008 року, в редакції Додаткового договору №1 від 13 травня 2009 року в сумі 764672 грн. 36 коп., шляхом надання права ОСОБА_3 на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, на умовах та в порядку, викладеному у ст. 38 Закону України "Про іпотеку", за ціною, встановленою у пункті 4 Договору іпотеки у розмірі 500000 грн., але не нижче за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки суб'єктом оціночної діяльності або незалежного експерта на момент укладення договору купівлі-продажу.

Надано ОСОБА_3 право на проведення особисто або через представника усіх дій, пов'язаних із реалізацією предмета іпотеки, в тому числі на виготовлення, отримання оригіналів, копій, дублікатів правовстановлюючих документів, технічної документації на вищевказаний житловий будинок.

ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 виселено з будинку АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 162 (сто шістдесят дві) грн.40 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 162 (сто шістдесят дві) грн.40 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 162 (сто шістдесят дві) грн.40 коп.

Не погодившись із зазначеним вище рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського районного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, апелянт зазначив, що спірним рішенням відповідачів виселено з будинку, який є предметом іпотеки, без надання іншого постійного жилого приміщення за тієї умови, що будинок був придбаний не за рахунок наданої позивачем позики.

Також, апелянт вказує, що задовольняючи позов ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки суд допустив притягнення відповідачів до подвійної відповідальності, так як іпотекою забезпечений договір позики від 05.09.2013 року, за яким з відповідача вже стягнуто заборгованість у судовому порядку.

Крім того, апелянт вказує, що ОСОБА_2 не отримував судову повістку про виклик у судове засідання, призначене на 24.12.2015 року, у матеріалах справи відсутні докази про належне повідомлення відповідачів про згадане судове засідання. ОСОБА_5 перебуває у довготривалому відрядженні за межами України та не був належним чином повідомлений про судове засідання, призначене на 24.12.2015 року. Більше того, ОСОБА_4 жодного разу не отримувала судову повістку у рамках даної справи, перебуває у безпорадному стані, самостійно не пересувається у зв'язку із захворюванням тазостегнового суглобу, що підтверджується консультативним висновком №787075.

Крім цього, ОСОБА_2 фактично був позбавлений можливості висловити свою позицію щодо позовних вимог, чим порушено принцип змагальності сторін, обов'язкова реалізація якого передбачена ЦПК України.

Також апелянт вважає, що судом були порушені вимоги ст. 224 ЦПК України, оскільки в судове засідання 24.12.2015 року не з'явилась жодна із сторін справи і тому суд повинен був ухвалити заочне рішення.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача апеляційну скаргу підтримав.

Позивач та його представник в судове засідання не з»явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів із будинку, суд першої інстанції виходив з того, що іпотечним договором передбачений єдиний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності та ухвалюючи рішення про виселення, районний суд виходив з то, що Законом України « Про іпотеку» передбачено при зверненні стягнення виселення мешканців у тому випадку, коли житловий будинок є предметом іпотеки.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте, рішення суду першої інстанції таким вимогам закону не відповідає, зважаючи на допущення судом помилки при застосуванні норм матеріального права.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не оспорюється сторонами, що 13 листопада 2008 року між позивачем та ОСОБА_4 був укладений договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. за реєстровим №3918. Згідно з цим договором ОСОБА_4 отримала від нього кошти у розмірі 59000 доларів США, які зобов'язалась повертати частинами до 13 травня 2009 року.

13 травня 2009 року між ним та відповідачем був укладений додатковий договір №1 до договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. за реєстровим №1842. Згідно з цим договором загальна сума позики була збільшена на 7500 доларів США і склала 66500 доларів США, яку відповідач зобов'язався повернути не пізніш 13 листопада 2009 року.

Крім того, 13 листопада 2008 року між позивачем та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. за реєстровим №3920. Згідно з цим договором відповідач, на забезпечення належного виконання нею своїх обов'язків за договором позики, передала в іпотеку належний їй житловий будинок з господарськими та надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. 13 травня 2009 року між сторонами був укладений Додатковий договір №1 до Договору іпотеки від 13 листопада 2008 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. за реєстровим №1844 і за яким відповідач на забезпечення належного виконання нею своїх обов'язків за договором позики передала також в іпотеку земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05 вересня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу 639312 грн., що еквівалент 79984 доларів США та суму нарахованих штрафних санкцій 1830000 грн.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11 грудня 2013 року, рішення суду першої інстанції було змінено, в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу у сумі 1830000 грн. відмовлено.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківскьої області від 15 січня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 квітня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 проценти за користування позикою за період з 27 грудня 2012 року по 26 травня 2014 року в розмірі 86199,75 грн та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 три відсотки річних від спростроченої суми за договором позики за період з 27 грудня 2012 року по 26 травня 2014 року у сумі 36319,50 грн., а також суму судовго збору 160 грн.77 коп. В іншій частині в задоволенні позвних вимог відмовлено.

Вказана сума заборгованості знайшла своє підтвердження в матеріалаї справи.

Відповідно до п. 7 договору іпотеки від 13.11.2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, іпотекодержатель має право дострокового звернення стягнення на предмет іпотеки - при простроченні іпотекодавцем сплати будь-якого з поточних платежів більш ніж на десять днів за договором позики в забезпечення якої укладається цей договір.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч. 6 ст. З Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

За змістом частини 1 статті 37 вищезазначеного Закону України іпотекодержатель може задовольняти забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки зазначений спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки був передбачений договором іпотеки, укладеного між сторонами, то на підставі ч.2 ст. 16 ЦК України іпотекодержатель має право вимагати застосування його судом.

Аналогічні висновки викладені в правових позиціях Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року, від 11 грудня 2013 року та від 30 березня 2016 року по справам № 3-139гс11, № 6-124цс13 та № 6-1851цс15, які відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України повинні враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Однак, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

При ухваленні нового рішення колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами 1, 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання.

Пунктом 7 договору іпотеки від 13.11.2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, передбачено, що іпотекодержатель має право дострокового звернення стягнення на предмет іпотеки - при простроченні іпотекодавцем сплати будь-якого з поточних платежів більш ніж на десять днів за договором позики в забезпечення якої укладається цей договір.

Судова колегія вважає, що позивач, відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» та умов договору, набув право дострокового звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки боржник допустив прострочку виконання зобовязань за кредитним договором, у звязку з чим виникла прострочена заборгованість за тілом кредиту та процентами.

Проте, колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок та земельну дулянку не є співмірним з сумою простроченої заборгованості за договором позики та додатковим договором та вартістю іпотечного майна.

З матеріалів справи вбачається, що представником позивача в судове засідання суду першої інстанції були надані заяви про розгляд справи за його відсутності, а судові повістки направлені на адресу відповідачів повернулися не врученими у зв»язку зі спливом строку зберігання. Суд першої інстанції ухвалив рішення за відсутності сторін, тому представником позивача та представником відповідача в судове засідання суду апеляційної інстанції були надані звіти про оцінку майна, стосовно якого вирішується питання щодо звернення стягнення.

Так, відповідно звіту про незалежну оцінку майна, долученого до матеріалів справи представником ОСОБА_3, вартість житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 станом на 11.05.2016 року складає 1 524 160 грн. та варість земельної ділянки за вищевказаною адресою складає 122 000 грн.

Згідно з звітом незалежної оцінки майна - житлового будинку з надвірними забудовами, розташованого на земельній ділянці площею 1200 кв.м. станом на 03.10.2016 року, долученого до матеріалів справи представником ОСОБА_2, вартість складає 2 516 600 грн. з урахуванням вартості земельної діяльнки у сумі 280 100 грн.

З письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, вбачається, що вартість предмету іпотеки - житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на день укладення договору іпотеки, становить 562 844 грн. та земельної ділянки - 114 839,56 грн. ( т. 1 а.с. 38).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що за всіма оцінками вартості предмета іпотеки, які містяться в матеріалах справи, вартість житлового будинку та земельної ділянки значно вище заборгованості за договором позики.

Тому колегія суддів вважає, що дійсна вартість будинку та земельної діялнки, станом на час вирішення справи в суді апеляційної інстанції, відповідає вартості, розмір якої встановлений висновком спеціаліста від 03.10.2016 року та становить 2 516 600 грн., що відповідає 97028 доларів США, так як з звіту про незалежну оцінку житлового будинку від 03.10.2016 року вбачається, що спірний будинок безпосередньо оглянутий спеціалістом, враховані всі обставини, необхідні для встановлення його дійсної вартості.

Зазначені обставини не були враховані під час проведення оцінки житлового будинку у висновку спеціаліста від 11 травня 2016 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на зазначений житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, який по вартості значно перевищує суму боргу ОСОБА_4 за договором позики, в забезпечення виконання якого було укладено договір іпотеки, спричинить порушення прав та законних інтересів відповідача, оскільки різниця між вартістю житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки ( 2 516 600 грн.) та сумою заборгованості за договором позики (764 672,36 грн.), поверненню на користь ОСОБА_7 не підлягає.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на житловий будинок та земельну ділянку задоволенню не підлягають, оскільки вартість предмету іпотеки та сума заборгованості за договором позики не є співмірними. Даний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки порушує права іпотекодавця.

Крім цього, задовольняючи позов в частині виселення відповідачів, районний суд виходив з того, що заборгованість за договором позики досі залишається не виплаченою; письмова вимога іпотекодержателя про добровільне виселення з займаної житлової площі залишилась поза увагою мешканців, у позивача є право вимагати примусового виселення відповідачів з житлового будинку, що є предметом іпотеки. Відповідачем не надано належних доказів які б спростовували доводи позивача. Подальша реєстрація відповідачів у будинку, що є предметом іпотеки, унеможливлює її реалізацію, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси Іпотекодержателя. При цьому суд послався на норми ст.. 40 Закону України «Про іпотеку» які за висновками суду передбачають можливість виселення відповідачів із іпотечного будинку.

Стаття 109 ЖК УРСР передбачає наступний порядок виселення з жилих приміщень.

ч. 1 Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

ч. 2 Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого

приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Частина друга статті 109 із змінами, внесеними згідно із Законом N 3795-VI від 22.09.2011 .

ч. 3 Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Частина третя статті 109 із змінами, внесеними згідно із Законом N 3795-VI від 22.09.2011 .

ч. 4 Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.( Стаття 109 із змінами, внесеними згідно із Законом N 898-IV від 05.06.2003).

Однак при цьому районний суд всупереч вимог ст.. 213 ЦПК України про законність та обгрунтованість рішення не з'ясував, що іпотечний будинок та земельна ділянка не були придбавні відповідачем за рахунок коштів, отриманих за договором позики.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР і тому підстав, для задоволення позовних вимог в частині виселення відповідачів не вбачається.

Таким чином, оскільки суд не з'ясував обставини, що мають мають значення для справи, внаслідок чого порушив і неправильно застосував норми матеріального права, то з передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підстав рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 315, 319, 323-325, 327 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки відомовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: