АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

14 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Антоненко Н.О.,Стрижеуса А.М.

при секретарі: Голубович С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 11 квітня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу ,-

ВСТАНОВИЛА :

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача. Посилаючись на те,що відповідач взяв у нього в борг грошові кошти у загальному розмірі 19 530 грн.,проте ,не дивлячись на сплив терміну позики,їх не повертає,просив стягути з ОСОБА_2 на його користь зазначену суму боргу та судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 11 .04.2016 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення заявлених ним позовних вимог у повному обсязі. Посилається на незаконність,необгрунтованість судового рішення,однобокість у розгляді справи, помилковість висновків суду. Вважає,що суд безпідставно не прийняв до уваги подані ним розписки на підтвердження укладання договору позики,разом із цим поклався на нічим не доведені заперечення відповідача.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених в ній.

Відповідач в судове засіданні не з'явився,повідомлений належним чином про що свідчить зворотне поштове відправлення долучене до справи ( а.с.45). Виходячи з положень ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів важає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги,перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного .

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтовним.

Законним є рішення ,яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин,на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами,які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;яка правова норма підлягає застосуванню до даних правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того,що позовні вимоги є недоведеними,суду не подано доказів відносно вартості заставленого майна.

Проте,погодитися з такими висновками суду не можна,оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права,невмотивовані належним чином,не відповідають фактичним обставинам справи,що відповідно до положень ст.309 ЦК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок зроблений Верховним Суду України у справі № 6-1103цс16 від 08.06. 2016 року, у справі № 6-50цс16 від 24.02.2016 року,у справі № 6-1967цс15 від11 листопада 2015 року, які відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для всіх судів України.

Як убачається з матеріалів справи відповідач декілька разів брав у позивача в позику грошові кошти про що видавав останньому відповідні боргові розписки.

Так ,у розписці від 16.12.2013 року ОСОБА_2 зазначив,що позичив у ОСОБА_1 гроші у сумі 7 960 грн. до серпня 2014 року ( а.с.4).

В розписці , копія якої міститься на аркуші справи 5, відповідач зазначав,що 30.07.2013 року він одержав у ОСОБА_1 в борг 5 720 грн. строком на 1 рік; 13.08.2013 року - 2000 грн. до серпня 2014 року із зобов'язанням повернути 2 600 грн.;20.10.2013 року - 2 250 грн. до 14.08.2014 року;22.10.2013 року -1000 грн. до 14.08.2014 року.

Факт написання вказаних розписок ,отримання грошових коштів у зазначених в цих розписках сумах та не повернення цих коштів позивачу,відповідач не заперечував.

За таких обставин,колегія суддів вважає ,що позивачем доведено,а відповідачем не тільки не спростовано, а й визнано укладання між сторонами договорів позики на загальну суму 19 530 грн. та неповернення цих грошових коштів позивачу після настання строку їх повернення .

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору ( ч.1 ст.526 ЦК України).

Частиноюпершою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже,відповідач повинен був повернути борг не пізніше 14.08.2014 року .

Оскільки відповідач свого зобов'язання щодо повернення коштів не виконав ,з нього належить стягнути на користь позивача суму боргу у розмірі 19 530 грн.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , які беруть участь у справі. Особа ,яка бере участь у справі ,розпоряджується своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Заперечуючи проти позову відповідач послався на те,що отримуючи від позивача гроші у борг,він залишив в заставу : 2 срібних підсклянники,2 пари золотих сережок, наручний годинник,мобільний телефон Nokia,срібну чоловічу каблучку-печатку,які той йому не повернув.

Дійсно у розписці відповідачем зазначено,що названі ним речі він залишає в заставу, разом із цим не вказано: індивідуальні ознаки , вартість перелічених речей,умови їх зберігання,відповідальність за їх втрату ,можливість задовольнити вимоги за їх рахунок та інше( а.с. 5).

Позивач стверджує ,що ці та інші речі були в нього викрадені і з цього приводу він звертався до правоохоронних органів ( а.с.23).

З пояснень сторін ,убачається ,що між ними існує спір щодо речей переданих відповідачем позивачу на забезпечення виконання ним зобов'язань по поверненню боргу.

Проте,відповідач із зустрічним позовом до позивача не звертався,розпорядившись своїми правами на власний розсуд,й тому відсутні підстави щодо зарахування вартості зазначених відповідачем речей в рахунок погашення його боргу перед позивачем.

При цьому відповідач не позбавлений можливості звернутися з відповідним позовом до суду.

За викладених обставин, колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове про задоволення позовних вимог про стягнення боргу.

Згідно із ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору в загальній сумі 1023.12 грн.( 487.20 грн. + 535.92 грн.)

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313-314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 11 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту : Позов задовольнити. Стягнути з ОСОБА_2 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 ,проживаючого у АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_3, проживаючого у АДРЕСА_2 борг у розмірі 19 530 (Дев'ятнадцять тисяч п'ятсот тридцять ) грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1023 грн.12 коп.,а всього 20 553 (Двадцять тисяч п'ятсот п'ятдесят три) грн. 20 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 759/19341/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 8220 /2016

Головуючий у суді першої інстанції: Кривовяз А.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.