Справа № 527/90/16-ц
провадження 2/527/112/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2016 року Глобинський районний суд Полтавської області в складі:

головуючої - судді Марущак Р.М.

при секретарі - Таранець Л.П.

з участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представників відповідачів - ОСОБА_3

- ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Глобине цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, Глобинської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

13.01.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому прохала визнати за нею, за набувальною давністю, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в м.Глобине Полтавської області по вул. Піонерській,17/10.

Мотивувала тим, що з 22.01.1972 року по 15.02.1985 року перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_5. Під час шлюбу, на підставі дозвільних документів на будівництво, виданих на ім»я її чоловіка, було збудовано та введено в експлуатацію житловий будинок, розташований в м.Глобине по вул.Піонерській,17/10.

Після розірвання шлюбу колишній чоловік виїхав з будинку, з 1985 року жодних витрат на його утримання та обслуговування не ніс, реєстрації місця проживання чи перебування в ньому не мав.

Вона навпаки з часу розлучення з відповідачем, несе всі витрати з утримання та обслуговування будинку: в 2005 році газифікувала його, в 2010 році збудувала водну свердловину на подвір»ї, постійно проводила поточні ремонти, а у 2013 році капітальний ремонт.

З січня 1989 року місце її постійного проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1/10 м.Глобине, що підтверджується відмітками у паспорті, домовій книзі, довідкою про склад сім»ї.

До сьогоднішнього дня вона продовжує проживати в названому будинку, добросовісно та безперервно володіє та користується ним та земельною ділянкою.

Відповідач, починаючи з 1985 року не пред»являв їй жодних претензій з приводу користування та володіння житловим будинком, з цивільними позовами до суду не звертався, не цікавився станом будинку, його утриманням та обслуговуванням, тобто не виконував обов»язки власника будинку, передбачені ст.151 ЖК УРСР.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1, її представник ОСОБА_2 позов підтримували, посилаючись на підстави та обставини, викладені в ньому.

Позивач, зокрема пояснила, що в 1973 році її чоловік ОСОБА_5 отримав дозвіл на будівництво будинку. Десь у 1975-1976 році вони вже стали проживати в новому житлі. В 1977 році чоловіка було засуджено до п»яти років позбавлення волі за вчинення ДТП. В цьому ж році вона перекрила 2 кімнати, так як не мала можливості їх отоплювати. Чоловік звільнився через три роки. У 1981 році вони розлучилися, але ще десь три роки ОСОБА_5 проживав у одній із частин будинку. Потім вибрався у домоволодіння по вул.40 років Жовтня, де став проживати однією сім»єю з іншою жінкою. У 1985 році у неї (позивача) народилася донька ОСОБА_4 від іншого чоловіка. З цього року ОСОБА_5 до будинку не мав ніякого відношення, постійно не проживав у ньому. Інколи, в перші роки, появлявся, будучи нетверезим, коли його вигонили з тієї сім»ї, і йому було потрібно десь переночувати.

У судове засідання відповідач ОСОБА_5 не з»явився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та письмове заперечення проти позову.

Вказав, що після розірвання шлюбу у 1985 році ще близько 4 років він проживав у будинку. При цьому колишня дружина самовільно переділила будинок, забравши собі більшу частину з існуючим входом, заблокувала йому вхід до неї. З цього часу він не мав ні електроенергії, ні інших комунальних послуг, весь час вимушений був проникати до своєї частини через вікно. Позивач разом зі своїм співмешканцем весь цей час виганяли його з будинку, навіть вдавалися до фізичного насильства.

Через нестерпні умови проживання він виїхав з житла. У 1996 році їх з позивачем син ОСОБА_6 одружився. Він вирішив подарувати синові даний будинок на весілля. Але оформити дарування документально не зміг, так як колишня дружина забрала всі документи на будинок і передати їх йому категорично відмовлялася. Кожні 2-3 місяці він намагався вселитися до житлового будинку, проте, позивач до житла його не допускала.

Жодних дозволів на проведення поліпшення будинку та ремонтів він колишній дружині не надавав.

Представник відповідача - ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на ті ж обставини, що й відповідач у письмовому запереченні.

Представник співвідповідача Глобинської міської ради (залучена до участі у справі за ухвалою суду) ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що в 1977 році Глобине мало статус селища, а тому в селищній раді велися книги подвірного обліку. Спірний будинок знаходиться на перехресті двох вулиць. 13 травня 1977 року було змінено нумерацію будинків та назви деяких вулиць, зокрема, домоволодінню по вул.Піонерській 17/10, належному ОСОБА_5, присвоєно адресний номер Тімірязєва,17/10. Первісний дозвіл на будівництво цього будинку надавався за адресою вул. Піонерська,2. Фактично спірний будинок з початку забудови мав три різні адреси : вул. Піонерська, 2, вул. Піонерська 17/10, вул. Тімірязєва, 17/10. Оскільки в даний час стало відомо, що державна реєстрація права власності на спірний будинок вже проведена на іншу особу, він вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Допитані як свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили, що з 1992 роки стали проживати по-сусідству з позивачем. Саме з цього часу можуть підтвердити, що вона постійно проживає у вказаному будинку, дбає про нього. Їм було відомо, що зі своїм першим чоловіком вона розлучена. Інколи, на початку їх проживання вулиці, кілька разів вони бачили, як ОСОБА_5 залазив через вікно у нежилу частину будинку. Але постійно цей чоловік у будинку не жив.

Свідок ОСОБА_9- донька сторін, у судовому засіданні стверджувала, що після розлучення батьків, її батько (відповідач у справі) перестав проживати у спірному будинку, ніякої участі у його утриманні не приймав. Цим займалася постійно мати. Мати говорила, що батько інколи заїжджав до дворища. Стосунки у них склалися неприязні. Батько пішов у іншу сім»ю.

Свідок ОСОБА_10 повідомив суду, що проживає по-сусідству із позивачем. Бачив як почалося і завершилося будівництво спірного будинку. Позивач у ньому проживає постійно, зробила ремонт. Після розлучення сторін відповідач літо чи осінь залазив до будинку через вікно, а потім він не бачив його жодного разу. Почув, що той став проживати на Бубнарівці в іншій сім»ї. Аналогічні показання дав у суді свідок ОСОБА_11, який вказав, що товаришував із сином відповідача ОСОБА_4, бував у спірному будинку. Одна його частина була закрита. Зі шкільних років пам»ятає, що у будинку проживала позивач, її діти та другий чоловік.

Свідок П»ятибрат В.К.- сусід через дорогу, також підтвердив у суді, що після розлучення відповідач якийсь час залазив до закритої половини будинку через вікно, а потім став жити постійно на Бубнарівці.

Свідок ОСОБА_12 друг відповідача, у суді повідомив, що той десь у 1978-1979 роках в обід і ввечері залазив до спірного будинку через вікно. Як одружився вдруге, перестав їздити до своєї хати. В іншій сім»ї відповідач проживає десь 20 років. Завжди скаржився, що його не пускають до його будинку. Були навіть сварки із колишньою дружиною та її співмешканцем, одного разу він розбороняв їх бійку.

Свідок ОСОБА_13 - син сторін у справі пояснив суду, що будинок будувався батьком та його родичами. В 1975 році сім»я стала проживати у ньому. Потім батька засудили і певний час його у будинку не було. З 1981 по 1984 рік батько продовжував жити у будинку навіть після розлучення з матір»ю у своїй частині будинку. Офіційного розподілу житла не було. З 1984 року у будинку став проживати співмешканець матері. Десь років 4-5 батько залазив у свою половину будинку через вікно, у 1989 чи 1990 році він став проживати з іншою жінкою в її житлі. У 1995 році він (свідок) вирішив одружитися. Запрошував на весілля і батька. Той сказав йому тоді, що хоче подарувати йому спірний будинок на весілля.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши надані письмові докази,встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_5 з 22.01.1972 року перебували у шлюбі, який було розірвано за рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 11 грудня 1981 року.

Реєстрація розірвання шлюбу між ними була проведена 15.02.1985 року, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-КЕ № 369656, виданим Глобинським райвідділом ЗАГСу.

Під час шлюбу сторони провели будівництво житлового будинку по вул. Піонерській, 2 (вул.Тімірязєва,17/10 - нинішня адреса будинку).

Всі дозвільні документи для проведення будівництва, передбачені чинним на той час законодавством,були видані на ім»я чоловіка ОСОБА_5, а саме:

-рішенням виконкому Глобинської селищної ради від 23.05.1973 року надано дозвіл на будівництво житлового будинку по вул.Піонерській,2 на садибі відведеній згідно рішення загальних зборів колгоспу імені Мічуріна;

-23.05.1976 року надано дозвіл на проведення робіт архітектором району, ним же затверджено проект будинку.

Інвентарні відомості по вказаному будинку за зміненою адресою Піонерська,17/10 заведені в Кременчуцькому міжміському бюро технічної інвентаризації 20.04.1981 року. Як власник будинку у них значиться ОСОБА_5.

Рішенням виконкому Глобинської міської ради від 20.12.1988 року № 14 було затверджено акт прийомки в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку і господарських будівель, розташованих по вул.Піонерській,17/10 в м.Глобине. Акт видано на ім»я індивідуального забудовника ОСОБА_5

Довідкою виконкому Глобинської міської ради від 01.07.2016 року № Ч-02-18/1974 та архівним витягом підтверджено, що на підставі рішення виконкому Глобинської міської ради від 13.05.1977 року № 141 вищеназваному домоволодінню присвоєно новий адресний номер вулиця Тімірязєва,17/10 м.Глобине.

З дослідженого судом договору дарування від 21.11.2015 року, посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Глобинського районного нотаріального округу ОСОБА_14, реєстровий № 630, вбачається , що ОСОБА_5 без відому та згоди позивача подарував житловий будинок № 17/10 з господарськими будівлями, розташований по вул. Тімірязєва м. Глобине на земельній ділянці площею 0,08 га, яка перебувала у його приватній власності, ОСОБА_13, як з»ясовано в засіданні сину сторін у справі.

ОСОБА_13 надалі - 11.08.2016 року, продав спірний будинок з господарськими будівлями та присадибну земельну ділянку площею 0,08 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, - ОСОБА_15.

Договори купівлі-продажу вищеназваного нерухомого майна від 11.08.2016року посвідчені нотаріально приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_16 за реєстровими номерами 2498 та 2500.

Таким чином, судом встановлено, що адреси спірного житлового будинку змінювалися кілька разів: вул. Піонерська, 2, потім вул. Піонерська 17/10, на даний час це вул. Тімірязєва, 17/10. На підставі інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек…,судом достовірно встановлено, що на даний час вже проведена реєстрація права власності на спірний житловий будинок по вул.Тіміряєва,17/10 на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, і його власником є гр.ОСОБА_17

Також на даний час договори дарування та купівлі-продажу будинку, на підставі яких відбулося його відчуження, в установленому законом порядку недійсними не визнані, державна реєстрація права власності не скасована.

Відповідно до ст.22 КпШС України (в редакції, яка була чинною на час спірного майна, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної сили в часі, крім випадків, коли вони пом»якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в рішенні Конституційного ОСОБА_4 України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 відповідно до п.2 якого дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце.

В правовій позиції Верховного ОСОБА_4 України, висловленій у постанові від 13.06.2012 року № 6-54…12 зазначено: відповідно до ст.2,3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень даних про право власності особи на об»єкт нерухомого майна, збудований до набрання цим законом чинності, не породжує в особи такого права, а засвідчує те, що держава офіційно визнає і підтверджує факт наявності його в особи. Право власності на збудований до набрання чинності зазначеним законом об»єкт нерухомого майна виникає в порядку, який існував на час його будівництва.

Відповідно до нормативно-правових актів, які були чинними на час створення спірного будинку, для виникнення права власності на житловий будинок необхідно було, щоб він був збудований на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці, було затверджено відповідний проект, отримано дозвіл на будівництво та будинок прийнято до експлуатації, тобто виникнення права власності на будинок не пов»язувалося із проведенням його реєстрації.

Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року, яка діяла з 1966 по 1996 рік, до переліку правовстановлюючих документів на підставі яких провадиться державна реєстрація прав на нерухоме майно (п.11) було віднесено дозвіл на будівництво та акт державної комісії про прийняття будинку та введення його в експлуатацію.

Ч.2 ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна власність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За ч.4 ст.344 ЦК право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правила ст. 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року (п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК).

Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи і які відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України має довести саме позивач, є законний обєкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Згідно з п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

В абзацах 3, 4 вищеназваної постанови Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року зазначено, що визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Системний аналіз вищевказаних норм свідчить про те, що добросовісне фактичне (без титульне) володіння є передумовою набуття права на річ (майно) за набувальною давністю лише в разі, якщо майно не має власника, який володіє ним на будь-якій правовій підставі.

Оскільки встановлено, що в даний час спірний будинок має власника, який набув вказане право на підставі договору-купівлі продажу, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову, і відмовляє ОСОБА_1 у визнанні за нею права власності на будинок за набувальною власністю.

При цьому позивач не позбавлена можливості обрати належний спосіб захисту свого права, який відповідатиме встановленим обставинам, і звернутися до суду повторно з іншим предметом позову та з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 328, 344, п.8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, ст. 10,11,30,60, 212-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, Глобинської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Р. М. Марущак