РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2016 року Провадження №2/425/46/16

Справа №425/3922/15-ц

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Мирошникової О.Ш.,

за участю секретаря Кулішової О.С..,

з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, -

встановив:

19 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу у сумі 50000,00 гривень, свої вимоги обґрунтовує тим, що 30.11.2014 року ОСОБА_3 одержала від нього в борг 50000,00 гривень, який зобовязувалася повернути у всій сумі за першою вимогою позивача протягом 30 календарних днів після предявлення вимоги, про що видала розписку. 01.03.2015 року відповідач одержала письмову вимогу позивача про повернення коштів, проте після настання строку виконання зобовязання з повернення коштів 01.05.2015 року гроші не повернула, тому позивач звернувся до суду з цим позовом.

10 листопада 2015 року ОСОБА_3 предявила зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання договору позики від 30.11.2014 року недійсним. Свої вимоги за зустрічним позовом відповідач ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що 30.11.2014 року влаштувалася на роботу до Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 продавцем у торговий кіоск, головною умовою працевлаштування було оформлення та підписання відповідачем ОСОБА_3 розписки про одержання від позивача ОСОБА_1 позики в розмірі 50000,00 гривень та підписання письмового повідомлення про отримання вимоги про сплату грошового боргу без зазначення дати отримання такої вимоги, при цьому трудовий договір не укладався та запис у трудову книжку відповідача позивачем не вносився. Під час роботи обумовлена заробітна плата у 900,00 гривень на тиждень ОСОБА_3 фактично не здійснювалася, внаслідок виявлення нестач, також з квітня 2015 року відповідач працювала у кіоску без вихідних та перерв кожного дня з 7:00 до 22:00 годин. 27.09.2015 року ФО-П ОСОБА_1 під приводом оформлення з нею трудового договору отримав від ОСОБА_3 її паспорт та після виявлення 29.09.2015 року ФО-П ОСОБА_1 чергової нестачі у кіоску в розмірі 18000,00 гривень, він вимагав у ОСОБА_3 її погасити, але вона не змогла надати гроші, тому він її повідомив, що паспорт не поверне та борг по нестачі збільшився до 20000,00 гривень. Після таких протиправних та злочинних дій ОСОБА_1, ОСОБА_3 звернулася із відповідними заявами до правоохоронних органів та податкової інспекції, перевірка по яким досі триває. В зустрічному позові відповідач ОСОБА_3 зазначає, що між нею та ОСОБА_1 договір позики в розумінні ст. 1046 ЦК України не укладався, кошти в сумі 50000,00 гривень ОСОБА_1 їй не надавалися, тому з посиланням на ст.ст. 203, 215 ЦК України договір позики є недійсним, а отже позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 до неї про стягнення 50000,00 гривень є безпідставними.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримували свій позов, просили стягнути з ОСОБА_3 борг за договором позики у сумі 50000,00 гривень, проти задоволення зустрічного позову заперечували. Позивач додатково надав пояснення, що він 5-6 років знайомий з відповідачем, декілька разів позичав їй невеликі гроші, які вона повертала, розписки не оформлювали, 30.11.2014 року позичив їй 50000,00 гривень, про що вона написала розписку, усно вони домовилися, що гроші відповідач розпочне повертати частинами з січня 2015 року, але вона нічого не сплатила, тоді позивач навесні вручив їй вимогу, яку вона підписала, до осені позивач чекав повернення грошей, однак відповідач борг не повернула, тому він звернувся до суду. ОСОБА_1 стверджував в судовому засіданні, що відповідач у нього не працювала. Представник позивача ОСОБА_2 надав пояснення, що отримання коштів відповідачем підтверджується її розпискою та вимогою про повернення, яку вона підписала, про що визнала в судовому засіданні; показання свідків не є належними доказами в спростування факту отримання грошей; оскільки договір позики є реальним договором, підписавши розписку відповідач підтвердила факт його укладання.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 заперечували проти задоволення позову ОСОБА_1, просили відмовити в його задоволенні, зустрічний позов підтримували, просили його задовольнити. Відповідач ОСОБА_3 надала пояснення, що вона працювала продавцем у кіоску позивача, умовою влаштування на роботу було написання розписки про отримання грошей в борг та вимоги про їх повернення, при написанні розписки вона не збиралася отримувати гроші в борг, а позивач не збирався передавати їй гроші в борг, відповідач знала, що працює у позивача неофіційно, але їй потрібна була робота та гроші, тому вона погодилася написати таку розписку. Представник відповідача ОСОБА_4 надав пояснення, що достатніх доказів укладення договору позики позивачем не надано, тому достатньо підстав для того, щоб визнати фіктивним цей договір, гроші позивачем відповідачу не передавалися, що підтвердили свідки; в прокуратурі міста Рубіжне порушено кримінальну справу за заявою ОСОБА_3

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 надала показання, що знає позивача ОСОБА_1, свідок працювала з осені 2014 року в нього у кіоску продавцем без оформлення трудової книжки, як відповідач ОСОБА_3, яка також працювала у кіоску. Свідок ОСОБА_5 показала, що також писала розписку ОСОБА_1 про отримання від нього грошей 50000,00 гривень в борг та одночасно з написанням розписки підписувала вимогу, що зобовязується повернути ці гроші протягом 30 календарних днів якщо буде потрібно. ОСОБА_1 їй також грошей у 50000,00 гривень не давав, написання розписки було умовою при оформленні на роботу, це була перестраховка ОСОБА_1 на всяк випадок, свідок пішла з цієї роботи, у неї були нестачі, які вона погасила, ОСОБА_1 їй повернув розписку, яку вона знищила (а.с. 75-82 журнал судового засідання).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 надала показання, що знайома з ОСОБА_3, яка була продавцем у кіоску в районі магазина «Ластівка», свідок часто купувала в цьому кіоску продукти, її обслуговувала ОСОБА_3, яка тривалий період працювала в кіоску без вихідних, про написання розписки свідку нічого не відомо (а.с. 83-84 журнал судового засідання).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 надала показання, що знає ОСОБА_3, вона працювала у кіоску в районі, де свідок проживає, свідок часто купувала у неї продукти, бачила ОСОБА_3 в кіоску постійно, яка працювала без вихідних, восени ОСОБА_3 вже не працювала (а.с. 85- журнал судового засідання).

Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, в зустрічному позові слід відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 30.11.2014 року написала ОСОБА_1 боргову розписку про отримання від нього в борг суми в 50000,00 гривень, які вона перерахувала та перевірила на справжність, зобовязується віддати всю грошову суму за першою вимогою ОСОБА_1 протягом 30 календарних днів після предявлення вимоги. Також в розписці написано ОСОБА_3, що вона писала цю розписку власноруч при здоровому глузді, без насильства та погроз. Оригінал розписки міститься в справі, який надав до справи позивач ОСОБА_1 (а.с. 38).

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 визнала, що розписка дійсно була написана нею власноруч 30.11.2014 року в кіоску на вулиці Леніна, 28-В в місті Рубіжне в присутності ОСОБА_1, інші особи при написанні розписки присутні не були.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 також підтвердив зазначені обставини написання розписки.

У борговій розписці від 30.11.2014 року вказані сторони зобовязання, якими є позичальник ОСОБА_3 та позикодавець ОСОБА_1; сума грошей, яку позичальник зобовязувалася повернути позикодавцю; дата складання боргової розписки; строк та умови повернення боргу; особистий підпис позичальника (а.с. 38).

Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно ст. 202 ЦПК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатостороннім (договори).

Відповідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 18.11.2013 року по справі № 6-63цс13, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про укладення договору позики між позивачем та відповідачем, відповідно до якого відповідач позичила в борг та отримала на руки 50000,00 гривень у ОСОБА_1, які вона зобовязувалася повернути за першою вимогою позивача протягом 30 календарних днів після предявлення вимоги.

01.03.2015 року позивач ОСОБА_1 предявив відповідачу ОСОБА_3 вимогу про повернення боргу в 50000,00 гривень в повному обсязі протягом 30 календарних днів, який вона позичила за розпискою від 30.11.2014 року. Оригінал вимоги від 01.03.2015 року міститься у справі (а.с. 39).

На цій вимозі від 01.03.2015 року міститься відмітка, що цю вимогу про сплату боргу відповідач ОСОБА_3 отримала, претензій не має, зобовязується сплатити борг в повному обсязі протягом 30 днів, також містяться підписи сторін.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, зокрема, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом 30 днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до умов боргової розписки від 30.11.2014 року відповідач ОСОБА_3 зобовязувалася повернути усю грошову суму за першою вимогою позивача ОСОБА_1 протягом 30 календарних днів після предявлення вимоги, яка була їй предявлена позивачем 01.03.2015 року, тобто строк повернення боргу - до 31 березня 2015 року.

Судом встановлено, що станом на час ухвалення рішення відповідач ОСОБА_3 гроші позивачу ОСОБА_1 не повернула.

Відповідно ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Відповідно ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У цих правовідносинах позики позивач ОСОБА_1 є кредитором відносно відповідача ОСОБА_3, яка є боржником.

Наявність боргової розписки у кредитора ОСОБА_1 підтверджує невиконання боргового зобовязання ОСОБА_3

Суд не приймає заперечення відповідача ОСОБА_3 та її представника про те, що гроші у сумі 50000,00 гривень вона від ОСОБА_1 не отримувала, виходячи з такого.

Відповідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Жодних доказів в обґрунтування своїх доводів стосовно неодержання грошей у сумі 50000,00 гривень відповідачем ОСОБА_3 та її представником суду не надано.

Навпаки, доводи відповідача ОСОБА_3 про неотримання грошей від позивача ОСОБА_1 спростовуються борговою розпискою, оригінал якої наявний у справі, в якій відповідач власноруч написала (мовою документу, російською): «Я ОСОБА_8 … заняла в долг и получила на руки суму 50000,0 г. (пятьдесят тисяч гривен) у ОСОБА_9. Деньги мною пересчитаны и проверены на подлинность…» (а.с. 38).

Відповідно ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позичальника або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

В ході розгляду справи судом не встановлено, що договір позики був укладений сторонами під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини, доказів такого сторонами до справи не надано.

Відповідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 зазначено, що необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Таким чином, суд не бере до уваги показання свідка ОСОБА_5 щодо обставин написання розписки, оскільки в цьому випадку не доказуються показаннями свідка підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником ОСОБА_3 від ОСОБА_1

Крім того, судом враховується й те, що під час складання розписки та передачі грошей були присутні тільки позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3, інші особи не були при цьому присутні, про що в судовому засіданні визнали сторони.

Також, суд не приймає у якості доказів на підтвердження неодержання грошей за договором позики відповідачем ОСОБА_3 копію її звернення до прокуратури міста Рубіжного з заявою про розслідування кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_1, яке має ознаки злочинів, передбачених ст.ст. 172, 190 КК України.

Як вбачається з копії зазначеної заяви, відповідач звернулася до прокуратури міста Рубіжне 09.11.2015 року, тобто після отримання нею 31.10.2015 року ухвали про відкриття провадження у цій справі (а.с. 16, 30-31).

З часу написання розписки 30.11.2014 року, протягом майже одного року, відповідач ОСОБА_3 до прокуратури із заявою про злочин не зверталася, також і після отримання від позивача вимоги 01.03.2015 року відповідач до правоохоронних органів з цього приводу не зверталася.

Пояснення відповідача ОСОБА_3 про те, що вона з цього приводу зверталася до Рубіжанського МВ ГУМВСУ в Луганській області та СБУ 02 та 01 жовтня 2015 року відповідно, судом не приймаються до уваги, оскільки доказів таких звернень до справи нею не надано.

З копії відповіді Рубіжанської ОДПІ від 29.10.2015 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 звернулася 01.10.2015 року в податкову інспекцію з приводу використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцем доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету ФО-П ОСОБА_1 (а.с. 29).

З повідомлення слідчого Рубіжанського ВП ГУНП в Луганській області про початок досудового розслідування від 13.11.2015 року та витягу з кримінального провадження № 0001256 від 26.01.2016 року вбачається, що за заявою ОСОБА_3 від 13.11.2015 року про те, що ОСОБА_1, який є ФОП, грубо порушує законодавство про працю, розпочато досудове розслідування, попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення ст. 172 ч. 1 КК України (а.с. 104-105).

Отже, суд вважає, що наявність кримінального провадження за заявою ОСОБА_3 від 13.11.2015 року про грубе порушення ОСОБА_1 законодавства про працю, жодним чином не спростовує факту укладення договору позики від 30.11.2014 року та отримання ОСОБА_3 грошей за цим договором.

За таких обставин, з врахуванням порушення ОСОБА_3 умов договору позики від 30.11.2015 року щодо повернення позики у розмірі 50000,00 гривень ОСОБА_1, суд дійшов висновку, що наявні підстави для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу сумі 50000,00 гривень, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, суд дійшов висновку, що зустрічний позов не підлягає задоволенню в звязку з таким.

В зустрічному позові відповідач ОСОБА_3 як на підставу вимог посилається на ст.ст. 203, 215, 1051 ЦК України, в судовому засіданні представник відповідача посилався ще й на те, що договір позики є фіктивним.

Відповідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійним.

Відповідно ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що зміст, укладеного 30.11.2014 року договору позики не суперечить ЦК України, сторони правочину ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на момент його укладення мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін договору позики на момент укладення правочину було вільним, відповідало їх внутрішній волі, про що свідчить їх згода взяти на себе певні обовязки за цим договором: ОСОБА_1 позичив гроші, ОСОБА_3 отримала гроші, перерахувала їх та зобовязувалася повернути протягом 30 календарних днів з дня отримання вимоги, про що вона власноруч написала боргову розписку. При цьому воля сторін договору позики була взаємна, спрямована на досягнення його мети та реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, письмова форма правочину відповідає вимогам, встановленим законом.

Як вже було зазначено судом вище у рішенні, боргова розписка від 30.11.2014 року є доказом не лише факту укладення договору позики, а ще й факту передачі грошей ОСОБА_3, також ці обставини додатково підтверджуються вимогою від 01.03.2015 року про повернення боргу, на якій позичальник ОСОБА_3 власноруч написала, що зобовязується повернути цей борг у 50000,00 гривень протягом 30 днів.

В ході розгляду справи судом також не встановлено підстав для визнання фіктивним договору позики від 30.11.2014 року.

Відповідно ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно ст.ст. 10, 60 ЦК України на відповідача ОСОБА_3 покладається обовязок довести ті обставини, на які вона та її представник посилаються як на підставу своїх вимог за зустрічним позовом.

Однак, відповідачем ОСОБА_3 та її представником не доведено суду обставин щодо відсутності у сторін договору позики намірів створити юридичні наслідки, навпаки в судовому засіданні було встановлено, що гроші позичальником були отримані, нею перевірені й перераховані, та нею взято на себе зобовязання їх повернути в зазначений строк, що в свою чергу свідчить про реальне настання правових наслідків розписки, яку ОСОБА_3 написала власноруч, тому цей правочин не є фіктивним.

Суд не приймає до уваги показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, оскільки ці показання не містять інформації щодо предмета доказування як за первісним позовом так і за зустрічним, їх свідчення зводяться лише до того, що в певний період часу відповідач ОСОБА_3 продавала їм товар у кіоску, в якому здійснює підприємницьку діяльність ОСОБА_1

Також, суд відхиляє пояснення відповідача ОСОБА_3 про те, що вимога про повернення боргу була написана ОСОБА_1 та відповідач на ній написала про її отримання в день написання нею розписки 30.11.2014 року, а не 01.03.2015 року як про те зазначено у вимозі, оскільки доказів в підтвердження цих пояснень відповідачем до справи не надано.

Показання свідка ОСОБА_5, що вона також одночасно писала свою розписку та підписувала вимогу про повернення боргу, які передавала ОСОБА_1, суд не приймає, оскільки свідок свідчила про написання своєї розписки, втім вона не була присутня при написанні цих документів ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Таким чином, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики від 30.11.2014 року недійсним слід відмовити.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню в повному обсязі та стягує з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 50000,00 гривень, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3. до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 30.11.2014 року суд відмовляє.

Відповідно ст. 88 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 у сумі 487,20 гривень.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_1), на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2) борг за договором позики від 30.11.2014 року у сумі 50000,00 гривень (Пятдесят тисяч гривень 00 копійок).

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_1), на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2) судовий збір у сумі 487,20 гривень (чотириста вісімдесят сім гривень 20 копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Луганської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ш. Мирошникова