Справа № 372/5128/15-ц Головуючий у І інстанції Зінченко О. М.
Провадження № 22-ц/780/4898/16 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 20 25.10.2016
УХВАЛА

Іменем України

25 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Сушко Л.П., Яворського М.А.

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1015 га, яка знаходиться на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області в СТ «Арсеналець-6», кадастровий номер НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. та зареєстрований у реєстрі №1879; визнати за позивачем право власності на зазначену земельну ділянку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 являвся власником земельної ділянки площею 0,1015 га, яка знаходиться на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району на підставі договору купівлі-продажу від 18 вересня 2002 року. Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 20 липня 2011 року було задоволено позов ОСОБА_5 та стягнуто з ОСОБА_2 борг у розмірі 151 000 грн. Для уникнення арешту на власне майно в зв'язку зі стягненням коштів позивач вирішив фіктивно подарувати власну земельну ділянку своїй дружині, відповідачу по справі. Таким чином, договір дарування, який ОСОБА_2 уклав зі своєю дружиною 18 травня 2012 року носить фіктивний характер, оскільки позивач не мав на меті дарувати їй земельну ділянку, а лише намагався зберегти власне майно, на яке могло бути накладено арешту та продано на торгах.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що сторони, укладаючи спірний договір дарування, явно не мали за мету створення реальних правових наслідків у вигляді відчуження права власності на земельну ділянку. Земельна ділянка фактично не передавалася у власність відповідача і позивач продовжував нею користуватися, а тому зазначений договір є фіктивним.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 18 вересня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1015 га, яка знаходиться на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області в СТ «Арсеналець-6».

18 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб.

17 травня 2010 року ОСОБА_2 було видано державний акт серії НОМЕР_2 на вищезазначену земельну ділянку.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 20 липня 2011 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 борг у розмірі 151 500 грн.

04 жовтня 2011 року відкрито виконавче провадження №29048078 на підставі виконавчого листа, виданого 12 вересня 2011 року Солом'янським районним судом міста Києва. 10 лютого 2012 року постановою державного виконавця накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2

18 травня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_2 подарував своїй дружині ОСОБА_3, а остання прийняла у дар земельну ділянку площею 0,1015 га, яка знаходиться на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області в СТ «Арсеналець-6».

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2012 року заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 20 липня 2011 року залишено без змін.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними та відсутні підстави визнання оспорюваного правочину недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року (№6-197цс14). Згідно ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, ОСОБА_2 зазначає, що вказаний договір був укладений фіктивно з метою уникнення арешту на майно в порядку виконання судового рішення.

Однак, у п. 8 договору дарування, зокрема, зазначено, що при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані сторонами; договір укладається на вигідних сторонам умовах і не є результатом тяжких життєвих обставин, правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним), цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).

Таким чином, укладаючи договір дарування, ОСОБА_2 сам зазначив, що договір дарування не є фіктивним. Крім того, як зазначає позивач, при укладенні договору він мав на меті досягнути певних правових наслідків, а саме ухилитися від накладення арешту на його майно в подальшому в ході виконання судового рішення. Отже, позивач розумів природу договору дарування, свої права та обов'язки за цим договором та відчужував земельну ділянку з певною метою.

Позовна вимога про визнання за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку не підлягає до задоволення, оскільки згідно вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. ОСОБА_2 не являється власником земельної ділянки, оскільки відчужив її відповідачу на підставі договору дарування, для визнання недійсним якого підстави відсутні.

Враховуючи зазначене, доводи позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а тому рішення суду є законним та обґрунтованим, а підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Сушко Л.П.

Яворський М.А.