Справа № 159/6104/15-ц
Провадження № 2/159/107/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 березня 2016 року м. Ковель
Ковельський міськрайонний суд Волинської області
під головуванням судді Бойчука П.Ю.,
з участю секретаря Гусар Т.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ковелі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсними умов договору, -
В листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсними умов договору.
Позов обґрунтовано тим, що 18.01.2008 року між позивачем, як позичальником, та відповідачем було укладено кредитний договір № VO00GA00000101. За умовами вказаного договору банк, як кредитор, зобов'язувався надати позивачу шляхом видачі готівки через касу або перерахувати на рахунок, зазначений в п. 7.1. цього договору, а позивач доручає відповідачу провадити погашення заборгованості по договору в передбачені договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку відповідача, що підлягає платіжній картці, емітованої відповідачем. Як вказує позивач, відповідач зобов'язувався надати кредитні кошти шляхом видачі через касу на строк з 18.01.2008 р. по 18.01.2028 р. включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 140 000,00 доларів США на споживчі потреби, а також у розмірі: 34 000,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених договором; 1703,37 доларів США на оплату страхових платежів згідно договорів особистого страхування та страхування нерухомості VO00LК00066649 від 18.01.2008р. та VO00G066651 від 18.01.2007р.; 2805,56 доларів США на оплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, зі сплатою за користування кредитом відсотків 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та 2% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з умовами договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно умов даного договору. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиті здійснюється в наступному порядку, щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1 799,68 доларів США для погашення заборгованості а кредитним договором, що складається із заборгованості по погашенню кредиту, відсоткам та винагород.
Відповідач надав позивачу передбачені договором кошти, а позивач розпочала виплати її кредитним зобов'язанням. Натомість, як вказує ОСОБА_1, під час укладення договору, зважаючи на те, що він є досить об'ємним та викладений дрібним шрифтом, позивач не звертала особливої уваги на умови договору та, не будучи юристом, не мала можливості розібратись у всіх тонкощах договірних умов. Однак згодом, коли позивач за браком коштів припустилась заборгованості за кредитними зобов'язаннями, вона зрозуміла, що сума заборгованості, незважаючи на невелику прострочку платежу, зростає дуже швидко.
Позивач вважає, що кредитний договір укладений із порушенням норм закону і тому є недійсним з моменту його укладення, оскільки розмір пені за порушення позичальником зобов'язання - 3% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, встановлений п. 7.4 договору, фактично становить 1095% річних від суми заборгованості, що перевищує розумну межу плати за послуги, встановлену ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", яка встановлена в розмірі до 50% суми простроченої заборгованості по кредиту.
На підставі викладеного, позивач просила суд визнати недійсними з моменту укладення договору умови п. 7.4. кредитного договору № VO00GA00000101 від 18.01.2008 року: "При порушені позичальником зобов'язання із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 3% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1 грнивні".
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явилась, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності.
Представник позивача ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, однак подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просив позов задовольнити.
Представник відповідача - ПАТ КБ "Приватбанк" в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в силу вимог ст. 74 ЦПК України. Суд про причини неявки не повідомив. Попередньо представником відповідача було подано заперечення проти позову, в якому відповідач вважає доводи позивача безпідставними та не визнає позову в повному обсязі виходячи з того, що дійсно 18.01.2008 року між позивачем та відповідачем у справі було укладено кредитний договір № VO00GA00000101, та згідно вказаного договору відповідач виконав взяті на себе зобов'язання по наданню кредиту, однак саме позивач у справі порушив умови договору. Крім того, як вказує відповідач, перед укладенням договору позивачу для ознайомлення був наданий примірник договору, а також співробітниками банку було пояснено значення умов договору, переваги та недоліки пропонованих банком схем кредитування у відповідності з п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Про надання позивачу належної інформації вказує її підпис в анкеті-заяві на отримання кредиту, де вказано, що "заявник ознайомлений та погоджується з умовами кредитування, що були надані йому в письмовому вигляді", що підтверджує той факт, що він у повному обсязі розуміє всі умови цього договору, всі права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними. Крім цього представник відповідача вважає позов безпідставним також у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Просив в задоволенні позову відмовити.
Зважаючи на вказані обставини, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні серед матеріалів справи письмові докази, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову.
Зокрема, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України).
Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу, поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо.
При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до правових норм, добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.
За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: установлюються обов'язкові для споживача умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надаються продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Крім того, стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.
Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", зокрема - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.
Відповідно до п. 1.2 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року "Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" встановлено, що ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної необхідної, доступної достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч. 1 ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.
Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Судом встановлено, що 18.01.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк", було укладено кредитний договір № VO00GA00000101, за умовами якого Банк, як кредитор, зобов'язався надати позивачу грошові кошти в сумі 140 000,00 доларів США на споживчі потреби, а також у розмірі: 34 000,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених договором; 1703,37 доларів США на оплату страхових платежів згідно договорів особистого страхування та страхування нерухомості VO00LК00066649 від 18.01.2008р. та VO00G066651 від 18.01.2007р.; 2805,56 доларів США на оплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, зі сплатою за користування кредитом відсотків 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та 2% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з умовами договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно умов даного договору. Строк повернення 18.01.2028 року (п. 7.1 Договору).
Як вбачається зі змісту позовної заяви та встановлено судом в ході судового розгляду справи, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.
Крім цього, на момент укладення оспорюваного кредитного договору позичальник ОСОБА_1 не заявляла додаткових умов, щодо яких повинно бути досягнуто згоди.
Таким чином істотними умовами даного договору, відповідно до чинного законодавства, є лише ті, які сторони визначили за взаємною згодою укладаючи договір.
Банком було видано кредит у повному обсязі у строки, зазначені в договорі, тобто свої обов'язки він виконав належним чином. Факт підписання ОСОБА_1 кредитного договору та подальше його виконання також свідчить про згоду останньої з його умовами.
Відтак, суд відхиляє доводи позивача щодо невідповідності умов кредитного договору загальним засадам цивільного законодавства.
Так, в кредитному договорі (Розділ 7) вказана сума кредиту, річна відсоткова ставка, розрахунок плати за управління кредитом, строк, на який надано кредит. Кредитним договором передбачено умови повернення кредиту, щомісячна сума мінімально необхідного платежу, кінцевий термін повернення кредиту, право дострокового погашення кредиту та його умови.
Підписанню кредитного договору передувала анкета-заява ОСОБА_1 від 17 грудня 2008 року, що, на думку суду, в сукупності свідчить про виконання вимог щодо інформування позичальника щодо всіх необхідних умов кредитування, в тому числі і що стосується сукупної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки.
З огляду на викладені правові норми та встановлені обставини по справі, суд прийшов до переконливого висновку про те, що права позивача, як споживача фінансових послуг, оспорюваним кредитним договором та його окремими пунктами не порушено, а тому підстав для визнання його умов недійсним відсутні.
Зазначені висновки суду повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в його Постанові від 2.12.2015 р. № 6-134цс15, та яка, в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.
Крім цього, суд вважає підставною заяву відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки позивачу, очевидно, стало відомо про всі умови договору в момент його укладення - 18.01.2008 року, а відтак - трирічний строк позовної давності на момент її звернення до суду закінчився. Однак, оскільки встановлено безпідставність позовних вимог, то зазначені строки позовної давності судом не застосовуються.
Аналізуючи все викладене вище в сукупності, суд прийшов до твердого переконання, що позивачем, всупереч вимог ст. 60 ЦПК України, не доведено ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, в той час, як заперечення відповідача проти позову знайшли свої підтвердження в ході судового розгляду справи.
Таким чином позивачем не доведено порушення її цивільних прав та інтересів відповідачем, а тому суд прийшов до висновку про безпідставність вимог позивача, а відтак - про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в цілому.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, покладає на позивача понесені ним судові витрати.
Керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212, 213, 214, 215, 360-7 ЦПК України, на підставі ст.ст. 3, 203, 215, 509, 626, 627, 628, 629, 638, 1054, 1055 ЦК України, ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", суд -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсними умов договору - відмовити повністю.
Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при його оголошенні - протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Повний текст складено та підписано 22 березня 2016 року.

Головуючий П. Ю. Бойчук