Справа № 359/3130/15-ц Головуючий у І інстанції Чирка С. С.
Провадження № 22-ц/780/1427/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 22.03.2016
УХВАЛА

Іменем України

22 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Гуля В.В., Касьяненко Л.І.

при секретарі - Говорун В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору, визнання майна обєктами спільної сумісної власності подружжя, поділ майна та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна обєктами спільної сумісної власності подружжя, поділ майна та визнання права власності,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року до суду із даним позовом звернувся ОСОБА_2, свої вимоги обґрунтував тим, що з 05.02.2002 року по 13.03.2015 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, за період якого ними було придбано автомобіль RENAULT, 2007 року випуску, житловий будинок по провул. Кошового,24 в с.Підставки Золотоношського району Черкаської області та житловий будинок в м.Борисполі по вул.Франка, 99.

06.02.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування житлового будинку, що знаходиться в м.Борисполі по вул.Франка, 99.

Посилаючись на те, що він помилявся щодо обставин під час укладення договору дарування їх спільного с ОСОБА_3 житлового будинку, що знаходиться в м.Борисполі, з врахуванням уточненої позовної заяви, просив суд визнати автомобіль та два будинки обєктами права спільного сумісного майна подружжя, поділити їх в рівних частинах, визнавши за ними право власності по 1/2 частині та визнати недійсним вищезазначений договір дарування з підстав визначених ст.ст.203, 717, 229 ЦК України.

Відповідачка ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила суд визнати автомобіль та житловий будинок по провул.Кошового,24 в с.Підставки Золотоношського району Черкаської області спільним сумісним майном подружжя, в порядку поділу майна визнати за позивачем ОСОБА_2 право власності на автомобіль, а за нею право власності на житловий будинок по провул.Кошового, 24 в с.Підставки Золотоношського району Черкаської області. Зазначила, що оскільки житловий будинок у м.Бориспіль, під час перебування їх у шлюбі, вони подарували ОСОБА_4, тому він не може бути обєктом який підлягає поділу.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2015 року первісний та зустрічний позов частково задоволені.

Суд визнав автомобіль марки RENAULT, державний номер АІ 2053ВМ та житловий будинок по провул.Кошового,24 в с.Підставки Золотоношського району Черкаської області обєктами спільного сумісного майна подружжя сторін.

В порядку поділу майна подружжя суд визнав право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3, за кожним із них на 1/2 частину автомобіля марки RENAULT та 1/2 частину житлового будинку по провул.Кошового,24 в с.Підставки Золотоношського району Черкаської області.

В решті первісного позову відмовлено.

Додатковим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2015 року вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушенням судом норм матеріального і процесуального права просить рішення скасувати в частині відмови у позові та ухвалити нове, яким визнати недійсним договір дарування, залишивши в решті рішення суду без змін.

В обґрунтування скарги ОСОБА_2 послався на те, що суд не зясував джерел придбання зазначеного майна в шлюбі та не врахував, що при розірванні шлюбу вони досягли згоди за якою будинок у Борисполі залишиться відповідачці, а будинок у селі Підставки - йому, але згодом відповідачка змінила свою позицію та почала вимагати поділу решти майна, тому при наданні згоди нотаріусу він не мав наміру позбавити себе житла і майна, тексту заяви не читав, вважаючи що надав згоду на підготовку документів щоб оформити домоволодіння, але як потім йому стало відомо спірний будинок було подаровано дочці відповідачки.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Частково задовольняючи позови сторін суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль та будинок в с.Підставки Золотоношського району Черкаської області, які є предметом поділу, набуті подружжям за час шлюбу, а отже належать дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності в рівних частках. В цій частині рішення суду сторонами не оскаржується, тому в апеляційному порядку не переглядається.

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, що знаходиться в м.Борисполі, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд виходив з того, що при укладенні договору дарування спірного будинку, ОСОБА_2 надав згоду на його укладення, при цьому належних та допустимих доказів на підтвердження позивачем своїх доводів, що його згода на продаж спірного будинку в м.Борисполі була підписана внаслідок його обману, суду не надано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У відповідності до вимог ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою.

Відповідно до абз. 1 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.02.2002 року.

Рішенням Бориспільського районного суду м. Києва від 13.03.2015 шлюб між сторонами розірвано.

За час перебування у шлюбі сторонами було набуто наступне майно: автомобіль RENAULT моделі CLIO SYMBOL2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, житловий будинок по провул.Кошового,24 в с.Підставки Золотоношського району Черкаської області, житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташовані в м.Борисполі по вул.Франка, 99 (а.с. 38,47,61).

21.11.2014 року ОСОБА_2 приватному нотаріусу Бориспільського міського нотаріального округу ОСОБА_5 подав заяву про те, що він надає згоду своїй дружині ОСОБА_3 подарувати ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними будівлями під №99, який розташований в м.Борисполі по вул.Франка та земельну ділянку, кадастровий номер :09:034:0004 площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована в м.Борисполі по вул.Франка, 99 (а.с.79).

Відповідно до договору дарування житлового будинку від 06.02.2015 року ОСОБА_3С подарувала ОСОБА_4 житловий будинок що знаходиться в м.Борисполі по вул.Франка, 99 (а.с.61).

Таким чином встановлено, що на час припинення шлюбних відносин, наявне майна, яке сторонами не заперечується і є предметом поділу: автомобіль та будинок в с.Підставки Золотоношського району Черкаської області.

Житловим будинком, що знаходиться в м.Борисполі сторони розпорядились та подарували його ОСОБА_4, ще під час перебування у шлюбі.

Встановивши вищевказані фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності та проаналізувавши відповідні норми права, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов цілком законного та обґрунтованого висновку про виділ сторонам ідеальних часток у спільному майні, яке наявне на час припинення шлюбних відносин з урахуванням принципу рівності часток і визнав за сторонами право власності на 1/2 частину цього майна.

Стосовно посилання відповідача в апеляційній скарзі на не врахування судом того, що при наданні згоди нотаріусу він не мав наміру позбавити себе майна, тому помилявся щодо обставин вчинення правочину, колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За ч.ч. 1-3, 5,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилами ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Підпунктом 4.2. пункту 4 глави 1 розділу II Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій згідно «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012р. №296/5, чітко визначений порядок посвідчення правочину щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, зокрема подружжя, а саме: «При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на ім'я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя, а справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена».

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно договору дарування житлового будинку від 06.02.2015 року ОСОБА_3С подарувала ОСОБА_4 житловий будинок що знаходиться в м.Борисполі по вул.Франка, 99 (а.с.61). При цьому 21.11.2014 року ОСОБА_2 подав приватному нотаріусу заяву про те, що він надає згоду своїй дружині ОСОБА_3 подарувати ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними будівлями під №99, який розташований в м.Борисполі по вул.Франка та земельну ділянку, площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована в м.Борисполі по вул.Франка, 99 (а.с.79).

Згідно витягу № 33290846 від 06.02.2015 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_4 з 06.02.2015 року є власником житлового будинку, що знаходиться в м.Борисполі по вул.Франка, 99(а.с.86).

При цьому посилання ОСОБА_2 на те, що він вважав, що надав згоду на підготовку документів щоб оформити домоволодіння на відповідачку в порядку домовленості про добровільний розподіл майна, не ґрунтуються на наданих сторонами доказах.

Посилання позивачка на те, що він не читав заяву, яку підписував у нотаріуса не є істотними умовами для визнання правочину недійсним за заявленими в позові підставами.

Таким чином, при розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення в справі не встановлено, відтак апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :