Номер провадження 2/754/2282/16
Справа №754/1795/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.

за участю секретаря - Макас Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" до ОСОБА_2 про спонукання до виконання мирової угоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.02.2008 року між ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" та ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір на суму 24051, 50 доларів США із сплатою відсотків у розмірі 10 % річних. У подальшому відповідно до Додаткового договору № 3 між сторонами було погоджено підвищення відсоткової ставки до 14, 5 %. Відповідач порушив умови Договору стосовно щомісячного повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, у зв"язку з чим Банку звернувся до суду з відповідним позовом. На стадії судового розгляду між сторонами була укладена Мирова угода 23.01.2013 року, яка була визнана судом та затверджена ухвалою від 23.01.2013 року. Але відповідач умови мирової угоди не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 26.01.2016 року становить 7978, 74 доларів США, що у перерахунку за курсом НБУ складає 198110, 66 грн. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд зобов"язати відповідача до виконання мирової угоди, укладеної між сторонами 23.01.2013 року, а також стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за Кредитним договором від 06.02.2008 року у розмірі 7978, 74 грн., що у перерахунку за курсом НБУ становить 198110, 66 грн.

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що умовами Мирової угоди було визначено суму боргу відповідача у розмірі 65531, 89 грн., саме у гривнях відповідач повинен був сплачувати щомісячні платежі. Дійсно, відповідач несвоєчасно та не у повному обсязі певний час виконував умови мирової угоди, але на даний час вся сума боргу відповідачем сплачена, що підтверджується відповідними квитанціями, а тому підстав для стягнення боргу немає. На підставі викладеного представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити повністю.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Банку не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 06.02.2008 року між ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" та відповідачем ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір № 183/П, відповідно до якого Банк надав відповідачу грошові кошти у розмірі 24051, 50 доларів США із сплатою відсотків у розмірі 10 % річних. Додатковим договором № 3 до Кредитного договору сторонами було погоджено підвищення відсоткової ставки до 14, 5 % річних.

Відповідно до п. 2.5.1 Кредитного договору повернення кредиту буде здійснюватися шляхом поповнення поточного рахунку, визначеного у п. 2.1.1, шляхом внесення готівкових кошів через касу Банку або безготівковим перерахуванням у сумі, не меншій суми чергового погашення частини кредиту, процентів та інших плат, відповідно до умов Договору.

Згідно із п. 3.3.3 Кредитного договору позичальник зобов"язаний щомісячно повертати частини кредитних коштів, згідно з умовами, визначеними в п. 2.5.1 цього Договору, та не пізніше визначеного п. 1.2 Договору строку, повернути банку всю суму наданих кредитних коштів, сплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати кошти, передбачені п. 1.3.1, 2.3 Договору, а також на вимогу Банку сплачувати неустойку.

Проте, відповідачем були порушені зобов"язання стосовно щомісячного повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування Кредитом, як це було встановлено п. 2.5 Кредитного договору.

У зв"язку із невиконанням відповідачем Умов Кредитного договору Банк звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.

На стадії судового розгляду між сторонами 23.01.2013 року була укладена Мирова Угода. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.01.2013 року вказана мирова угода була затверджена судом.

Відповідно до умов Мирової угоди сторони прийшли до мирової угоди, згідно якої ОСОБА_2 зобов"язується сплатити заборгованість за кредитним договором від 06.02.2008 року в сумі 8198, 66 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 23.01.2013 року становить 65531, 89 грн., починаючи з січня 2013 року до 01.01.2016 року. Термін сплати заборгованості складає 36 місяців.

Також сторони по справі домовились про порядок погашення заборгованості ОСОБА_2 наступним чином:

1) з першого по тридцять п"ятий місяць щомісяця не пізніше 27 числа вносити на рахунок не менше 1772, 00 грн., а тридцять шостого місяця - залишок заборгованості;

2) у випадку виникнення прострочення заборгованості більше, ніж на 30 днів, відносити процедуру примусового стягнення заборгованості.

Перед укладенням Мирової угоди між сторонами була досягнута домовленість про те, що ОСОБА_2 сплачує до 20.01.2013 року на рахунок Банку суму кредиту у розмірі 12000, 00 доларів США, а на залишок суми кредиту та відсотків між сторонами укладається Мирова угода.

Як встановлено при розгляді справи, ОСОБА_2 16.01.2013 року були виконані дані домовленості і сплачено на рахунок Банку 96840, 00 грн., що було еквівалентно станом на 20.01.2013 року сумі 12000, 00 доларів США, що підтверджується відповідною квитанцією від 16.01.2013 року.

На залишок суми 8198, 66 доларів США, що включала повну суму заборгованості та відсотків по кредиту із розрахунку на 06.02.2015 року включно (кінцевий строк користування кредитом).

В укладеній між сторонами Мировій угоді було досягнуто згоди щодо суми, терміну та порядку оплати заборгованості за Кредитним договором, а також було узгоджено продовження терміну користування кредитом до 01.01.2016 року.

28.01.2013 року відповідачем було проведено оплату частини заборгованості за Кредитним договором у рамках виконання Мирової угоди на суму 1772, 00 грн., що підтверджується квитанцією від 28.01.2013 року.

Згідно умов Мирової угоди (п. 10) кожна із сторін не вправі в односторонньому порядку розірвати цю мирову угоду або змінити її умови.

Пунктом 3 Мирової угоди визначено, що у випадку виникнення прострочення заборгованості більше, ніж на 30 днів, позивачем відновлюється процедура примусового стягнення заборгованості.

У своїх позовних вимогах позивач просить суд спонукати відповідача до виконання Мирової угоди від 23.01.2013 року, при цьому визначає розмір заборгованості відповідача станом на 26.01.2016 року у розмірі 198110, 66 грн., що є еквівалентом 7978, 74 доларів США.

Але відповідно до умов Мирової угоди від 23.01.2013 року (п.2) відповідач повинен сплатити за Кредитним договором суму заборгованості у розмірі 8198, 66 доларів США у зафіксованому сторонами гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 23.01.2013 року, тобто 65531, 89 грн.

Також в ухвалі суду від 23.01.2013 року було визначено порядок погашення заборгованості, яким передбачено, що оплата заборгованості за кредитним договором проводиться у гривні з 1 по 35 місяць на суму, не менше 1772, 00 грн. на місяць, 36 місяця - залишок заборгованості.

Як вбачається з пояснень представника відповідача, ОСОБА_2 визнається той факт, що відповідно до умов Мирової угоди від 23.01.2013 року сума боргу відповідача перед Банком становить 63759, 89 грн.

Статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України визначено гривню.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" гривня, як грошова одиниця (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними та юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України.

Статтею 192 ЦК України визначено, що законним платіжним засобом, обов"язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленими законом.

Згідно із ст. 524 ЦК України зобов"язання повинне бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, а за узгодженням сторонами можуть виразити грошовий еквівалент у зобов"язанні в іноземній валюті. Також статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов"язання повинне виконуватися в гривнях.

Отже, сторонами у мировій угоді було зафіксовано суму заборгованості у гривнях, а саме у розмірі 65531, 89 грн., що повинна була погашатися у гривні протягом 36 місяців рівними частинами.

Також умовами Мирової угоди було визначено, що жодна із сторін не вправі в односторонньому порядку розірвати цю мирову угоду або змінити її умови.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов"язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст.. 629 ЦК України договір є обов"язковим для виконання сторонами.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків.

Згідно із ст.. 509 ЦК України зобов"язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов"язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов"язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З урахуванням вимог діючого законодавства ухвала про визнання мирової угоди є своєрідною згодою сторін на зміну договору в частині виконання зобов"язань і способу захисту цивільних прав та інтересів.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 23.09.2015 року № 6-274цс15.

Відповідно до ст.. 610 ЦК України порушенням зобов"язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов"язання (неналежне виконання).

Враховуючи вимоги ст.. 11, 202 ЦК України можна зробити висновок про те, що затверджена судом Мирова угода від 23.01.2013 року відповідає вказаним положенням, а тому з урахуванням того, що вона не була визнана недійсною чи скасована, у зв"язку з чим є чинною, до неї не вносилися зміни чи доповнення, за своєю природою мирова угода є таким правочином, який за загальними принципами цивільного законодавства має бути виконаний належним чином, відповідно до умов мирової угоди та за правилами ст. 509, 525, 526, 629 ЦК України.

Таким чином, Банк, вимагаючи у позові спонукання відповідача до виконання мирової угоди шляхом стягнення на користь Банку іншої суми заборгованості, ніж визначена у Мировій угоді, порушує норми діючого законодавства України і в односторонньому порядку змінює умови Мирової угоди від 23.01.2013 року в частині суми заборгованості та порядку оплати.

Слід також зазначити, що пунктом 3 Мирової угоди було визначено, що у випадку виникнення прострочення заборгованості більше ніж на 30 днів, позивачем відновлюється процедура примусового стягнення заборгованості.

Отже, за умовами Мирової угоди від 23.01.2013 року у випадку виникнення прострочення заборгованості у відповідача позивач мав право звернутися до виконавчої служби із заявою про примусове виконання ухвали суду, як виконавчого документу, про затвердження Мирової угоди, але таких дій позивач не зробив.

Як встановлено при розгляді справи, у період з 2013 року у відповідача склалося важке матеріальне становище, що призвело до того, що він не мав можливості належним чином виконувати умови Кредитного договору, а у подальшому і умови Мирової угоди, що підтверджується відповідними письмовими доказами.

Але при цьому 18.03.2016 року відповідачем на рахунок Банку було сплачено залишок суми заборгованості за Кредитним договором відповідно до умов Мирової угоди у розмірі 63760, 00 грн., що підтверджується квитанцією від 18.03.2016 року.

Таким чином, на момент розгляду даної справи умови Мирової угоди виконані відповідачем у повному обсязі, заборгованість відсутня.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем у процесі розгляду даної справи не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження того, що відповідачем на момент розгляду справи не виконані зобов"язання за Кредитним договором та Мировою угодою.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги Банку задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 88, 175, 212-215 ЦПК України, ст. 202, 525, 526, 610, 611, 612, 1054 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" до ОСОБА_2 про спонукання до виконання мирової угоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення.

Головуючий: