У Х В А Л А

9 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Сеніна Ю.Л.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 жовтня

2015 року в справі за позовом ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6, до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про припинення дій, які порушують право та усунення перешкод у користуванні власністю, визнання незаконним і нечинним рішення, визнання недійсним договору, визнання незаконними дій, визнання права власності, зобов'язання вчинити певні дії, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 і ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Кіровоградська міська рада, виконавчий комітет Кіровоградської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 жовтня

2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6 відмовлено, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_7 задоволено: зобов'язано ОСОБА_5 та ОСОБА_6 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на підставі договору оренди, шляхом знесення самочинно збудованих сходів за адресою: АДРЕСА_1; вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 червня 2015 року рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6 задоволено частково, у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_7 відмовлено. Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 14 серпня 2012 року про переведення квартири АДРЕСА_1 до категорії нежитлових. Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_7 не чинити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перешкоди у користуванні східцями до квартири АДРЕСА_2, відновити ці східці та привести у первинний, придатний до використання стан. Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_7 демонтувати східці до квартири АДРЕСА_1, демонтувати двері з цієї квартири та встановити вікно. Вирішено питання розподілу судових витрат, у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6, відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 жовтня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 червня 2015року залишено без змін.

30 грудня 2015 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 жовтня 2015 року з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 331 та 391 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також з підстав невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 та 24 грудня

2015 року, постанову Вищого господарського суду України від 13 січня

2016 року, а також постанови Верховного Суду України від 20 червня й

19 вересня 2011 року, 20 листопада 2012 року та 11 листопада 2014 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6, та відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_7 суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанцій, виходив з того, що останніми не надано доказів незаконного користування земельною ділянкою ОСОБА_5; східці біля квартири ОСОБА_5 збудовані останнім на законних підставах та зазначені в технічному паспорті, тому останній має право вільно користуватися ними, тоді як ОСОБА_4 та ОСОБА_7 чинять перешкоди, тому повинні відновити зруйновані східці до квартири 17 та демонтувати збудовані ними східці до квартири 4; приміщення ОСОБА_5 розташовано поруч з приміщенням відповідачів, приміщення мають спільну стіну, вхід до приміщення відповідачів розташований безпосередньо над східцями позивача, розпочинаючи реконструкцією квартири під нежитлове приміщення, відповідачі не звернулися до позивача, як власника суміжної квартири, щодо надання згоди на таку реконструкцію та переведення квартири в нежитлове приміщення; відсутність згоди позивача також підтверджується актом службового розслідування.

Наданою для порівняння хвалою від 16 грудня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновками апеляційного суду, який відмовив у задоволенні позовних вимог про знесення об'єкта самочинного будівництва з підстав недоведеності позивачем, що самочинним будівництвом, проведеним позивачем, порушене право законного володіння земельною ділянкою, яка орендується позивачем.

Ухвалою від 24 грудня 2015 року суд касаційної інстанції залишив без змін ухвалені у справах рішення, якими відмовлено в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном з підстав того, що у позивачки відсутнє право власності на земельну ділянку, а тому вимагати усунення перешкод в користуванні цією земельною ділянкою вона не має права.

Постанова Вищого господарського суду України від 13 січня 2016 року постановлена у справі про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки водного фонду, зобов'язання усунути перешкоди у користуванні позивачем гідротехнічною спорудою, а також заборону здійснювати рибогосподарську діяльність на земельній ділянці з використанням гідротехнічної споруди.

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником як приклад неоднакового застосування судами норм матеріального права, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України містяться висновки про те, що:

- відмова органу державної реєстрації прав в оформлені права власності на об'єкт нерухомого майна та видачі свідоцтва суб'єкту господарювання у зв'язку з ненаданням ним необхідних документів для оформлення такого права не є оспорюванням права власності на об'єкт нерухомого майна (постанова від 20 червня 2011 року);

- до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна в експлуатацію та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає; ст. 331 ЦК не передбачена можливість визнання права власності на недобудоване нерухоме майно в судовому порядку (постанова від 19 вересня 2011 року);

- згідно з частиною першою статті 33

Закону України від 6 жовтня1998 року № 161-XIV <http://zakon5.rada.gov.ua/laws/show/161-14> «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. За змістом частини першої статті 124 ЗК <http://zakon5.rada.gov.ua/laws/show/2768-14> (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. У зв'язку з тим, що чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством не передбачено автоматичного поновлення договорів оренди землі, реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки в разі відсутності заперечень з боку сторін можлива лише за наявності рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. За змістом пункту 34 частини першої статті 26 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР <http://zakon5.rada.gov.ua/laws/show/280/97-%D0%B2%D1%80> «Про місцеве самоврядування» за відсутності такого рішення неможливо зобов'язати цей орган у судовому порядку укласти такий договір або поновити його. Судам необхідно врахувати, що до спірних правовідносин має застосовуватися саме та редакція закону, яка була чинною на момент їх виникнення, оскільки згідно зі статтею 58 Конституції України <http://zakon5.rada.gov.ua/laws/show/254%D0%BA/96-%D0%B2%D1%80/paran1855> закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи (постанови від 20 листопада 2012 року та 11 листопада 2014 року).

Порівняння змісту зазначених постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 жовтня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6, до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про припинення дій, які порушують право та усунення перешкод у користуванні власністю, визнання незаконним і нечинним рішення, визнання недійсним договору, визнання незаконними дій, визнання права власності, зобов'язання вчинити певні дії, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 і ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Кіровоградська міська рада, виконавчий комітет Кіровоградської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 жовтня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін