У х в а л а

1 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Волинської області від 3 лютого 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Волинській області, про визнання будівництва самочинним та усунення перешкод у користуванні власністю,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 3 лютого 2015 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних в справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 3 лютого 2015 року залишено без змін.

22 грудня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Волинської області від 3 лютого 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 376, 386, 391 Цивільного кодексу України.

На обґрунтування підстави перегляду вказаних судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Верховного Суду України від 2 квітня і 27 серпня 2008 року, 8 квітня 2009 року, в яких, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано вказані норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 23 вересня 2015 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог з огляду на те, що реконструкція господарських будівель і споруд проведена відповідачем за наявності будівельного паспорта на об'єкт нерухомого майна, Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Волинській області зареєстровано декларацію про готовність об'єкта в експлуатацію, на підставі якої відповідачем зареєстровано право власності на це нерухоме майно, а тому зазначена реконструкція не є самочинним будівництвом.

Разом з тим в ухвалах Верховного Суду України, наданих для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 2 квітня 2008 року касаційний суд, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про порушення права позивача на безпечне користування своїм майном, оскільки будівництво на суміжній земельній ділянці нежитлового приміщення на відстані 2м від частини жилого будинку не відповідає будівельним, санітарним та протипожежним нормам;

- в ухвалі від 27 серпня 2008 року касаційний суд, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про те, що зведення відповідачкою будівлі не відповідає встановленим нормам і правилам, порушує права позивачів як власників земельної ділянки і будинку, а тому самочинно збудована господарська споруда підлягає знесенню;

- в ухвалі від 8 квітня 2009 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, указав на необхідність перевірити факт порушення прав позивачки самочинним будівництвом, відповідність цього будівництва державним нормам та будівельним правилам, наявність підстав для прийняття самочинної споруди в експлуатацію в порядку, встановленому законодавством.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовими рішеннями, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Волинській області, про визнання будівництва самочинним та усунення перешкод у користуванні власністю за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Волинської області від 3 лютого 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко

В.М.Сімоненко