Справа №: 343/1230/16-ц
Провадження №: 2/0343/578/16
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2016 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді - Керніцького І. І.,

секретаря - Оленюк Т. В.,

адвоката - Керницького В.М.,

розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області справу за позовом ОСОБА_2 до Долинської районної ради про зміну формулювання причин звільнення та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Долинської районної ради Івано-Франківської області, в якому просить змінити формулювання у її трудовій книжці із «звільнена із займаної посади на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України» на «звільнена із займаної посади на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України», зобов'язати відповідача виплатити вихідну допомогу відповідно до ст.44 КЗпП України та стягнути на її користь моральну шкоду у розмірі 50 мінімальних заробітних плат, що становить 72500 гривень та звільнити від сплати судового збору на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Свої вимоги мотивує тим, що з 23 жовтня 2015 року вона працювала на посаді головного спеціаліста відділу з питань соціально-економічного і культурного розвитку територій та здійснення економічних реформ, приватизації та власності виконавчого апарату Долинської районної ради Івано-Франківської області. З 28 грудня 2015 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною тривалістю 6 місяців - до 28 червня 2016 року.

25 січня 2016 року її повідомили про можливе скорочення займаної нею посади. Вона звернулася зі скаргою на незаконні дії роботодавця до Державної служби України з питань праці, за результатом розгляду якої листом від 13.04.2016 року № 1823 її проінформовано про те, що за результатами перевірки складено акт та керівнику Долинської районної ради внесено припис з вимогою дотримуватись законодавства про працю. В листі зазначено, що займана нею посада не підлягає скороченню чи ліквідації, так як законодавством не допускається скорочення посад осіб, які перебувають у відпустці згідно ч.6 ст.179 КЗпП України та ч.2 ст.18 Закону України «Про відпустки», тому скорочення посади головного спеціаліста відділу з питань соціально-економічного і культурного розвитку територій та здійснення економічних реформ, приватизації та власності виконавчого апарату Долинської районної ради проведено всупереч вимогам ч.3 ст.2 Закону України «Про відпустки».

Після її виходу з відпустки 30 травня 2016 року головою Долинської районної ради Данилівим І.І. письмово попереджено про можливе вивільнення та повідомлено, що її місце роботи (посада головного спеціаліста відділу з питань соціально-економічного і культурного розвитку територій та здійснення економічних реформ, приватизації та власності виконавчого апарату районної ради) скорочено у зв'язку із зміною структури і були запропоновані на вибір посади: прес-секретаря районної ради (патронатна служба) та головного спеціаліста з питань діловодства та роботи з документами ради та її органів відділу правового, по роботі із зверненнями громадян, кадрової роботи та діловодства виконавчого апарату районної ради (на час відсутності основного працівника), від яких вона відмовилася.

У зв'язку з тим, що Долинська районна рада не виконує законодавства про працю, так як під час перебування у відпустці її посаду головного спеціаліста відділу з питань соціально-економічного і культурного розвитку територій та здійснення економічних реформ, приватизації та власності незаконно скорочено, 30.05.2016 року вона написала заяву на звільнення з 31.06.2016 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Дану заяву вона писала під впливом сильного душевного хвилювання, оскільки втратила роботу, тому в кінці заяви була допущена неточність, яку вона виправила шляхом подання додаткової заяви від 31.05.2016 року, в котрій деталізувала причину свого звільнення. Однак, Долинська районна рада безпідставно, всупереч мотивам, які вона виклала в заяві трактувала на свій розсуд підставу її звільнення і в трудовій книжці значиться запис «звільнена із займаної посади на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України», що не відповідає дійсності. Того ж дня вона звернулася зі скаргами до Інспекції праці і прокуратури, а також телефонувала на Гарячу лінію.

31 травня 2016 року їй було видано на руки трудову книжку, в якій зроблено запис із посиланням на ч.1 ст.38 КЗпП України, як на підставу її звільнення.

Окрім цього, своїми діями Долинська районна рада завдала їй моральної шкоди, оскільки вона пережила сильне душевне хвилювання, втратила сон, порушились зв'язки з рідними, знайомими, вона стала дратівливою, не в змозі спілкуватись та виховувати своїх дітей, з чоловіком у неї виникають сварки, через що постійно відчуває дискомфорт, розуміючи про можливі проблеми, які можуть виникнути у неї при наступному працевлаштуванні на інше місце роботи. Всі ці обставини значно підсилюють її психологічне розчарування у можливості відновлення своїх прав через такі дії відповідача, їй потрібен час, спокій та кошти на відновлення сил. Зважаючи на той факт, що стан її здоров'я погіршився у зв'язку з завданням їй моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача, вона потребує постійного нагляду спеціаліста, тому, у зв'язку з неможливістю знайти іншу роботу через постійне звернення до лікарів, витрачання часу та коштів на поїздки у медичні заклади, обстеження та лікування, просить стягнути з Долинської районної ради на її користь моральну шкоду в розмірі 72500 гривень.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, зіславшись на обставини, викладені у позовній заяві, просили даний позов задоволити та змінити формулювання у трудовій книжці позивачки із «звільнена із займаної посади на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України» на «звільнена із займаної посади на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України», зобов'язати відповідача виплатити вихідну допомогу відповідно до ст.44 КЗпП України та стягнути на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 50 мінімальних заробітних плат, що становить 72500 гривень.

Представник відповідача згідно довіреності Білінська О.Я. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні, зіславшись на обставини викладені у запереченні проти позову, в якому вказано, що згідно розпорядження заступника голови Долинської районної ради від 23.10.2015 року № 70-к ОСОБА_2 переведено на посаду головного спеціаліста відділу з питань соціально-економічного і культурного розвитку територій та здійснення економічних реформ, приватизації та власності виконавчого апарату районної ради. 28 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до голови Долинської районної ради з заявою про надання їй відпустки для догляду за дитиною тривалістю 6 місяців. Розпорядженням голови районної ради від 28.12.2015 року № 90-к ОСОБА_2 надано відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною тривалістю 6 місяців з 28.12.2015 року по 28.06.2016 року, до роботи приступити 29.06.2016 року.

25 травня 2016 року позивачка звернулася з заявою про приступлення до виконання посадових обов'язків з 30.05.2016 року. На підставі поданої заяви їй надано дозвіл приступити до роботи. Тому посилання позивачки, що вона вважає дії Долинської районної ради незаконними та такими, що грубо порушують законодавство про працю, а саме ч.3 ст.184 КЗпП України, є безпідставними, оскільки відповідно до розпорядження голови районної ради від 30.05.2016 року № 40-к ОСОБА_2 звільнено із займаної посади згідно поданої заяви, а не з ініціативи власника.

Позивачка звернувся з заявою про звільнення з роботи з 31 травня 2016 року у зв'язку з переведенням чоловіка ОСОБА_5 на роботу, додавши довідку від 17.05.2016 року № 149/09-19-04-25 про те, що він дійсно працює на посаді головного державного інспектора відділу досудового врегулювання спорів та правового забезпечення діяльності юридичного управління Головного управління ДФС в Івано-Франківській області з 01.04.2016 року. Отже, позивачка просила звільнити її із вказаної дати у зв'язку з переденням чоловіка ОСОБА_5 на роботу в іншу місцевість. Таким чином, голова районної ради зобов'язаний був задоволити заяву про звільнення ОСОБА_2 згідно ч.1 ст.38 КЗпП України, оскільки позивачка самостійно визначила строк і правові підстави розірвання трудового договору.

Посилання позивачки, що у зв'язку з тим, що районна рада не виконує законодавство про працю, так як під час перебування у відпустці посаду головного спеціаліста відділу з питань соціально-економічного і культурного розвитку територій та здійснення економічних реформ, приватизації та власності виконавчого апарату районної ради незаконно скорочено і позивачкою написано заяву про звільнення з 31.06.2016 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України є необґрунтованими, оскільки у заяві про звільнення останньою вказано дату звільнення не 31.06.2016 року, а 31.05.2016 року. Окрім цього, як зазначено ОСОБА_2, у заяві про звільнення, так і у позовній заяві після виходу з відпустки 30.05.2016 року головою районної ради Данилівим І.І. її письмово попереджено про можливе вивільнення та запропоновано на вибір дві посади: прес-секретаря районної ради та головного спеціаліста з питань діловодства та роботи з документами ради та її органів виконавчого апарату районної ради, від яких позивачка відмовилася.

Позивачкою подано заяву про звільнення на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України, з власної волі та без будь-якого примусу. 31.05.2016 року ОСОБА_2 подано додаткову заяву, в котрій вона деталізувала причину свого звільнення, у позовній заяві вказала, що Долинська районна рада безпідставно, всупереч мотивам викладених в заяві, трактувала на свій розсуд підставу звільнення. Проте, як вбачається з заяви позивачки від 31.05.2016 року, остання відкликала заяву в частині звільнення з підстав передбачених ч.1 ст.38 КЗпП України, в іншій частині заява від 30.05.2016 року залишається в силі.

Положення статті 38 КЗпП України передбачає подання лише однієї та остаточної заяви про звільнення за власним бажанням, яка подається працівником за два тижні до дати його звільнення чи у строк, про який просить працівник. Жодним законодавчим актом України не передбачено подання будь-яких повторних заяв про звільнення за власним бажанням або ж подання додаткової заяви про уточнення причин звільнення.

Позивачкою зазначено, що своїми діями Долинською районною радою їй завдано моральної шкоди. Відповідно до ст.23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Вважають, що Долинська районна рада діяла у межах чинного законодавства України та не спричинила моральної шкоди позивачці, оскільки заяву про звільнення ОСОБА_2 подано з власної волі. Окрім того, зі змісту позовної заяви незрозуміло, з яких міркувань виходила позивачка визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, розпорядженням від 23.10.2015 року № 70-к ОСОБА_2 з 23 жовтня 2015 року переведено з посади прес-секретаря районної ради на посаду головного спеціаліста відділу з питань соціально-економічного і культурного розвитку територій та здійснення економічних реформ, приватизації та власності виконавчого апарату районної ради.

Розпорядженням від 28.12.2015 року № 90-к надано ОСОБА_2 відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною тривалістю 6 місяців з 28 грудня 2015 року по 28 червня 2016 року та розпорядженням від 25.05.2016 року № 39-к надано останній дозвіл приступити до роботи 30 травня 2016 року.

З копії розпорядження від 27.05.2016 року № 64 встановлено, що у зв'язку із зміною структури виконавчого апарату районної ради, скороченням штату працівників, на виконання рішення районної ради від 24.12.2015 року № 54-2/2015 «Про структуру виконавчого апарату районної ради», розпорядження голови районної ради від 04.01.2016 року № 1 «Про внесення змін до штатного розпису виконавчого апарату районної ради» та керуючись п.1 ст.40, ст.49-2 КЗпП України попереджено головного спеціаліста відділу з питань соціально-економічного і культурного розвитку територій та здійснення економічних реформ, приватизації та власності виконавчого апарату районної ради ОСОБА_2 про можливе її вивільнення.

30 травня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до голови Долинської районної ради Даниліва І.І. з заявою про звільнення з роботи з 31.05.2016 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв'язку з тим, що Долинською районною радою не виконується законодавство про працю. В подальшому ОСОБА_2 просить звільнити її на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України у зв'язку з переведенням чоловіка ОСОБА_5 на роботу в іншу місцевість.

Розпорядженням від 30.05.2016 року № 40-к ОСОБА_2 звільнено 31 травня 2016 року із займаної посади на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України та 31.05.2016 року внесено запис у трудову книжку останньої.

31 травня 2016 року позивачка звернулася з заявою про відкликання заяви від 30.05.2016 року в частині звільнення з підстав передбачених ч.1 ст.38 КЗпП України, в іншій частині заява залишається в силі.

У відповідності до вимог ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Як встановлено в судовому засіданні, позивачка звернулася до відповідача з заявою про звільнення з 31 травня 2016 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку з порушенням Долинською районною радою законодавства про працю з огляду на те, що не допускається скорочення посад осіб, які перебувають у відпустці, та на підставі ч.1 ст.38 КЗпП у зв'язку з переведенням чоловіка ОСОБА_5 на роботу в іншу місцевість та надала підтверджуючі документи - довідку від 17.05.2016 року № 149/09-19-04-25. Розпорядженням голови районної ради Даниліва І.І. від 30.05.2016 року № 40-к ОСОБА_2 звільнено 31 травня 2016 року із займаної посади на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України та 31.05.2016 року внесено відповідний запис у трудову книжку останньої.

Відповідно до положень ст.48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.2.25 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України та Міністерством соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що в разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Працівник не може бути звільнений за пунктом 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін, якщо одна зі сторін не дає згоди на припинення трудового договору за цим пунктом або не було досягнуто домовленості про дату звільнення. У цьому випадку трудовий договір може бути розірваний з ініціативи працівника або власника чи уповноваженого ним органу з інших підстав, передбачених КЗпП України, та з додержанням відповідно до встановлених для таких підстав звільнення вимог закону, наприклад статей 38-44 КЗпП України.

Відповідно до п.18 даної постанови, якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Згідно ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Враховуючи наведені положення, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині змінити формулювання у трудовій книжці позивачки із «звільнена із займаної посади на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України» на «звільнена із займаної посади на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України», оскільки не встановлена неправильна юридична кваліфікація формулювання причини звільнення позивачки ОСОБА_2, з огляду на те, що звільнення останньої відбулося на підставі її заяви та з зазначенням нею правових підстав звільнення, а саме: за власним бажанням.

Частиною 1 ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ст.44 даного Кодексу, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Оскільки позивачка ОСОБА_2 звільнена з роботи на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням, виплата їй вихідної допомоги, відповідно до ст.44 КЗпП України, не передбачена, тому суд вважає за необхідне відмовити позивачці у задоволенні позову в частині стягнення з Долинської районної ради вихідної допомоги.

Щодо відшкодування моральної шкоди, то відповідно до ч.1 ст.23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

До юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Ці обставини повинні бути належно доведені. Не відповідало б змісту ст. 237-1 КЗпП України стягнення з власника моральної шкоди лише на підставі заяви про наявність такої шкоди, якщо немає обставин, зазначених у частині першій ст.237-1 КЗпП (моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і необхідності додаткових зусиль для організації працівником свого життя).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, необхідно з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я позивача, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивачкою ОСОБА_2 не надано жодних доказів про завдання їй відповідачем моральної шкоди, а відтак в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі, а наведені обставини не є підставою для звільнення її від сплати судового збору в розумінні ст.5 Закону України «Про судовий збір».

За таких обставин суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги позивачки про звільнення від сплати судового збору.

На підставі викладеного, ст.ст.38, 44, 48, 116, 235, 237-1 Кодексу законів про працю України, ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, ст.5 Закону України «Про судовий збір», п.п.8, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», керуючись ст.ст.213-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Долинської районної ради про зміну формулювання причин звільнення та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 551,20 гривень судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з часу його проголошення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Долинський районний суд. Особи, які брали участь у справі, однак не були присутні підчас проголошення судового рішення можуть оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку на протязі десяти днів з часу отримання копії цього рішення.

Суддя