ухвала

іменем україни

03 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

ПисаноїТ.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом управління Пенсійного фонду України в Тячівському районі Закарпатської області до ОСОБА_3 про стягнення незаконно отриманої пенсії, за касаційною скаргою управління Пенсійного фонду України в Тячівському районі Закарпатської області на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 08 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 04 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року управління Пенсійного фонду України в Тячівському районі Закарпатської області (далі - УПФУ в Тячівському районі Закарпатської області) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи вимоги тим, що 12 листопада 2007 року відповідач звернулася за призначенням пенсії по втраті годувальника та відповідно до ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» їй було призначено пенсію по втраті годувальника на неповнолітню доньку ОСОБА_4, 2006 року народження. При зверненні за призначенням пенсії ОСОБА_3 надала трудову книжку годувальника ОСОБА_5, 1982 року народження, яка містить запис про стаж його роботи за період з 10 січня 1999 року по 01 квітня 2004 року на малому приватному підприємстві «Аліса» (далі - МПП «Аліса») Тячівського району. Актом позапланової перевірки від 04 квітня 2012 року № 46 УПФУ в Тячівському районі Закарпатської області щодо достовірності звітних даних МПП «Аліса» за період з 01 січня 1999 року по 04 квітня 2012 року у системі персоніфікованого обліку встановлено, що у листопаді 2007 року виконувачем обов'язків директора Черевко М.В. було подано до відділу системи персоніфікованого обліку 14 індивідуальних відомостей за 1999-2004 роки, в тому числі на ОСОБА_5, з яких вбачається, що страхові внески за вказаний період не сплачені. Вказане є підставою для неврахування даного періоду роботу до загального страхового стажу, а підтвердити стаж роботи ОСОБА_5 за період роботи в МПП «Аліса» первинними документами неможливо, оскільки вони знищені паводком у 2008 року. На підставі зазначеного вище акта комісія з призначення пенсій УПФУ в Тячівському районі Закарпатської області прийняла рішення про припинення виплати ОСОБА_3 пенсії по втраті годувальника, оскільки у неї відсутнє право на таку пенсію. Оскільки ОСОБА_3 було подано недостовірні відомості про стаж роботи годувальника, зокрема підроблено трудову книжку ОСОБА_5, в УПФУ в Тячівському районі Закарпатської області виникла переплата у розмірі 58 625 грн 71 коп. за період з 06 червня 2007 року по 20 лютого 2013 року. Посилаючись на викладене та керуючись ст. ст. 36, 50, 101 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 незаконно отриману пенсію в розмірі 58 625 грн 71 коп.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 08 червня 2015 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 04 вересня 2015 року рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 08 червня 2015 року змінено в частині правового обґрунтування відмови в позові.

У касаційній скарзі УПФУ в Тячівському районі Закарпатської області просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Встановлено, що з 07 серпня 2004 року ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5

У зв'язку зі смертю 16 липня 2007 року ОСОБА_5, у листопаді 2007 року ОСОБА_3 звернулася до УПФУ в Тячівському районі Закарпатської області за призначенням пенсії по втраті годувальника на неповнолітню дитину ОСОБА_4, 2006 року народження, на підставі ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Для призначення пенсії відповідачем було надано трудову книжку ОСОБА_5, яка містить запис про стаж його роботи за період з 10 січня 1999 року по 01 квітня 2004 року на МПП «Аліса» Тячівського району.

Актом позапланової перевірки даних у системі персоніфікованого обліку від 04 квітня 2012 року № 46, складеного спеціалістами УПФУ в Тячівському районі, встановлено, що МПП «Аліса» страхові внески за вказаний період, в тому числі і на ОСОБА_5, не сплачувало, що є підставою не враховувати даний період роботи до загального страхового стажу останнього. Підтвердити стаж роботи ОСОБА_5 за період роботи з 10 січня 1999 року по 01 квітня 2004 рік у МПП «Аліса» первинними документами неможливо, оскільки вони знищені паводком у 2008 році.

На підставі вищевказаного акта комісія з призначення пенсій УПФУ в Тячівському районі протокольним рішенням № 8 від 26 березня 2013 року вирішили припинити виплату ОСОБА_3 пенсії по втраті годувальника, так як без урахування вищезазначеного періоду роботи годувальника у ОСОБА_3 відсутнє право на пенсію.

За період з червня 2007 року по лютий 2013 року ОСОБА_3 як законний представник неповнолітньої ОСОБА_4 отримала пенсію по втраті годувальника у розмірі 58 625 грн 71 коп.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт зловживання з боку відповідача, яка, крім того, не є страхувальником за вказаним видом пенсії.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування відмови у позові, апеляційний суд виходив із того, що позов пред'явлено до неналежного відповідача, оскільки отримувачем пенсії по втраті годувальника є неповнолітня ОСОБА_4, 2006 року народження, а її матір - ОСОБА_3 - є лише її законним представником.

Проте погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Статтею 30 ЦК України встановлено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Згідно з ч. 1 ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа) має часткову цивільну дієздатність, має право самостійно вчиняти дрібні побутові правочини, здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. Малолітня особа не несе відповідальності за завдану нею шкоду (ст. 31 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦПК Україниздатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Вбачається, що ОСОБА_4, 2006 року народження, є малолітньою особою, у зв'язку з чим на час подання позову до суду вона не має повної цивільної дієздатності та не може нести відповідальність за заявленими у даному позові вимогами.

Зазначаючи, що ОСОБА_3 не є належним відповідачем у справі, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що вона є матір'ю малолітньої ОСОБА_4, а тому її законним представником, і має право на захист у суді її порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Разом з тим механізм утримання надміру виплачених сум пенсій встановлено ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ч. 1 якої передбачає, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Виходячи з положень ст. 1215 ЦК Українибезпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов'язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 указаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року в справі № 6-151цс13.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові з підстав пред'явлення його до неналежного відповідача, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК Українифактичних обставин справи щодо заявлених вимог не з'ясував, доводів та заперечень сторін належним чином не перевірив, у рішенні не навів висновків щодо суті позовних вимог, а тому дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу управління пенсійного фонду України в Тячівському районі Закарпатської області задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 04 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

І.К.Парінова

Т.О.Писана

О.В.Ступак