СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ун. № 759/9969/13-ц
пр. № 2/759/2214/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2016 року Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Зайця Т.О. при секретарі Ковтун М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

02.07.2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 65 814,86 грн. за кредитним договором НОМЕР_1 від 16.11.2007 року та судових витрат у розмірі 658,15 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.11.2007 року між сторонами укладено договір НОМЕР_1, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 6 718,80 грн. зі сплатою 12,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, зобов'язався здійснювати щомісячні платежі для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та інших витрат. Зобов'язання за вказаним договором відповідач належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 12.06.2013 року має заборгованість - 65 814,86 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 6 718,80 грн., процентам - 871,12 грн., комісії - 5 885,76 грн., пені - 48 728,95 грн., штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 3 110,23 грн.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.10.2013 року позов задоволено повністю.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.02.2016 року скасоване заочне рішення суду від 10.10.2013 року, а справу призначено до розгляду.

Представник позивача в судове засідання повторно не з'явився, про розгляд справи позивач повідомлявся належним чином (а. с. 80, 85), в матеріалах справи є заява про розгляд справи за відсутності представника позивача (а. с. 50).

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення прозову і просили застосувати наслідки пропуску строків позовної давності. Відповідач заперечував факт ознайомлення з умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та пояснив, що ознайомлювався і підписував лише заяву позичальника.

Судом встановлено, що 16.11.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Банк) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено договір споживчого кредиту («Розстрочка» (Стандарт) НОМЕР_1, що складається з заяви позичальника НОМЕР_1 від 16.11.2007 року, відповідно до якої банк надав позичальнику строковий кредит у сумі 6 718, 80 грн. на строк 24 місяці до 16.11.2009 року, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць (12,00% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 245,24 грн. та єдиноразої винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1 119, 80 грн. Позичальник зобов'язувався повернути кредит, сплатити відсотки, винагороди, комісії, зазначені в заяві та умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). Для виконання зобов'язань банк відкриває позичальнику рахунок НОМЕР_2 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам. Позичальник зобов'язується повернути суму кредиту, відсотків, винагороди, відповідно до заяви та умов (а. с. 5 - копія заяви).

Банк свої зобов'язання виконав, відкрив ОСОБА_1 рахунок, надав кредит в сумі 6 718,80 грн.

Відповідач свої зобов'язання належним чином не виконував, не погашав заборгованість за договором НОМЕР_1 від 16.11.2007 року, у зв'язку з чим згідно розрахунку заборгованості станом на 12.06.2013 року має заборгованість за кредитом в сумі 6 718,80 грн., відсотками - 871,12 грн., комісії - 5 885,76 грн., пені - 48 728,95 грн., штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (відсоток від суми заборгованості) - 3 110,23 грн., загальна сума заборгованості становить - 65 814,86 грн. (а. с. 4 - розрахунок заборгованості).

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Частинами 1, 2 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Надані ПАТ КБ «ПриватБанк» докази (заява позичальника НОМЕР_1 від 16.11.2007 року, розрахунок заборгованості) підтверджують укладення між сторонами договору та існування у відповідача заборгованості у розмірі 65 814,86 грн.

З пояснень відповідача і матеріалів справи встановлено, що відповідач здійснив лише один платіж в 2007 році (а. с. 4 - розрахунок заборгованості), а договір укладався на 24 місяці по 16.11.2009 року з обов'язком погашати заборгованість щомісяця з «5» по «10» число кожного місяця шляхом сплати щомісячного платежу у сумі 562,04 грн. Отже, повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами. Тобто, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

В даному спорі відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності (а. с. 71), а тому суд керується наступним.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). В силу п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Наслідки спливу позовної давності встановлені статтею 267 Цивільного кодексу України, зокрема: позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 вказаної статті).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Отже, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 29.10.2014 року у справі № 6-169цс14.

З аналізу статті 261 ЦК України вбачається, що початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (постанова ВСУ від 01.07.2015 року у справі № 6-331цс15).

Суд звертає увагу також на постанови Верховного Суду України від 06.11.2013 року № 6-116цс13, 19.03.2014 року № 6-20цс14, 18.06.2014 року № 6-61цс14, від 03.06.2015 року № 6-31цс15, в яких викладена правова позиція, згідно якої у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

В постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі № 6-116 цс 13 висловлено наступну правову позицію: відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою N 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Враховуючи наведені вище положення законодавства і правові позиції Верховного Суду України, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за кредитом і заявлених додаткових вимог щодо платежів, по яких минув строк позовної давності.

Встановлено, що позивач звернувся до суду 02.07.2013 року, а договір укладався (кредит надавався) на 24 місяці по 16.11.2009 року з обов'язком погашати заборгованість щомісяця з «5» по «10» число кожного місяця шляхом сплати щомісячного платежу у сумі 562,04 грн.

За таких обставин позовна давність по щомісячних платежах починається стосовно кожного окремого платежу, від дня, коли відбулася несплата (порушення), а загальна позовна давність по договору завершилася 16.11.2012 року (16.11.2009 року + 3 роки), в той час коли до суду позивач звернувся лише 02.07.2013 року, тобто майже через 8 місяців після спливу позовної давності по договору загалом.

Враховуючи наведене, у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі, суд на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись 252-258, 260, 261, 266, 267, ст. ст. 208, 209, 212-215, 360-7 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено 25.03.2016 року.

СУДДЯ: Т.О. ЗАЄЦЬ