АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1117/2016 Головуючий у 1-й інстанції - Рибак М.А.
Доповідач - Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника Київського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області - Харчука Володимира Володимировича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 листопада 2015 року у справі за позовом Київського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації про виселення з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 листопада 2015 року в задоволенні позову Київського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації про виселення з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Київського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області - Харчук Володимир Володимирович подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні відповідач та його представник проти апеляційної скарги заперечили.

Представник третьої особи проти апеляційної скарги заперечив.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

У травні 2015 року Київський слідчий ізолятор управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації про виселення з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що гуртожиток Київського слідчого ізолятору, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, перебуває на балансі Київського СІЗО і призначений для тимчасового проживання співробітників системи органів ДПтС України та осіб, які більше десяти років були пов'язані трудовими відносинами з системою органів ДПтС України.

Відповідач ОСОБА_2 в трудових відносинах з установами системи органів ДПтС України не перебуває, з 1995 року була зареєстрована та мешкала в гуртожитку Київського слідчого ізолятору разом з її батьками, які, мешкаючи в гуртожитку, отримали іншу житлову площу в порядку покращення житлово-побутових умов.

ОСОБА_2, продовжуючи незаконно мешкати в кімнаті гуртожитку, безпідставно й самоправно, без належного погодження з адміністрацією Київського слідчого ізолятору та без отримання відповідного ордера, зайняла кімнату НОМЕР_1 гуртожитку Київського слідчого ізолятору управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київської області.

З 2004 року, грубо порушуючи встановлений порядок, самоправно зареєструвала за адресою гуртожитку та вселила в кімнату НОМЕР_1 свого чоловіка ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4

У зв'язку з незаконним проживанням ОСОБА_2 в гуртожитку, адміністрацією Київського слідчого ізолятору їй було надіслано лист-повідомлення про незаконне зайняття кімнати та необхідність добровільного виселення до 22.11.2014 року. Утім, дану вимогу виконано не було.

За таких обставин, позивач просить суд зобов'язати відповідачів звільнити кімнату НОМЕР_1 гуртожитку Київського СІЗО, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншої житлової площі та стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з підстав його недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 разом з чоловіком ОСОБА_3 та сином ОСОБА_4 зареєстровані та проживають в будинку АДРЕСА_1, в гуртожитку, який знаходиться на балансі Київського слідчого ізолятора, що підтверджується Довідкою від 12.05.2015 року № 183/170 (а.с. 10).

Згідно висновку службової перевірки від 22.10.2014 року, затвердженого начальником Київського СІЗО Мастицьким В.В., встановлено, що ОСОБА_2 працює в автогосподарстві МВС, зареєстрована та мешкає з сином та чоловіком в кімнаті НОМЕР_1 гуртожитку Київського СІЗО (а.с. 8).

За результатами проведеної службової перевірки позивач направив ОСОБА_2 повідомлення від 22.10.2014 року № 16-23123, в якому зазначено, що вона незаконно мешкає та зареєстрована в житловому приміщенні НОМЕР_1 гуртожитку Київського слідчого ізолятора (без належних підстав, за відсутності ордера на вселення, не пов'язані трудовими відносинами з системою органів ДПтС України), та запропоновано в тридцятиденний термін звернутись до районного відділу ДМС України з заявою «Про зняття з реєстрації за місцем Вашого теперішнього мешкання», а також звільнити займану кімнату в добровільному порядку (а.с. 9).

Порядок надання жилої площі в гуртожитку Київського слідчого ізолятора встановлюється Положенням про гуртожиток Київського слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області, затвердженим Начальником Київського слідчого ізолятора від 08.10.2014 року (а.с.11-16).

Відповідно до п.п. 1, 2 Положення про гуртожиток Київського СІЗО визначено, що гуртожиток Київського слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області є майном Державної кримінально-виконавчої служби України та перебуває у державній власності і використовується виключно для тимчасового проживання персоналу Державної пенітенціарної служби України (ДПтС України), що проходять службу та працюють в місті Києві, в тому числі пенсіонерів ДПтС України, які звільнені з органів та установ у місті Києві, за умови відсутності в нього та членів родини місця проживання у відповідному населеному пункті, перебувають на обліку і очікують покращення житлових умов, ліжко-місця, кімнату в гуртожитку особового складу.

Управління гуртожитком здійснює адміністрація Київського СІЗО, на правах оперативного управління майном ДПтС України, що перебуває на його балансі, а також забезпечує його збереження та раціональне використання.

Відповідно до ст. 121 Житлового кодексу Української РСР порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.

Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (ст. 122 ЖК Української РСР).

Пунктами 6, 7 Положення про гуртожиток визначено, що жила площа в гуртожитку Київського СІЗО надається за рішенням адміністрації Київського СІЗО погодженого з Управлінням ДПтС України в місті Києві та Київській області та профспілковим комітетом, яке оформлюється у формі протоколу. На підставі спільного рішення про надання жилої площі в гуртожитку, адміністрація Київського СІЗО видає громадянинові спеціальний ордер, встановленого зразка, у відповідності до додатку Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою РМ Української РСР від 03.06.1986 року № 208, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Згідно п. 25 Положення про гуртожиток встановлено, що особи, які працювали, проходили службу в Київському СІЗО, УДПтС України в місті Києві та Київській області, а також ДПтС України в межах міста Києва, і які припинили такі трудові відносини з Київським СІЗО, системою підрозділів ДПтС України, підлягають виселенню з гуртожитку без надання їм іншого жилого приміщення. Осіб, з числа жильців гуртожитку, які систематично грубо порушують правила внутрішнього розпорядку в гуртожитку та громадський порядок, а також осіб, що самоправно або з порушенням встановленого порядку вселення зайняли жилу площу в гуртожитку Київського СІЗО, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Водночас, з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб, коло яких визначено ст. 125 ЖК України.

Відповідно до ст. 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 125 ЖК Української РСР визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім'ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; інвалідів праці I і II груп, інвалідів I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно ч. 2, 3 ст. 132 ЖК Української РСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у ст. 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Таким чином, закріплені в ст. 125 та ч. 3 ст. 132 ЖК Української РСР гарантії, не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення з гуртожитку громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 (дівоче прізвище - ОСОБА_2) з 1981 року була зареєстрована та проживала разом із своїми батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та сестрою ОСОБА_8 в кімнаті НОМЕР_1 в гуртожитку Київського СІЗО, що підтверджується Висновком службової перевірки від 22.10.2014 р. та довідкою (а.с. 55).

Батько відповідачки з 1983 року проходив службу в органах внутрішніх справ та в системі виконання покарань, тобто більше 10 років, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 57-58).

ОСОБА_2 згідно даних трудової книжки з 1995 до 1999 року працювала в системі внутрішніх справ, до якої, в тому числі, входило Київське СІЗО.

Після забезпечення у встановленому порядку батьків та сестри ОСОБА_2 житлом, остання продовжувала проживати у спірній кімнаті в гуртожитку, в якій в подальшому зареєстровано і членів її родини: чоловіка та сина.

Згідно із довідкою № 786 від 16.09.2015 року ОСОБА_2 перебуває на квартирному обліку з 16.11.1995 року у складі сім'ї з 3 осіб (а.с. 85).

Позивачем не надано доказів того, що відповідачі самоправно зайняли житлове приміщення, а тому підстави для їх виселення без надання іншого житлового приміщення відсутні.

Також матеріали справи не містять доказів того, що їх реєстрація у спірній кімнаті стала можливою через вчинення ними або будь-якими іншими особами неправомірних дій, вчинених з порушенням встановленого порядку вселення в гуртожиток Київського СІЗО.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Судом встановлено, що гуртожиток по АДРЕСА_1 належить до відомчого житлового фонду, знаходиться на балансі і обслуговується позивачем та призначений для проживання працівників в період роботи на підприємстві.

За наявними у справі доказами, висновком службової перевірки, копіями трудових книжок, відповідачка та її батько пропрацювали в органах внутрішніх справ, були забезпечені жилою площею у вищевказаному гуртожитку, зокрема займали кімнату НОМЕР_1, проживали і були зареєстровані у вказаній кімнаті.

Таким чином відповідачка ОСОБА_2 з 1981 року була зареєстрована та проживала у вказаній кімнаті гуртожитку, що була надана її родині у зв'язку з роботою у відповідача, а не вселилась самовільно.

Таким чином, відповідач правомірно проживає в кімнаті гуртожитку, яка була надана родині її батьків на підставі рішень відповідних органів та посадових осіб, з чоловіком та двома дітьми, користується приміщенням та сплачує комунальні платежі.

Встановивши, що відповідачі у встановленому порядку були зареєстровані і проживають у вищевказаній кімнаті гуртожитку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову із зазначених позивачем підстав.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було надано належну оцінку відсутності документів, що підтверджують законність проживання в кімнаті гуртожитку відповідачів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки це твердження не відповідає дійсності та відповідачами було надано суду документи, на підставі яких вони вселились у кімнату спірного гуртожитку, в яких зазначено, що ОСОБА_2 з 1981 року була зареєстрована та проживала разом з батьками в кімнаті НОМЕР_1 гуртожитку Київського СІЗО.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника Київського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області - Харчука ВолодимираВолодимировича - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді