Рішення

Іменем України

20 грудня 2016 року м. Теребовля Теребовлянський районний суд

Тернопільської області в складі:

головуючого судді Малярчука В.В.,

при секретарі Зіньковській Н.Д.

розглянувши письмово у відкритому судовому засіданні в м. Теребовлі цивільну справу за позовом ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ПАТ "Дельта Банк" звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1, в якій просить в рахунок погашення заборгованості в сумі 604260 грн. 42 коп., з яких сума заборгованості за кредитом - 567706 грн. 54 коп., сума заборгованості за відсотками - 36553 грн. 89 коп. за кредитним договором № 1906/1207/71-005 від 06 грудня 2007 року, звернути стягнення на предмет іпотеки з ОСОБА_1, а саме: квартиру № 17, загальною площею 50,2 кв. м., житловою площею 30,5 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та визнати право власності на квартиру № 17, загальною площею 50,2 кв. м., житловою площею 30,5 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, посилаючись на мотиви, викладені в позовній заяві.

В судове засідання представник позивача не з'явився, однак в позовній заяві вказав слухати справу у його відсутності, проти заочного рішення не заперечує.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, однак подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, у якій просить відмовити у позові посилаючись на правову позицію в постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2457цс16.

Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступне:

06 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 1906/1207/71-005, згідно якого банк надав позичальнику - відповідачу по справі ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 36000,00 доларів США з розрахунку 11,9 % річних за користування кредитом на строк з 06 грудня 2007 року до 06 грудня 2037 року.

25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами (зареєстрований за №1306, 1307 від 25 травня 2012 року приватним нотаріусом Шевченко Д.Г.).

Таким чином, керуючись Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, ПАТ «Дельта Банк» набуло статус нового кредитора згідно ст. ст. 512, 513, 514, 516, 517 ЦК України та відповідно всіх процесуальних прав та обов'язків нового Кредитора.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У судовому засіданні з'ясовано, що у терміни, встановлені кредитним договором, взяті на себе зобов'язання відповідач належним чином не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за таким договором у розмірі 604260 грн. 42 коп., з яких сума заборгованості за кредитом - 567706 грн. 54 коп., сума заборгованості за відсотками - 36553 грн. 89 коп.

На день звернення позивача до суду заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором складає 604260 грн. 42 коп., з яких сума заборгованості за кредитом - 567706 грн. 54 коп., сума заборгованості за відсотками - 36553 грн. 89 коп.

Добровільно зазначену суму боргу за кредитним договором відповідач не погасив.

Судом також встановлено, що для забезпечення виконання кредитних зобов'язань між ОСОБА_1 та ПАТ "Дельта Банк" 06 грудня 2007 року уклали договір іпотеки.

Згідно з вказаним договором іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру № 17, загальною площею 50,2 кв. м., житловою площею 30,5 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Вказана квартира належить відповідачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 06 грудня 2007 року за реєстром № 6766.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання боржником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до ст. 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ст. 38 цього Закону, яка передбачає право Іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Названі та інші повноваження надані іпотекодержателю іпотекодавцем на здійснення дій з продажу предмету іпотеки від імені іпотекодавця будь-якій особі-покупцеві у разі порушення основного зобов'язання містяться у договорі іпотеки, укладеному між відповідачем та позивачем, у розділі, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. На момент укладення договору іпотеки сторони прийшли до взаєморозуміння, що перелік зазначених у договорі іпотеки повноважень з продажу предмету іпотеки іпотекодержателем не є вичерпним.

Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії.

Іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, а тому реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя.

Пунктом 5.1. договору іпотеки передбачено, що Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язання в цілому або в тій чи іншій його частині.

Зі змісту частини 1 статі 546 Цивільного кодексу України випливає, що виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманям, завдатком.

Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах 1, 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотеко держателя від свого імені продати предмет іпотеки будь- якій особі на підставі договору купівлі - продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу),

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує, наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом.

Відповідно до п.12 договору іпотеки, позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: задоволення позовних вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

В матеріалах справи відсутні дані про застосування позасудового способу врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, що передбачено умовами іпотечного договору в якості правової підстави для реєстрації права власності іпотекодержателя.

Врахувавши вимоги статті 39 Закону України «Про іпотеку» та взявши до уваги умови іпотечного договору, суд дійшов до висновку, що обраний позивачем спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає застосуванню у судовому порядку.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Таким чином, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити, з у зв'язку з безпідставністю позовних вимог.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 88, 179 ЦПК України, ст. 16, 328, 335, 376, 392, 546, 1054 Цивільного кодексу України, ст. 33, 35, 36, 37, 39 Закону України „Про іпотеку", ст. 20 Закону України "Про заставу", суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити, з у зв'язку з безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 10 днів з дня проголошення рішення, до Апеляційного суду Тернопільської області через Теребовлянський районний суд.

Головуючий: