АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №619/1671/15-ц Головуючий
Провадження№22-ц/790/621/2016 1-ї інстанції: ОСОБА_1 Категорія: захист прав споживачів Доповідач: Трішкова І.Ю.

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Трішкової І.Ю.,

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря - Огарьової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Євролізинг Україна на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю Євролізинг Україна про захист прав споживачів, визнання недійсним пункту договору та повернення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулась до суду з зазначеним позовом, в якому просила визнати пункт 12.1 договору лізингу № 000367 від 05 січня 2015 року між нею та ТОВ Євролізинг недійсним, стягнути з відповідача на її користь 21060 грн., сплачених за Договором, посилаючись на те, що під час укладення даного договору її було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому вважає даний правочин недійсним. Крім того, відповідач порушив її права, як споживача, оскільки під час укладання даного правочину застосував нечесну підприємницьку діяльність.

Так, консультант товариства пояснила, що після оплати першого платежу ОСОБА_4 може отримати автомобіль на протязі 10 діб, після чого поступово сплачувати кошти за договором і запропонувала поквапитись зі сплатою платежу. ОСОБА_4 негайно сплатила вказану суму у розмірі 21060 грн., оскільки була впевнена, що це перший платіж за автомобіль. В квитанції консультант вказала платіж за договором лізингу. В подальшому зясувалось, що сплачена сума була адміністративним внеском, що становить 10% вартості автомобілю. Після детального вивчення вже підписаного Договору лізингу виявилося, що для отримання предмету лізингу вона має сплатити авансовий платіж у розмірі 50% вартості і комісію за передачу предмету лізингу.

Якщо б працівником компанії позивачці було надано правдиву, доступну інформацію щодо даного правочину, то вона ніколи не погодилась на підписання договору.

Представник ТЛВ проти позову заперечував, посилаючись на те, що ОСОБА_4 мала можливість повністю ознайомитись з договором лізингу, ніхто їй у цьому не заважав. Відповідно до п.12.1 Договору лізінгоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати договір за власним бажанням. Адміністративний платіж ( у даному випадку 21060 грн.) в такому випадку поверненню не підлягає.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2015 року позов задоволено.

Визнаний недійсним пункт 12.1 договору лізингу №000367, укладеного 05.01.2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ Євролізинг.

З ТОВ Євролізинг на користь ОСОБА_4 стягнуто 21060 грн., а на користь держави судовий збір у сумі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі представник ТОВ Євролізинг просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на те, що суд невірно надав оцінку правовідносинам між сторонами, невірно та помилково зробив висновки, що призвело до ухвалення необгрунтованого рішення по даній справі, а також стягнути на користь ТОВ сплачений судовий збір

У відповідності до ст. 303 ЦПК України, при розгляді справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що між ОСОБА_4 та ТОВ "Євролізинг 05.01.2014 року було укладено договір фінансового лізингу № 000367, відповідно до умов якого лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль Hyundai і20 вартістю 10477,61 євро) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Вартість предмету лізингу в гривневому еквіваленті складає 210600 грн..

Пунктом 8.2 передбачено, що кошти, які сплачуються Лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: - Адміністративний платіж; - Авансовий платіж; - Комісія за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4. ст.9 даного Договору.

ОСОБА_4 ознайомилась з умовами договору, про що свідчить її особистий підпис на кожній сторонці договору. (а.с. 13-21)

Позивачка наполягала, що під час укладення договору її було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, працівник відповідача позбавив її достатнього часу для прийняття свідомого рішення, що призвело до того, що нею підписаний зазначений договір , в якому міститься п.12.1, який позивачка вважає несправедливим.

У п.12.1 зазначено, що у разі дострокового розірвання договору адміністративний платіж поверненню не підлягає.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини.

Відповідно до статей 203, 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недодержання вказаних вимог в прямо визначених законом випадках у відповідності до ст. 215 цього Кодексу робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, а саме, коли: зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; недотримано встановленої законом форми правочину; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Дійсно, в силу ст. 230 ЦК України, правочин вчинений в результаті обману може бути визнаний недійсним, якщо обман стосуються обставин, які мають істотне значення, щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність.

При цьому, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У даній справі відсутні належні та допустимі докази тому, що при укладені оспорюваного договору фінансового лізингу працівники ТОВ «Євролізинг» умисно ввели в оману позивача, шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчували обставини, які мають істотне значення для угоди, що укладається.

Так, оспорюваний договір викладений у письмовій формі, містить детальне викладення умов на тринадцяти сторінках, кожна з яких була підписана позивачем. Крім того позивачем підписані додатки до договору, в яких зазначена марка та модель автомобілю, що є предметом договору та графік сплати платежів.

Позивачка вказувала, що представник ТОВ квапила її, не давала змоги ознайомитись з договором. Проте, судова колегія вважає, що позивач мав можливість не підписувати договір у разі неповного ознайомлення із текстом договору або недостатнього розуміння його змісту.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку.

Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменовані), проте породжує права та обов'язки його учасників.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підписи позивача на договорі та додатках свідчать про те, що позивач ознайомився із змістом договору та додатками, та погодився із умовами викладеними у договорі.

Також судом встановлено, що відповідач ТОВ «Євролізинг» має право на надання послуг фінансового лізингу, так як Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, її було взято на облік як юридичну особу, що має право надавати послуги з фінансового лізингу.

Відповідно до умов ст.2 Закону України Про фінансовий лізинг передбачено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Тому суд приходить до висновку, що саме сторони спірного договору фінансового лізингу, будучи вільні в своєму виборі, визначили наслідки дострокового розірвання договору, у тому числі і неповернення адміністративного платежу.

В прикінцевих положеннях договору зазначено, що підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеними умовами та змістом договору та додатків до нього, підписанням цього договору та додатків до нього лізингоодержувач заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника ТОВ, що стосуються змісту даного договору та додатків до нього, проінформований про всі можливі витрати та ризики в зв'язку з укладенням та виконанням договору, він уважно прочитав та зрозумів договір та додатки до нього, ознайомлений з умовами, внутрішніми правилами лізингодавця, а представником ТОВ надано лізингоодержувачу повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про положення договору та додатків до нього.

Заявляючи вимогу про визнання недійсним пункту спірного договору на підставі ст.18 Закону України Про захист прав споживачів, позивачем не було зазначено суттєвих обставин, які б давали підстави вважати, що умови договору є несправедливими з наявністю одночасно ознак того, що умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін або завдають шкоди споживачеві, а вказаний Закон повинен застосовуватися у системному зв'язку із спірними правовідносинами, що регулюються Законом України Про фінансовий лізинг, який є спеціальним.

Договір фінансового лізингу відповідає вимогам спеціального законодавства, яким регулюються правовідносини фінансового лізингу та з аналізу умов спірного договору не вбачається істотного дисбалансу договірних прав та обовязків позивача та відповідача.

Щодо доводів позивача про встановлення в статті 12 Договору односторонньої відповідальності лізингоодержувача за порушення зобовязання, а також за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також порушенням передбачених ч.1 ст. 7, п.3 ч.1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав споживача на розірвання договору, судова колегія також не може з ними погодитись виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Отже наведене стаття дає право лізингоодержувачу відмовитись від договору лізингу лише при настанні певної умови, а саме прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, тобто не регулює виниклі правовідносини.

Пунктом 3 ч. 1 ст.11 Закону України Про фінансовий лізинг передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Отже, законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку, тобто законодавством передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору.

Згідно визначення термінів договору - Адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір Адміністратитивного платежу відображається у Додатку №1 до Договору та становить погоджений Сторонами відсоток від вартості предмета лізингу (10%).

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції представник відповідача пояснив, що обумовлений у договорі платіж, як адміністративний, розмір якого визначений як 10 % вартості предмета лізингу, є фактично платежем, який спрямовується на утримання «Лізингодавця», оскільки такий не може діяти безоплатно.

Зазначене узгоджується із ст.16 Закону України Про фінансовий лізинг, згідно якої сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст.18 Закону України Про захист прав споживачів, тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Судовою колегією не встановлено наявності одночасно всіх вказаних ознак.

За таких обставин, підстав для визнання договору недійсним судовою колегією не встановлено.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції підставою для чого, згідно п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права. Необхідно ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 218, п. 2 ч. І ст.307, п. 4 ч. І ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, 316, 317,319, ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Євролізинг Україна задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2015 року скасувати.

ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Рішення судової колегії набирає чинності негайно, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий: І.Ю. Трішкова

Судді: Н.П.Пилипчук

ОСОБА_3