Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДемяносова М.В.,
суддів:Коротуна В.М., Маляренка А.В., Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровського району у м. Дніпропетровськ, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району м. Запоріжжя, про визначення місця проживання малолітньої дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа -Служба у справах дітей Комунарської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 21 жовтня 2015 року,

вс т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7, у якому просила про визначення місця проживання малолітньої дитини.

На обґрунтування позову зазначала, що з 25 листопада 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У шлюбі народився син − ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися наприкінці 2013 року. 17 квітня 2014 року рішенням суду шлюб розірвано. До кінця червня 2014 року син проживав з батьком, оскільки останній не віддавав їй дитину. З червня 2014 року син мешкав з ОСОБА_6, але не має реєстрації.

З урахуванням наведеного ОСОБА_6 просила суд визнати місцем проживання малолітнього ОСОБА_8, її адресу реєстрації: АДРЕСА_1, та стягнути з відповідача судові витрати.

У січні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини з батьком, вказавши, що у шлюбі з ОСОБА_8 мають дитину, яка проживає з ним. Рішенням суду шлюб розірвано. Вони з дружиною домовились, що дитина залишиться проживати з ним. Він не перешкоджав спілкуванню дитини з матір'ю. 24 червня 2014 року дружина забрала сина і відмовлялася його повертати. Зараз син мешкає з ним, сторони не дійшли згоди щодо його місця проживання. Також зазначив, що ОСОБА_6 не може забезпечити умови для нормального розвитку сина. Вона несумлінно виконує батьківські обов'язки. Проживання сина з батьком відповідає інтересам дитини.

Просив суд визначити місце проживання ОСОБА_8, за його (ОСОБА_7) адресою реєстрації − АДРЕСА_2.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2015 року у задоволенні первинного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_7 за місцем реєстрації останнього: АДРЕСА_2.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21 жовтня 2015 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2015 року скасовано, позов ОСОБА_6 задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_8, разом з матір'ю за її місцем реєстрації: АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте судові рішення судів першої и апеляційної інстанцій не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_7 та відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_6, суд першої інстанції керувався тим, що після фактичного припинення шлюбних відносин між батьками та розірвання шлюбу сторін з 2013 року їх син проживає разом з батьком, який його виховує та особисто утримує протягом цих років, батько створив сприятливі умови для розумового, фізичного та духовного розвитку дитини, пройшов з дитиною повний медичний огляд, дитина є інвалідом дитинства, а з вересня 2014 року батьком оформлена державна соціальна допомога.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та визначаючи місце проживання дитини з матір'ю, дійшов висновку, що обидві сторони у справі позитивно характеризуються, мають приблизно однаковий рівень доходу та рівні умови для забезпечення нормального розвитку дитини, та зазначив про відсутність виняткових обставин, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дитини з матір'ю, врахувавши при цьому принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року.

Проте із вищевказаними висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна, оскільки таких суди дійшли, не встановивши всіх фактичних обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Судами встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 листопада 2006 року. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися наприкінці 2013 року. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 17 квітня 2014 року шлюб між сторонами у справі розірвано (а. с. 6).

Від шлюбу мають сина − ОСОБА_8 (а. с. 7).

До кінця червня 2014 року син проживав з батьком. З червня 2014 року син мешкав з ОСОБА_6, але не мав реєстрації. У серпні 2014 року ОСОБА_7 без відома і дозволу позивача забрав дитину від матері та перевіз проживати разом із собою у м. Запоріжжя. У зв'язку з цими обставинами ОСОБА_6 звернулася до правоохоронних органів із заявою про те, що ОСОБА_7 забрав сина і не повертає його матері, що підтверджується висновком НОМЕР_1 від 26 серпня 2014 року (а. с. 54).

Висновком районної адміністрації Запорізької міської ради Комунарського району м. Запоріжжя, як органу опіки і піклування, від 25 лютого 2015 року встановлена доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8 з батьком ОСОБА_7 (а. с. 138). При цьому враховувалося, що житлово-побутові умови задовільні, дитина відвідує ДНЗ (ясла-садок) комбінованого типу № 284 «Росинка», групу із затримкою психічного розвитку № 11, дитину приводить і забирає батько або бабуся. ОСОБА_7 працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ТД ЛІГАГРУП», характеризується добре. Мати ОСОБА_6 приходила до дошкільного навчального закладу декілька разів, інколи телефонувала та цікавилася розвитком дитини, чи приводили ОСОБА_8 до закладу. Мати характеризується добре, житлово-побутові умови проживання за адресою реєстрації відповідають санітарно-гігієнічним нормам. Зазначено, що між батьками наявна домовленість щодо строку проживання дитини разом з батьком до вступу дитини у перший клас навчального закладу.

Відповідно до листа органу опіки і піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради від 19 вересня 2014 року № 5/5-430, виходячи з практики розгляду спорів між батьками про визначення місця проживання дитини, якщо мати не має шкідливих звичок (зловживання алкогольними напоями, та наркотичними засобами), піклується про дитину, про її стан здоров'я, дбає про неї, за відповідністю віку облаштовує їй умови проживання, та враховуючи малолітній вік дитини, орган опіки і піклування схиляється підтримати рішення про визначення місця постійного проживання дитини з матір'ю.

За змістом частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснив, що, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Під час розгляду судом спорів щодо місця проживання дитини відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України обов'язковою є участь органу опіки і піклування, який також подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Вирішуючи даний спір, судами першої та апеляційної інстанцій залишено поза увагою, що в матеріалах справи відсутній висновок органу опіки й піклування щодо можливості визначення місця проживання дитини з матір'ю, складений на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання малолітнього ОСОБА_8 з мамою.

Лист органу опіки і піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради від 19 вересня 2014 року № 5/5-430 не є висновком в розумінні ст. 19 СК України, який є обов'язковий для розгляду справи щодо визначення місця проживання дитини.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що дитина відвідує дитячий навчальний заклад комбінованого типу «Росинка» № 284, групу із затримкою психічного розвитку, що відповідно до приписів ст. 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги, зокрема, стан здоров'я дитини.

Однак питання стану здоров'я дитини судами першої та апеляційної інстанції не досліджувалось.

Враховуючи, що суди не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи, суду необхідно в порядку ст. 19 СК України залучити до участі у справі орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради; отримати висновок органу опіки та піклування та дати належну оцінку доказам у справі у їх сукупності; взяти до уваги та врахувати, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини турботу про неї, вік дитини та прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, з урахуванням стану здоров'я дитини.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 21 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Демяносов
Судді: В.М. Коротун А.В. Маляренко І.К. Парінова О.В. Ступак