Справа № 457/654/15 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/783/1117/16 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника позивача - Андрієць Г.О.,

відповідача ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Фінексбанк» на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 06 листопада 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 06 листопада 2015 року відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Фінексбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Трускавецького міського нотаріального округу Чичерської Ліліани Олександрівни, про визнання договору дарування нежитлового приміщення недійсним.

Рішення суду оскаржив позивач ПАТ «Фінексбанк».

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального права. Покликаючись на обставини, аналогічні викладеним у позовній заяві, вказує на те, що на час прийняття оскарженого рішення правовстановлюючий документ, а саме свідоцтво про право власності на спірне нежитлове приміщення, видане на ім'я дарувальника оспорюваного договору - ОСОБА_5, яким підтверджується його право власності на це приміщення, визнано недійсним та скасовано.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ «Фінексбанк» задовольнити.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача ОСОБА_6, котра належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України повідомлена про час та місце розгляду справи, але не з'явилася в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає даним вимогам.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Кожен, чиї права і свободи, викладені у цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, ПАТ «Фінексбанк» звернувся в суд з позовом про визнання недійсним договору дарування, укладеного 12.12.2014 року між ОСОБА_5та ОСОБА_3, вважаючи, що укладенням такого договору порушено його законні права, так як предметом оспорюваного договору є майно, належне йому на праві власності.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам моральним засадам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до вимог ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно роз'яснень, наданих у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що укладенням оспорюваного договору дарування не порушені права позивача, оскільки на час його укладення ОСОБА_5 був власником приміщень, які є предметом даного договору.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як він дійшов до них з порушенням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що 12 грудня 2014 року між дарувальником ОСОБА_5та обдарованим ОСОБА_3укладено договір дарування НАЕ №606886 нежитлового приміщення 2 (два), що знаходиться на АДРЕСА_1, приміщення магазину з прибудовою допоміжних, офісних та готельних приміщень літ. «2», 2А загальна площа 242,8 кв.м, який посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Чичерською Ліліаною Олександрівноюта зареєстрований в реєстрі за №1626. Рішенням Господарського суду Львівської області від 08.12.2009 року задоволено позов ВАТ «Фінексбанк» до ФОП ОСОБА_5, звернуто стягнення на предмети іпотеки та визнано право власності за ВАТ «Фінексбанк» на ці предмети, а саме: земельну ділянку у АДРЕСА_1 загальною площею 0,0657 га, цільове призначення якої - обслуговування торгового павільйону; об'єкт незавершеного будівництва, розташований на даній ділянці, літера Б1; нежиле приміщення, магазин №3, літера А1, загальною площею 337,4 кв.м, що знаходиться за цією ж адресою.

На підставі даного рішення позивачем отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку від 29.05.2012 року та КП Львівської обласної ради "Дрогобицьке міжміське БТІ та ЕО" здійснило реєстрацію за ПАТ «Фінексбанк» права приватної власності: 20.09.2010 року - на нежиле приміщення (магазин) за адресою: АДРЕСА_1, а 04.02.2010 року - на об'єкт незавершеного будівництва, готовністю 93% та земельну ділянку площею 0,0657 га.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 07 квітня 2015 року по справі №К/800/56412/14 за позовом ПАТ «Фінексбанк» до виконавчого комітету Трускавецької міської ради, Трускавецької міської ради, комунального підприємства Львівської обласної ради "Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", Реєстраційної служби Трускавецького міського управління юстиції Львівської області, третя особа: ОСОБА_5, про скасування рішень, свідоцтва, витягу та зобов'язання вчинити дії, визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Трускавецької міської ради № 335 від 29.11.2011 року про оформлення права власності на магазин з прибудовою допоміжних, офісних та готельних приміщень, загальною площею 242,8 м.кв. по АДРЕСА_1 на ОСОБА_5; визнано протиправним та скасовано видане виконавчим комітетом Трускавецької міської ради свідоцтво на право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 30.11.2011 року; визнано протиправним та скасовано виданий комунальним підприємством Львівської обласної ради "Дрогобицьке міжміське БТІ та ЕО" витяг про державну реєстрацію прав НОМЕР_2 від 30.11.2011 року; визнано протиправним та скасовано рішення Трускавецької міської ради № 333 від 31.05.2012 року про надання дозволу ОСОБА_5 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,0657 га по АДРЕСА_1 приміщення 2 для надання у користування на правах оренди; зобов'язано державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Трускавецького міського управління юстиції Львівської області внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації прав ОСОБА_5 на приміщення магазину з прибудовою допоміжних, офісних та готельних приміщень за адресою: АДРЕСА_1 приміщення 2.

Наведене свідчить про те, що на час укладення спірного договору дарування ОСОБА_5 не мав законних прав на розпорядження майном, яке було предметом даного договору, оскільки таке було частиною майна належного на праві приватної власності позивачу.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97 року « Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно із ст.ст.319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що зміст спірного договору дарування суперечить нормам ЦК України, укладенням такого були порушені права та охоронювані законом інтереси позивача, а тому вони підлягають захисту.

Відтак, оскільки оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що відповідно до ст.309 ЦПК України є підставами для скасування рішення, то дане рішення слід скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позов ПАТ «Фінексбанк».

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Фінексбанк» задовольнити.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 06 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов Публічного акціонерного товариства «Фінексбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Трускавецького міського нотаріального округу Чичерської Ліліани Олександрівни, про визнання договору дарування нежитлового приміщення недійсним.

Визнати недійсним договір дарування НАЕ №606886 нежитлового приміщення 2 (два), що знаходиться на АДРЕСА_1, приміщення магазину з прибудовою допоміжних, офісних та готельних приміщень літ. «2», 2А загальна площа 242,8 кв.м, укладений 12 грудня 2014 року між дарувальником ОСОБА_5та обдарованим ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Чичерською Ліліаною Олександрівноюта зареєстрований в реєстрі за №1626.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в користь Публічного акціонерного товариства «Фінексбанк» по 121,80 грн. судового збору з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: