АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1541/16 Справа № 202/1610/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ремез В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого судді Ремеза В.А.

суддів Міхеєвої В.Ю., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» (далі по тексту ПАТ КБ «ПриватБанк»),

на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2015 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № DNH4KР98410393 від 11.09.2006р. ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 6 316,68 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,08% на рік. Зобовязання за договором було забезпечено договором поруки, укладеним між позивачем та ПАТ «Акцент-Банк» від 20.10.2010р. та договором поруки, укладеним між позивачем та ОСОБА_4

ОСОБА_3 порушила умови укладеного договору, в звязку з чим станом на 01.11.2013р. виникла заборгованість у розмірі 78 413,97грн., а саме: 6 087,76 грн. заборгованість за кредитом; 25 870,91грн. заборгованість по процентам за користуванням кредитом; 42 245,11 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 500грн. штраф (фіксована частина), 3 710,19грн. штраф (процентна складова).

Враховуючи викладене, позивач просив суд, стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 68 413,97грн., судові витрати по справі, витрати на юридичну допомогу у розмірі 3 200грн., та стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача 10 000грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи ПАТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів заборгованості, суд послався на те, що позивачем пропущений передбачений ст. ст. 257, 258 ЦК України строк позовної давності для звернення позивача до відповідачів з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Однак такий висновок не відповідає обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.3, ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Проте в матеріалах справи відсутня будь-яка заява сторони про застосування строку позовної давності, а тому у суду не було підстав для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.09.2006р. відповідно до заяви позичальника № DNH4KР98410393 ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 6 316,68грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,08% на рік з кінцевим терміном повернення 11.09.2009р.

Зобовязання за договором № DNH4KР98410393 від 11.09.2006р. було забезпечено договором поруки, укладеним між Банком та ПАТ «Акцент-Банк» від 20.10.2010р. на суму 10 000грн., та договором поруки, укладеним між Банком та ОСОБА_4 від 11.09.2006р.

Звернувшись з позовом про стягнення заборгованості за укладеним кредитним договором, позивач зазначив, що станом на 01.11.2013р. виникла заборгованість у розмірі 78 413,97грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 6 087,76грн.; заборгованості по процентам за користуванням кредитом 25 870,91грн.; пені 42 245,11грн.; штраф (фіксована частина) 500грн.; штраф (процентна складова) 3 710,19грн.

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Солідарну відповідальність перед кредитором несуть і боржник, і поручитель, якщо інше не встановлено договором поруки відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки.

Згідно п. п. 17 роз'яснень постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду цивільних і кримінальних справ при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобовязання припиняються з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України.

Оскільки, після закінчення строку дії договору між сторонами існують невиконані зобовязальні правовідносини, а тому є підстави для нарахування процентів за користування кредитом, комісії, неустойки.

Вирішуючи позовні вимоги Банку про стягнення з відповідачів штрафів, колегія суддів вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду України від 21.10.2015р. № 6-2003цс15.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Крім того, частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобовязання, колегія суддів вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 ЦК України.

Крім того, колегія суддів враховує і те, що право на стягнення пені у кредитора виникло з наступного дня після прострочення чергової сплати боргу, а до суду він звернувся лише у лютому 2014 року. З урахуванням викладеного колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір пені до 500грн.

Таким чином, згідно вищевказаного розрахунку, станом на 01.11.2013р. виникла заборгованість за кредитом складає 6 087,76грн.; заборгованість по процентам за користуванням кредитом 25 870,91грн.; пеня 500грн., а всього сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в солідарному порядку, складає 32 458,67грн.

Що стосується позовних вимог Банку до поручителя ПАТ «Акцент-Банк» то вказані вимоги не підлягають задоволенню в порядку цивільного судочинства, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до розяснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 розяснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно повязані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке обєднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15.

Виходячи з того, що суд помилково прийняв до розгляду позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», в цій частині на підставі ст. ст. 205, 310 ЦПК України провадження у справі слід закрити, повідомивши позивача, про те, що він може звернутись за захистом своїх прав до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором в порядку господарського судочинства.

Вирішуючи вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_3 витрат на правову допомогу в сумі 3 200грн., колегія суддів вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать зокрема і витрати на правову допомогу, які визначені ст. 84 ЦПК України.

Відповідно до розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладених в п. 48 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» - витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, а відсутність документального підтвердження на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Розрахунок витрат на правову допомогу, у відповідності з вимогами Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011р., як і докази сплати такої суми, - позивач суду не надав, отже підстав для стягнення з відповідача на користь Банку таких витрат колегія суддів не вбачає.

Враховуючи, що ОСОБА_2 при зверненні з позовом до суду сплатив судовий збір в сумі 784,14грн. + 121,80грн. + 862,56грн., і позовні вимоги Банку підлягають задоволенню частково, а тому на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача в рахунок повернення сплаченого судового збору підлягає стягненню сума судових витрат, пропорційно до задоволеної частини вимог з розрахунку 243,60грн. + 121,80грн. + 243,60грн. = 609грн.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNH4KР98410393 від 11.09.2006р. станом на 01.11.2013р. у розмірі 32 458,67грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту 6 087,76грн.; заборгованості по процентам за користуванням кредитом 25 870,91грн.; пені 500грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 609грн.

В іншій частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити.

Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрити.

Рішення апеляційного суду вступає в силу з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: