У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Буцяк З.І., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Коробчук А.М.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду від 07 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

31 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та зазначала, що з 23 травня 2014 року по 02 лютого 2015 року неофіційно працювала продавцем в магазині «Сільмаг», що в с. Великий Житин Рівненського району Рівненської області та належить приватним підприємцям відповідачам у справі. За взаємною згодою сторін її заробітна плата складала 80 грн. на день та додатково 1% від виручки. Власники магазину систематично затримували їй заробітну плату. 06 січня 2015 року вона отримала кошти за жовтень-листопад 2014 року і ще 4845 грн. заробітної плати відповідачі їй заборгували. Вважаючи дії відповідачів протиправними та зухвалими ОСОБА_1 зазначала, що їй була завдана моральна шкода, яку вона визначила в розмірі 10000 грн. Ці суми ОСОБА_1П і просила стягнути з відповідачів, а також судові витрати.

Рішенням Рівненського районного суду від 07 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди відмовлено повністю.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликалася на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказувала, що заявляючи цивільний позов до обох членів подружжя ОСОБА_5, вона виходила з норм сімейного права, де кожен з подружжя має рівні права. Оскільки приміщення магазину побудовано під час перебування у зареєстрованому шлюбі, кошти, витрачені на придбання товару є спільним майном подружжя, прибуток є спільним, відповідно і витрати до яких відноситься заробітна плата є також спільним обов'язком подружжя. Таким чином, заборгована їй заробітна плата у розмірі 4845 грн. залишилась у спільній власності подружжя ОСОБА_5, а отже права ОСОБА_1 були порушені ними обома в зв'язку з чим і був пред'явлений позов до обох.

Зазначала, що вона, як працівник, з яким трудові відносини не оформлені належним чином, об'єктивно не може довести факт невиплати частини заробітної плати, бо запис в трудовій книзі відсутній та офіційних нарахувань заробітної плати не існує.

Вказувала на те, що суд упереджено поставився до її позову, а заявлена в позовній заяві в якості свідка ОСОБА_6 в судовому засіданні допитана не була і жодних повісток не отримувала.

___________________________________________________________________________________________________

Справа № 570/3114/15-ц Головуючий в суді І інст. - Красовський О.О.

Провадження № 22-ц/787/226/2016р. Суддя-доповідач - Боймиструк С.В.

З цих підстав просила рішення Рівненського районного суду від 07 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов в повному обсязі.

ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_3, просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

ОСОБА_4 у встановленому законом порядку, завчасно була повідомлена про час і місце розгляду справи, однак до суду не з'явилася і причин неявки суду не повідомила, а тому колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за її відсутності.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів своїх позовних вимог.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

В установленому законом порядку цивільно-правова чи трудова угода, де б обумовлювались умови праці, визначався порядок і розмір її оплати та строки виплати, між сторонами не укладались. Це вбачається з матеріалів справи та за що фізична особа-підприємець ОСОБА_5 був притягнутий до фінансової відповідальності.

Відповідно до ч.3 с.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу свої вимог та заперечень.

Як вбачається з тексту апеляційної скарги ОСОБА_1 сама зазначала, що вона не може довести факт несплати частини заробітної плати, бо запис в трудовій книжці відсутній та офіційних нарахувань заробітної плати не існує.

Місцевим судом обґрунтовано не взято до уваги розрахунок заборгованості по заробітній платі проведений ОСОБА_1, оскільки він не підтверджений даними бухгалтерського обліку та нею не доведено самого факту такої заборгованості.

З заперечень на позовну заяву та на апеляційну скаргу, з копій матеріалів перевірок, що проводились працівниками міліції та податкової інспекції за скаргами ОСОБА_1 вбачається, що ФОП ОСОБА_5 не заперечуючи факту перебування в трудових відносинах з ОСОБА_1 без їх належного оформлення, послідовно заперечував заборгованість з заробітної плати перед нею, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів такої заборгованості в зазначеному позивачкою розмірі 4845 грн.

Підстав для безальтернативного стягнення заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, як то передбачено ч.6 ст.235 КЗпП України немає, оскільки з вимогами передбаченими цією нормою права, позивачка до суду не зверталась.

Згідно роз'яснень даних в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" судам необхідно враховувати, що згідно ст. 21 КЗпП України належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір.

Оскільки ФОП ОСОБА_5 мав укласти трудову угоду з ОСОБА_1, то місцевий суд дійшов вірного висновку, що саме він є належним відповідачем, а не як вважає позивачка, додатково ще й його дружина ОСОБА_4, не залежно від спільності сімейного бюджету відповідачів і права на отримані прибутки та обґрунтовано в частині позовних вимог до неї відмовив в позові.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до роз'яснень даних в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то оскільки ОСОБА_1 не довела невиплату належних їй грошових сум, тобто порушення її прав, то місцевий суд обґрунтовано відмовив в їх задоволенні.

Що стосується свідка ОСОБА_6, то як слідує зі змісту долученої до апеляційної скарги її заяви, підстав для виклику в судове засідання та допиту її як свідка немає.

За таких обставин, оскільки рішення місцевого суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, наведених у ньому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313-314, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Рівненського районного суду від 07 грудня 2015 року залишити без змін..

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий :

Судді: