Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2016 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В. , при секретарі Мащенко Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Ілліч-Агро Донбас» Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про відшкодування майнової шкоди,

В С Т А Н О В И В:

26 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Дочірнього підприємства «Ілліч-Агро Донбас» Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про відшкодування майнової шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що він є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 10,32 га, розташованої на території Розівської сільської ради Новоазовського району Донецької області. Відповідач на підставі договору оренди від 01.04.2008 року користувався даною земельною ділянкою. Рішенням Новоазовського районного суду Донецької області від 09.04.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 22.05.2013 року, вказаний договір оренди земельної ділянки був визнаний судом недійсним. 29.05.2013 року за актом приймання передачі земельна ділянка була повернута позивачу без зауважень та претензій. За 2013 рік орендна плата відповідачем не нараховувалась і не виплачувалася. Після повернення земельної ділянки позивач виявив на свій земельній ділянці сходи соняшника, які не став прибирати оскільки сам мав намір сіяти соняшник. 21 та 22 серпня 2013 працівниками відповідача було зібрано врожай соняшника з земельної ділянки позивача площею 7,61 га, внаслідок чого позивачу була завдана матеріальна шкода в розмірі 35 972,62 грн., виходячи із середньостатистичного розміру врожайності в Новоазовському районі та вартості 1 тони соняшника за інформацією відділу статистики в Новоазовському районі. Позивач звертався із заявою до Новоазовського РВ міліції для притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності після чого було розпочато досудове розслідування, яке не було завершене через розпочату в районі антитерористичну операцію. Посилаючись на ч.1 ст. 236 ЦК, ч.1 ст. 1214, ст. 1166 ЦК України, ст. 156, ч.1 ст. 212 ЗК України, просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 35 972,62 грн. та судові витрати по справі.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та додатково пояснив, що після отримання ним земельної ділянки сходів не було та він готувався до посівів. Через три тижні він побачив сходи соняшника та не став їх прибирати. Орендна плата була виплачена відповідачем за п'ять місяців по травень 2013 року.

Відповідач позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення на позов, в яких зазначив про відсутність самовільного захоплення земельної ділянки. Між сторонами було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 7,61 га строком на 15 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що зареєстровано 01.04.2008 року ДП «ЦДЗК». В період дії договору відповідач сумлінно виконував зобов'язання за договором та виплачував орендну плату. Навесні 2013 року відповідач власним коштом провів роботи щодо засівання орендованої земельної ділянки насінням соняшника. За рішенням Новоазовського районного суду, що набрало законної сили 22.05.2013 року, було визнано недійсним договір оренди земельної ділянки та відповідачем за актом приймання-передачі було повернуто орендовану земельну ділянку з посівами соняшника та сплачено орендну плату. Відповідно до Положення про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 року, єдиним компетентним органом, який міг на той час встановити факт самовільного зайняття земельної ділянки, є Держсільгоспінспекція України. Позивач не представив доказів звернення до вказаної інспекції, актів перевірки дотримання вимог земельного законодавства відповідачем. Тому факт самовільного зайняття земельної ділянки відсутній. Відповідач на виконання умов діючого договору та відповідно до положень ст.95 Земельного кодексу України ст. 25 Закону України «Про оренду землі» використав земельну ділянку для отримання продукції та доходів та є власником врожаю. Не має підстав для стягнення шкоди, оскільки відсутні факт самовільного захоплення земельної ділянки відповідачем, факт завдання шкоди позивачу та порушення його прав, а також винні дії відповідача по відношенню до позивача. Вважає недоречними застосування до спірних правовідносин приписів ст.90, 95, 156, 202, 212 Земельного кодексу України, ст. 236, 1166, 1214 ЦК України, оскільки наведені норми стосуються відшкодування шкоди, завданої самовільним зайняттям майна, а на момент засівання між сторонами існували договірні правовідносини щодо земельної ділянки.

Також зазначає, що позивачем не обґрунтовано та не доведено розмір збитків. Методикою визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянко, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зайняття грунтового покриву (родючого шару грунту) без спеціального дозволу, затвердженою постановою КМУ від 25.07.2007 року №963, розрахунок шкоди, заподіяної юридичним особам та фізичним особам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок розраховується територіальними органами Держсільгоспінспекції на підставі матеріалів обстежень земельних ділянок, проведених відповідно до Порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів, затвердженого постановою КМУ від 01.11.2000 року №619. Представлені позивачем докази містять лише середньостатистичні дані про врожайність 2013 року та не можуть бути доказом можливості отримання Позивачем реального врожаю/доходу від вирощування соняшнику у 2013 році. Жодних належних доказів щодо реальних намірів позивача проводити сільськогосподарські роботи щодо засівання земельної ділянки насінням соняшника у 2013 році (зокрема, наявність грошових коштів, фінансові документи, що підтверджують придбання насіння, добрив, палива, укладені договори щодо проведення сільськогосподарських робіт, наявність сільськогосподарської техніки та посвідчення на керування нею, тощо) до матеріалів справи не надано. Врожай соняшнику позивачу не належав та ним не втрачено, оскільки останній не проводив жодних робіт не поніс жодних витрат щодо його вирощування/збирання. Своїми конклюдентними діями по відношенню до врожаю соняшнику (не звертався до відповідача з жодними заявами до збору врожаю, не встановив у встановленому законодавством порядку право власності на врожай, тощо) визнав право відповідача на врожай. Також представник відповідача у судовому засіданні підтвердив, що збір врожаю відбувся в серпні 2013 року.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, вважає, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки на території Розівської сільської ради площею 10,32 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в тому числі рілля 7,61 га, на підставі державного акту від 06 грудня 2006 року.

Рішенням Новоазовського районного суду Донецької області від 09 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 22 травня 2013 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Іллічі-Агро Донбас» ПАТ «ММК ім.Ілліча» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним задоволено. Визнано недійсним договір оренди землі, укладений між сторонами, зареєстрований 01.04.2008 року в державному підприємстві «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» за НОМЕР_1.

Після визнання договору оренди недійсним орендована земельна ділянка була повернута орендарем ОСОБА_1 на підставі акту приймання - передачі від 29 травня 2013 року.

01 червня 2013 року позивачу також були повернуті межові знаки раніше орендованої земельної ділянки, про що сторонами було складено відповідний акт приймання-передачі.

Згідно статті 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Отже в період з квітня 2008 року по травень 2013 року між сторонами існували цивільно-правові відносини з оренди земельної ділянки, що свідчить про законність землекористування відповідачем та здійснення сільськогосподарських робіт в зазначений період.

Навесні 2013 року відповідачем були проведені роботи з посіву орендованої земельної ділянки насінням соняшника, що підтверджується поясненнями сторін.

В серпні 2013 року працівники відповідача здійснили збір врожаю з території земельної ділянки, раніше орендованої відповідачем, що також не заперечується обома сторонами.

Згідно статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Згідно статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Засівання земельної ділянки відповідачем відбулось до моменту набрання рішення Новоазовського районного суду Донецької області законної сили (22.05.2013 року), тому відповідач на законних підставах здійснював сільськогосподарську діяльність та планував подальшу діяльність із посівом орендованої ділянки насінням соняшника. Відповідач не міг передбачити можливе припинення договірних стосунків та його прав землекористувача на засіяну ним земельну ділянку.

Згідно з пунктом б частини 1 статті 95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію.

Також статтею 25 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендар земельної ділянки, зокрема, має право отримувати продукцію і доходи.

Аналогічні положення закріпленні в статті 775 ЦК України, згідно якої наймачеві належить право власності на плоди, продукцію, доходи, одержані ним у результаті користування річчю, переданою у найм.

Позивач не оспорював право власності відповідача на посіви соняшника на раніше орендованій земельній ділянці.

На день розгляду справи про визнання договору недійсним та набрання рішення законної сили весняно-посівні роботи вже були проведені відповідачем, проте термін збирання врожаю на спірній земельній ділянці ще не настав, виходячи із сівообороту культури, яка засіяна.

З урахування наведеного, суд приходить до висновку, що засівання земельної ділянки відповідач здійснював на підставі діючого договору оренди землі, тобто маючи відповідну правову підставу для користування нею, і в цьому випадку своє право власності щодо посівів ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «ММК імені Ілліча» може реалізувати виключно шляхом збирання врожаю, а термін його збирання на час повернення земельної ділянки (29.05.2013 року) ще не настав і відповідно дії відповідача по збиранню врожаю після його дозрівання є законними з огляду на положення п. б ч. 1 ст. 95 Земельного кодексу України, ст. 25 Закону України «Про оренду землі», ст. 775 ЦК України.

Доводи позивача щодо застосування положень статті 212 Земельного кодексу України та п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», є не обґрунтованими, оскільки зазначені норми регулюють правовідносини щодо самовільного зайняття земельних ділянок. В матеріалах справи відсутні докази, на підтвердження того, що спірна земельна ділянка під час посіву самовільно використовувалась відповідачем по справі.

Визнання договору оренди земельної ділянки недійсним в судовому порядку є свідченням спору між сторона відносно законності користування земельною ділянкою і відповідно до винесення судового рішення по спору, яке набрало законної сили 22.05.2013р. орендар користувався земельною ділянкою виходячи з договірних відносин, які склались між сторонами.

До подібних висновків також дійшов Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 14.09.2015р. по справі №6-28589ск15.

Відповідно до положень ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

З урахуванням наведених положень, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 197, 209, 212 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Ілліч-Агро Донбас» Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про відшкодування майнової шкоди відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д. В. Кузнецов