Справа № 296/1149/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" березня 2016 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира в складі:

Головуючого-судді Колупаєва В.В.

При секретарі Каторжинській Т.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третьої особи приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору дарування частки в майні дійсним і визнання права власності на квартиру в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру № 57 за адресою м. Житомир вул. Довженко, 60, як за спадкоємцем за законом першої черги, після смерті її батька ОСОБА_4, що помер 27.04.2014 року, оскільки приватним нотаріусом було відмовлено у оформленні спадщини в звязку з пропуском строку подання заяви про прийняття спадщини у встановлений законом формі та встановлений законом строк, та у звязку з тим, що разом із правовстановлюючим документом не був поданий витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, який є невідємною частиною правовстановлюючого документу та підтверджує набуття права власності на імя спадкодавця.

Представник позивача подав до суду заяву в якій позов підтримав повністю із викладених у ньому підстав та просив розглядати справу у його відсутності.

Представник відповідача також подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності.

Відповідно до вимог ст.169 ЦПК України, суд приймає рішення у відсутності представника позивача, представника відповідача.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло № 5448 від 13.09.1993 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Житомирської міської ради на підставі розпорядження № 5448 від 13.09.1993 рокуАДРЕСА_1 за адресою м. Житомир вул. Довженко, 60 належала на праві приватної власності ОСОБА_4, та ОСОБА_2.

ОСОБА_2 18.01.2005 року уклала договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, зі своїм сином, ОСОБА_4, який вже був власником на той момент 1/2 частини в даній квартирі.

Проте сторони даний договір дарування частки в праві власності нотаріально не посвідчили, оскільки ОСОБА_2 на момент підписання даного договору була тяжко хворою, а в подальшому ОСОБА_4 виїхав з України і проживав в Ізраїлі ( м.Тірат Кармелі ).

Відповідачка ОСОБА_2 взяла на себе зобовязання протягом місяця нотаріально посвідчити даний договір після свого одужання, але до цього часу ухиляється від вчинення такої дії, посилаючись на поганий стан здоровя.

Підтвердженням факту укладення між сторонами договору дарування є лист ОСОБА_2 від 20.01.2005 року про те, що вона гарантує нотаріальне посвідчення даного договору дарування, підтверджує його дійсність, оскільки не бажає, щоб після її смерті виникли проблеми з оформленням спадщини, просить допомагати їй матеріально. Згідно договору дарування квартири від 18.01.2005 року відповідач передала квартиру АДРЕСА_2 вартістю 18 726 грн. безоплатно. Умови договору сторонами виконані повністю, але через недотримання обовязкової нотаріальної форми посвідчення договору позивач не може в повному обсязі здійснювати свої права спадкоємиці даного майна.

Позивач ОСОБА_1 являється рідною дочкою ОСОБА_4В, що стверджується свідоцтвом про його народження.

27.04.2014 року ОСОБА_4 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть, видане 05.05.2014 року РАЦС Берзенбрюк, реєстраційний № S 83/2014.

ОСОБА_1 являється єдиним спадкоємцем свого батька, що підтверджується ордером на спадок реєстратором у справах спадку в Хайфі 15.02.2015 року по справі №72911.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Сторони договору дарування домовились щодо усіх істотних умов договору та добросовісно виконали зобовязання за даною угодою, а у відповідності до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 334 ч.1 ЦК України закріплено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним, а власник майна у відповідності до ст. 392 ЦК України може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації ( ч.4 ст. 334 ЦК України ).

Форма правочину дарування нерухомого майна згідно ст. 719 ЦК України не передбачає державної реєстрації правочину.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 30.01.2013 року (№ 6-162цс12) вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст. 220 ЦК України не застосовується тільки щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації.

Відповідно до ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у строк визначений ст.1270 ЦК України.

В судовому засіданні встановлено, що позивач в січні 2016 року відповідно до вимог ст.ст.1269,1270 ЦК України подала до приватного нотаріуса ОСОБА_3 заяву для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартири № 57 за адресою м. Житомир вул. Довженко, 60 на імя ОСОБА_1

Згідно спадкової справи № 75/02-31 приватного нотаріуса єдиним спадкоємцем померлого 27.04.2014 року ОСОБА_4, що прийняла спадщину є ОСОБА_1 Інших спадкоємців не встановлено.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1, як спадкоємець по закону першої черги, що прийняла спадщину, має право власності квартиру АДРЕСА_3.

Відповідно до ст.328 ЦК України, набуття права власності на підставах, що не заборонені законом, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Також відповідно до ст.ст 1216, 1218, 1222, 1223 ЦК України, спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу.

Вказаний висновок суду знаходить своє підтвердження в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до вищевказаних правових норм суд визнає право власності на вказану квартиру.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 220, 328, 334, 392, 717, 1216, 1218, 1222, 1223, 1225, 1258, 1265, 1268, 1269, 1278 ЦК України, ст.ст.10,11, 60, 61, 88, 209, 215, 256 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати дійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_2, і ОСОБА_4, 18 січня 2005 року 1/2 частини квартири АДРЕСА_4.

Визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_1) право власності на квартиру АДРЕСА_5 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Житомирської області через Корольовський районний суд м. Житомира на протязі 10 днів з дня його проголошення подачею апеляційної скарги.

Головуючий суддя В. В. Колупаєв