Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 337/5091/15 Головуючий у 1 інстанції: Кучерук І.Г.
№ провадження 22-ц778/530/16 Суддя-доповідач: Стрелець Л.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2016 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізькій області у складі:

головуючого Гончар М.С.,

суддів Стрелець Л.Г.,

Савченко О.В.,

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання права особистої приватної власності на частину об'єкту нерухомого майна, придбаного під час шлюбу, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання права особистої приватної власності на частину об'єкту нерухомого майна, придбаного під час шлюбу

В обґрунтування позову зазначав, що з 20 листопада 1992 року по 23 липня 2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі, від якого мають двох дітей: повнолітню дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

28 грудня 2001 року він, разом зі своїми батьками уклали договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_2.

25 січня 2002 року Запорізьким МБТІ зареєстровано право приватної власності за ним та його батьками в рівних частках, кожному по 1/3 частки квартири.

Незважаючи на те, що 1/3 частка спірної квартири ним придбана під час шлюбу з відповідачем, проте він вважає її особистою приватною власністю.

Зазначає, що 28 грудня 2001 року його батьки, які були співвласниками квартири АДРЕСА_1, здійснили продаж цієї квартири за 42 720 грн., уклавши договір купівлі-продажу квартири.

День у день відбувся правочин щодо покупки спірної квартири за 27 695 грн.

Його було залучено в якості покупця до договору купівлі-продажу спірної квартири за обоюдним бажанням батьків, без внесення ним будь-яких грошових коштів, оскільки мала місце значна різниця коштів між проданою квартирою та придбаною.

Таким чином, надаючи йому право власності (співвласника) на 1/3 частину спірної квартири, його батьки фактично подарували йому цю частку за вилучені кошти від продажу їх нерухомого майна.

Тож частки, яка могла б враховуватися як спірне майно подружжя у придбаній квартирі немає.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 придбаного під час шлюбу.

Заочним рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2015 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 у засідання апеляційного суду не з»явилась

В порушення вимог ч.3 ст. 27 ЦПК України отримувати повістки про виклик у судове засідання, що призначалось на 04.02.2016 року відповідач ОСОБА_4 не бажає, у зв'язку з чим повістка була повернута до апеляційного суду за закінченням терміну зберігання.

За вказаних обставин та враховуючи, що про дату, час та місце розгляду справи ОСОБА_4 повідомлялась також через розміщення на офіційному веб-порталі "Судова влада, у відповідності до ст. 305 ЦПК України справа розглядається за відсутності відповідача.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.11.1992 року.

Рішенням Хортицького районного суду від 23.07.2015 року шлюб між сторонами розірвано.

28.01.2001 року ОСОБА_5. та ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу продали квартиру АДРЕСА_1 за 42 720 гривень.

28.01.2001 року ОСОБА_3., ОСОБА_5. та ОСОБА_6 за договором купівлі - продажу від 28.12.2001 року, посвідченим 28.12.2001 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О., за реєстром № 9811, придбали квартиру АДРЕСА_2. Квартира придбана за 27695 гривень. Кожному із співвласників квартири належить по 1/3 частини квартиру АДРЕСА_2.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує на те, що 1/3 частини вказаної квартири, яка є його власністю фактично була подаровано йому його батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6. і тому є його особистою власністю, незважаючи на те, що була придбана під час шлюбу з відповідачкою.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України ) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України .

Як вбачається з матеріалів справи, права і обов'язки щодо спірного майна виникли у момент його придбання, у 2001 році, і правовідносини між сторонами з приводу права власності на нього нормами СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, не регулюються, а підлягають застосуванню норми КпШС України.

Згідно ст. 22,28 КпШС України, який був чинний на час придбання вказаної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно з ст.60 СК України майно нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною власністю.

Стаття ст.68 ч.1 СК України визначає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

У ст. 328 ЦК України йдеться, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Окремо нормами ст.57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Разом з тим, відповідно до вимог п.2,4 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Тобто, названі норми матеріального права припускають існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя.

Заявник обґрунтовував свою позицію тим, що батьки фактично йому подарували 1/3 спірної квартири, оскільки продавши належну їм квартиру і в той же день придбали іншу квартиру вказавши у договорі купівлі продажу його, як співвласником квартири, якому належить 1/3 частина.( а.с.5,6).

Згідно зі ст.57,58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Нормами ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Належних доказів того, що саме грошові кошти батьків позивача були направлені на придбання 1/3 частини спірної квартири, що належить ОСОБА_3. у справі не немає.

Не надано доказів і про те, що кошти від родичів взагалі були передані позивачу у особисту власність (як-то: договір дарування, пожертви чи інше).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

З урахуванням викладеного, посилання на підтвердження факту належності заявнику особисто 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 не є прийнятними.

За таких обставин колегія суддів вважає, що заявлений позов суд вирішив з урахуванням зазначених обставин і вимог закону, а тому підстав для скасування рішення не вбачається.

Керуючись ст.307,308,313-315,317 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2015 року в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: