АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/1267/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М.
Провадження № 22-ц/789/1211/16 Доповідач - Кузьма Р.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Кузьми Р.М.

суддів - Сташків Б. І., Костів О. З.,

з участю секретаря - Романюк Х.Ю.

ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 31 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 "Лізингова компанія ВАШ АВТО" про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності,

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до TOB «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про захист прав споживача, визнання недійсним договору №003348 фінансового лізингу від 26.01.2016 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 «Лізингова компанія ВАШ АВТО», та стягнення в порядку реституції 35 000 гривень.

Згідно уточнених позовних вимог від 17.06.2016 року, позивач посилається на ту обставину, що 26.01.2016 року між ним та TOB «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було укладено спірний договір фінансового лізингу, з метою набуття в майбутньому, після сплати усіх лізингових платежів, автомобіля марки ОСОБА_4, на виконання якою (договору) позивачем було сплачено відповідачу кошти у розмірі 35 000 грн. адміністративного платежу.

Обґрунтовує вимоги тим, що спірний правочин не відповідає вимогам Закону України "Про захист прав споживачів", положеннями якого заборонено включати до зміст) договорів умов, котрі є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача; крім того позивач вважав, що спірний договір повинен був бути посвідченим нотаріально, оскільки має ознаки договору найму транспортного засобу за участі фізичної особи, а також, на думку позивача, договір фінансового лізингу було укладено відповідачем протиправно, за відсутності отримання ліцензії па здійснення діяльності з надання фінансових послуг.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 31 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що згідно положенням ст. 216 ЦК України передбачено порядок відновлення стану сторін недійсного правочину, який існував до його укладення шляхом обов'язку повернення отриманого за недійсним правочином. Оскільки , як вбачається, що позивачем на виконання положень оскаржуваного договору фінансового лізингу було сплачено адміністративний платіж відповідачу в розмірі 35 000 грн., то ним заявляється реституційна вимога про стягнення цих коштів з відповідача.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній, просять її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 "Лізингова компанія ВАШ АВТО" в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Колегія суддів вважає можливим розглядати справу за відсутності представника позивача, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення апелянта та його представника, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання неукладеним договору між сторонами спору в частині визначення чіткої суми адміністративного внеску, суд першої інстанції виходив з того, що кошти в розмірі 35 000 гривень, сплачені позивачем відповідачу згідно квитанції ПАТ «А-БАНК» від 26.01.2016 року, з відміткою в призначенні платежу: «платіж до Договору №003348 від 26.01.2016 року від ОСОБА_1Ю.» є такими, що отримані відповідачем без достатньої правової підстави, і не можуть бути стягнені в порядку реституції.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, відповідно ст. 21 Закону «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: а) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; б) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; в) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; г) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; ґ) ціну продукції визначено неналежним чином.

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Положеннями ч. 12. ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо після укладення договору стане очевидним, що послуги, зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору.

Відповідно до ст. 15 Закону «Про захист прав споживачів», у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, споживач має право визнати договір недійсним і вимагати відшкодування завданих йому збитків.

Згідно з ч. 2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 вказаного Закону, відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Частиною першою ст. 806 ЦК України, визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Частиною другою ст. 6 Закону України Про фінансовий лізинг визначені істотні умови договору лізингу, якими є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що 26 січня 2016 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №003348. Відповідно до умов договору Лізингодавець (Відповідач) придбає у свою власність предмет лізингу, а саме: автомобіль Renault Duster і передає його у користування Лізингоодержувачу (Позивачу) в строк та на умовах цього Договору, а Лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

З приводу внесення відповідачем до спірного договору явно несправедливих в цілому умов, що суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, з урахуванням тих обставин, що положення договору одностороннє визначають відповідальність виключно Лізингоодержувача. (ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»).

ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуваний договір фінансового лізингу не містить жодних умов, які б регулювали відповідальність з боку Лізингодавця за невиконання або неналежне виконання умов Договору, більше того даний договір містить цілий ряд пунктів, що врегульовують відповідальності тільки з боку Лізингоодержувача, а саме: - пункти Договору № 003348 фінансового лізингу від 26.01.2016 року 12,1, 12.4, 12.5, 12.6, 12.7, 12.8, 12.9, 12.10, 12.11, 12.12, 12,13.

Зокрема, згідно пункту 12.1 Лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі,що передбачені в п.1.7, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору,шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. В такому випадку поверненню підлягає 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40 % (сорок відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Отже, на думку позивача, компенсаційні платежі Лізингоодержувача у вигляді 40% авансових платежів та адміністративного платежу в цілому як платежів за дострокове розірвання договору є непропорційно великими.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в силу ст.60 ЦПК України, обов'язок доказування покладається на кожну із сторін спору, а відтак саме позивач має довести належними та допустимими доказами довести, що розподіл авансового платежу в пропорціях 60 на 40 % між сторонами спору, як компенсацію відповідачу розірвання договору з ініціативи позивача, є явно недобросовісною умовою, що порушує договірний принцип добросовісності, і є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків.

Разом з тим позивачем не наведено обґрунтування з яких порівняльних даних (можливо за аналогічними правочинами інших лізингових компаній, аналітичних публікацій, ринкових цін, тощо), виходив ОСОБА_1, дійшовши до переконання про порушення зі сторони відповідача принципу добросовісності, внісши до умов спірного договору розподіл авансового платежу в пропорціях 60 на 40 % між сторонами спору, як компенсацію відповідачу розірвання договору з ініціативи позивача.

Крім того позивач взагалі не довів яким чином порушуються його права, як споживача послуги, оскільки, як встановлено судом, останній на виконання умов спірного договору, вніс тільки один платіж - адміністративний внесок, а жодних авансових платежів за предмет лізингу не вносив.

Судом встановлено, що позивачем було сплачено відповідачу кошти в сумі 35 000 гривень, що стверджується наявною у справі квитанцією ПАТ «А-БАНК» від 26.01.2016 року, з відміткою в призначенні платежу: «платіж зг Договору 003348 від 26.01.2016 року від ОСОБА_1Ю.»

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом. (ст. 533 ЦК України).

Системний аналіз змісту платіжного документа, наданого позивачем, а саме квитанції ПАТ «А-БАНК» від 26.01.2016 року, з відміткою в призначенні платежу: «платіж зг Договору 003348 від 26.01.2016 року від ОСОБА_1Ю.», згідно якої вбачається сплата позивачем на адресу відповідача 35000 гривень, у взаємозв'язку із змістом додатку №1 до договору №003348 фінансового лізингу від 26.01.2016 року, та ст. 8 самого Договору, дозволяє суду зробити висновок про відсутність між сторонами спору чіткої згоди щодо суми адміністративного внеску в валюті України гривні, що підлягав до сплати позивачем - в додатку № 1 до договору відсутній чіткий гривневий еквівалент суми адміністративного внеску, лише зазначено курс долара на дату підписання договору на дату підписання - 27 гривень, натомість ст. 8 Договору, до якої відсилає додаток № 1, з метою визначення гривневого еквіваленту платежу, наявна відсилка до готівкового курсу долара США комерційного банку АТ «ОСОБА_5 Аваль», станом на дату проведення платежу, й за офіційного встановленого НБУ курсу долара США до гривні станом на 26.01.2016 року 1 долар США - 24.829819 гривень, що є значно нижчим ніж 27 гривень за 1 долар США, суд не вважає доведеною величину 27 гривень за 1 долар США, як таку, що відображає дійсний готівковий курс АТ «ОСОБА_5 Аваль» станом на 26.01.2016 року, як і обізнаність позивача, як споживача фінансової послуги, щодо чітко визначної суми адміністративного платежу в національній валюті України.

При цьому якщо математично обрахувати 10 відсотків (Адміністративний платіж) від вартості предмета лізингу 347 973 гривень, то сума платежу складатиме 34 797, 3 гривень, натомість позивачем сплачено відповідачу 35 000 гривень, й в установі комерційного банку «А-БАНК», щодо якої відсутній обов'язок приймати платежі від платника з готівковим курсом обміну валют, встановленим іншим комерційним банком - в даному випадку АТ «ОСОБА_5 Аваль».

Більш того з квитанції узагалі не вбачається, за що сплачені відповідні кошти - чи це адміністративний платіж. чи будь який інший (лізинговий, тощо).

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, що відповідач займається нечесною підприємницькою діяльністю та порушує права позивача, як споживача фінансової послуги, ненаданням доступної, достовірної повної та своєчасної інформації про продукцію та виробника, що спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачу властивостей, оскільки стороною позивача не вказано на будь - які конкретних дій відповідача, які б підпадали під встановлені ст. 15 та 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» заборони.

З приводу вимоги про повернення 35 000 гривень, сплачених позивачем відповідачу, в порядку реституції.

Вищезазначено, що позивачем було сплачено відповідачу кошти в сумі 35 000 гривень, що стверджується наявною у справі квитанцією ПАТ «А-БАНК» від 26.01.2016 року, з відміткою в призначенні платежу: «платіж зг Договору 003348 від 26.01.2016 року від ОСОБА_1Ю.».

Як пояснив в судовому засіданні позивач, він не є обізнаним в юридичних тонкощах, і дану суму йому сказали сплатити працівники відповідача в довільній установі банку. Як кошти за право отримати автомобіль в лізинг.

Разом з тим суд відзначає, що необхідною умовою застосування реституції, тобто повернення сторін до попереднього стану, шляхом повернення позивачу сплачених на виконання нікчемного правочину коштів, слід встановити факт сплати коштів саме на виконання цього правочину.

Із змісту додатку №1 до договору №003348 фінансового лізингу від 26.01.2016 року, вбачається, що цим додатком визначено графік сплати авансового платежу, й визначено вихідну інформацію: вартість предмета лізингу 12 887, 89 доларів США, авансових платежів 50%, сума авансового платежу 6 443, 94 доларів США, розмір щомісячного авансового платежу - 537 доларів США, адміністративний платіж (10%) - 1288, 79 доларів США, комісія за передачу (3%) 386, 64 долара США, вартість предмета лізингу на дату підписання договору 347 973 гривень та курс долара на дату підписання договору на дату підписання - 27 гривень.

В примітках до додатку 1 зазначено, що грошові зобов'язання виконуються у гривнях, відповідно до п.8.1 ст. 8 Договору якою визначено, що всі платежі підлягають сплаті в українських гривнях.

Натомість статтею 8 Договору передбачено, що сторони погоджуються, що Лізингові платежі та інші Платежі, що підлягають сплаті за цим договором на користь Лізингодавця, відображають справедливу вартість Предмета лізингу та забезпечують отримання Лізингодавцем суми, очікуваної станом на дату виконання Договру відповідно до чинного курсу обміну валют долара США до української гривні за готівковими операціями, встановленого комерційним банком АТ «ОСОБА_5 Аваль» при продажу долару, станом на дату, коли кожен платіж підлягає оплаті. З цією метою Лізингові платежі, інші Платежі, а також будь - які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим Договором, розраховуються в доларах на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом долара США до української гривні, чинним на дату оплати.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального і процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

Отже, твердження апелянта про незаконність, необґрунтованість ухваленого судом рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та наявних письмових доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 31 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_6