Справа № 2/489/134/2016 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 березня 2016 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю представника позивачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Ленінського районного суду м.Миколаєва з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю.

Позивачка вказувала на те, що 7 вересня 2014 року померла її мати ОСОБА_7 За життя ОСОБА_7 на праві власності належало 38/90 часток житлового будинку № 173 по вул.. Севастопольській у м.Миколаєві. Іншими співвласниками будинку є треті особи, зокрема: ОСОБА_5 11/100 часток, ОСОБА_6 11/100 часток. Також власником 124/900 часток вказаного житлового будинку до теперішнього часу значиться ОСОБА_8, яка померла 24 березня 1987 року. У звязку зі смертю матері позивачки відкрилася спадщина у вигляді 38/90 часток житлового будинку по вул..Севастопольській,173 у м.Миколаєві, яку спадкоємиця прийняла у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки з 1978 року по день смерті постійно проживала з матірю та була зареєстрована із нею.

24 березня 1987 року померла ОСОБА_8. Після її смерті відкрилася спадщина на 31/100 частку будинку. За життя ОСОБА_8 склала заповіт, посвідчений Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою 10 вересня 1980 року, згідно якого належне їй за життя майно заповідала своїй доньці ОСОБА_9.

Згідно свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 17 серпня 1988 року ОСОБА_9 успадкувала 5/9 долі спадкового майна, що складається з 31/100 часток домоволодіння за №173 з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходяться у м.Миколаєві по вул..Севастопольській.

Співвідповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спадщину після смерті матері прийняли в порядку ст.549 ЦК УРСР, оскільки відразу після її смерті звернулися до державної нотаріальної контори із відповідними заявами про прийняття спадщини.

Але в подальшому з метою оформлення своїх спадкових прав та отримання свідоцтв про право на спадщину відповідачі до нотаріальної контори не зверталися. А інші спадкоємці син ОСОБА_10 та донька ОСОБА_11 спадщину не прийняли та не звернулися до нотаріальної контори із відповідними заявами.

Таким чином, лише ОСОБА_9 в установленому законом порядку одержала свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері - ОСОБА_8

На залишок спадкового майна 124/900 часток вказаного житлового будинку свідоцтво про право на спадщину до теперішнього часу видано нікому не було, а тому ця частка до теперішнього часу на праві власності зареєстрована за померлою ОСОБА_8

Посилаючись на те, що оскільки ОСОБА_9, починаючи з 1985 року, була зареєстрована та постійно мешкала, а позивачка ОСОБА_2 з 1978 року зареєстрована та постійно мешкає у будинку № 173 по вул..Севастопольській у м.Миколаєві, крім цього ОСОБА_9 з моменту смерті своєї матері у 1987 році, а позивачка з 2003 року і до теперішнього часу безперешкодно відкрито та безперервно володіє нерухомим майном у вигляді 31/100 часток домоволодіння № 173, з яких 124/900 часток на праві власності зареєстровані за померлою 24.03.1987 року ОСОБА_8, просила суд визнати за нею право власності на 124/900 часток житлового будинку із господарськими та побутовими спорудами № 173 по вул.. Севастопольській у м.Миколаєві за набувальною давністю.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов. Просили про його задоволення.

Відповідачі в судове засідання не зявилися. Про час і місце розгляду справи судом повідомлялися належним чином.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 24 березня 1987 року померла ОСОБА_8. Після її смерті відкрилася спадщина на 31/100 частку житлового будинку по вул..Севастопольській,173 в м.Миколаєві.

За життя ОСОБА_8 склала заповіт, посвідчений Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою 10 вересня 1980 року, згідно якого належне їй за життя майно заповідала своїй доньці ОСОБА_9.

Згідно свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 17 серпня 1988 року ОСОБА_9 успадкувала 5/9 долі спадкового майна, що складається з 31/100 часток домоволодіння за № 173 з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходяться у м.Миколаєві по вул..Севастопольській.

Згідно матеріалів спадкової справи №886/87, заведеної 24.03.1987 року Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_8 спадщину у вигляді обовязкової частки після смерті матері ОСОБА_8 прийняли її діти - доньки ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки у визначений законом строк звернулися до державної нотаріальної контори із відповідними заявами про прийняття спадщини.

Свідоцтво про право на спадщину за законом вказаним відповідачам нотаріальною конторою не видавалося.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка наполягала на тому, що набула право власності на частку спірного житлового будинку за набувальною давністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність).

Таким чином для встановлення наявності передбачених законом підстав для набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю необхідно, щоб особа, яка посилається на таке, в силу положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України довела, що заволоділа майном добросовісно і при цьому її володіння є відкритим та безперервним протягом десяти років.

Як роз'яснено в пункті 9 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Оскільки користуючись часткою будинку, яка не є її власністю, позивачка була обізнана про її власників, її володіння спірним майном не можна вважати добросовісним.

При цьому посилання позивачки в позові на те, що володіння майном є добросовісним через неотримання спадкоємцями свідоцтв про право на спадщину на житловий будинок, є хибним, оскільки ґрунтується на помилковому тлумаченні положень закону.

Так, в силу ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР 1963 року спадщина, яка прийнята, належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Неотримання свідоцтва про право на спадщину не скасовує права спадкоємців на спадщину, а тому позивачка не набула статусу добросовісного володільця.

Враховуючи викладене, суд вважає, що підстави для визнання за позивачкою права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, визначені ст.344 ЦК України, відсутні, а відтак приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Н.А. Спінчевська