Категорія 53Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Оніщука В.В., Чорного В.І.,

з участю секретаря Маркевич Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Вінницької автомобільної школи Товариства сприяння обороні України, Вінницької обласної організації Товариства сприяння обороні України про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 12 вересня 2013 року між ним та обласним комітетом Вінницької ОО ТСО України було укладено трудовий контракт, на підставі якого його було призначено на посаду директора Вінницької автошколи Товариства сприяння обороні України на строк з 12 вересня 2013 року до 11 вересня 2015 року.

Наказом № 19 від 10 вересня 2015 року його було звільнено із займаної посади у звязку із закінченням строку дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки всупереч умовам контракту, про звільнення його було повідомлено лише 11 вересня 2015 року.

Вважаючи своє звільнення незаконним та таким, що було проведено всупереч умовам контракту, зокрема п. 6.3., позивач з урахуванням змінених позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати наказ № 19 від 10 вересня 2015 року про звільнення його з посади директора Вінницької автомобільної школи Товариства сприяння обороні України за п. 2 ст. 36 КЗпП України; поновити його на посаді директора Вінницької автомобільної школи Товариства сприяння обороні України з 12 вересня 2015 року; стягнути з Вінницької автомобільної школи Товариства сприяння обороні України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 вересня 2015 року до 17 лютого 2016 року включно в розмірі 37 872,42 гривень; стягнути з Вінницької обласної організації Товариства сприяння обороні України на його користь завдану моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень; стягнути солідарно з відповідачів на його користь судові витрати, що повязанні з наданням правової допомоги в розмірі 4 000 гривень; судові витрати, повязані зі сплатою судового збору до державного бюджету, покласти на відповідачів солідарно.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалене у справі судове рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У судове засіданні позивач та його представник ОСОБА_3 не зявилися. Представник позивача подала заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Представник відповідачів ОСОБА_4 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачів, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача відбулося у відповідності з нормами КЗпП України, з урахуванням домовленості, що досягнута сторонами у контракті щодо строку його дії, а тому немає правових підстав для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача з займаної посади, а відтак і поновлення його на роботі та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції, врахував те, що під час розгляду справи ним не було встановлено порушень трудового законодавства з боку відповідачів при звільненні позивача.

Розглядаючи заяву, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом установлено, що 12 вересня 2013 року між обласним комітетом Вінницької ОО ТСО України та ОСОБА_2 було укладено трудовий контракт, на підставі якого позивача було призначено на посаду директора Вінницької автошколи Товариства сприяння обороні України на строк з 12 вересня 2013 року до 11 вересня 2015 року.

Наказом № 19 від 10 вересня 2013 року ОСОБА_2 було звільнено із займаної посади у звязку із закінченням строку дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

11 вересня 2015 року позивачем була подана заява про розгляд його кандидатури на бюро Вінницької ОО ТСО України на посаду директора Вінницької автомобільної школи ТСО України. Відповідно до резолюції голови Вінницької ОО ТСО України від 11 вересня 2015 року розгляд заяви було винесено на засідання бюро Вінницької ОО ТСО України (а.с. 101).

30 жовтня 2015 року Бюро обласного комітету Вінницької обласної організації ТСО України за результатами розгляду зазначеної заяви була прийнята постанова від 30 жовтня 2015 року, якою прохання ОСОБА_2 в погодженні його кандидатури на посаду директора Вінницької АШ ТСОУ відхилено та рекомендовано Голові Вінницької ОО ТСО України не заключати трудові відносини з ОСОБА_2 (а.с. 139).

У своїй діяльності ТСО України керується Конституцією України, чинним законодавством України і Статутом.

Для вирішення питань статутної діяльності пунктом 4.12 Статуту ТСО України і пунктом 4.12 Статуту Вінницької ОО ТСО України передбачається обрання керівних органів: комітету і бюро, рішення яких оформлюються відповідними постановами. Відповідно до пункту 4.17 Статуту Вінницької ОО ТСОУ бюро обласного комітету розглядає і затверджує кандидатури на голів районних, міжрайонних і міських організацій, керівників організацій обласного підпорядкування.

Повноваження обласної організації визначені у пункті 4.18 Статуту Вінницької ОО ТСОУ. До них зокрема віднесено прийняття і звільнення з роботи працівників штатного апарату обласної організації та штатних керівників організацій обласного підпорядкування.

Постановою Бюро Вінницького обласного комітету ТСО України від 5 квітня 1995 року (протокол № 2) посаду начальника (директора) автомобільної школи віднесено до переліку посад керівного складу Вінницької ОО організації ТСО України та визначено порядок підбору і затвердження в посадах керівних кадрів.

Відповідно до протоколу кандидати на посаду начальника автомобільної школи ТСО України розглядаються на бюро ОО ТСОУ і затверджуються постановою бюро обласного комітету з наступним виданням наказу про призначення (а.с.132-135).

Повноваження Бюро Вінницького обласного комітету ТСОУ визначені у пункті 4.17 Статуту Вінницької ОО ТСО України, яким, зокрема, передбачено, що бюро розглядає і затверджує кандидатури голів районних, міжрайонних і міських організацій, керівників організацій обласного підпорядкування.

Відповідно до пункту 5.2 Статуту НЗ ОГ «Вінницька автомобільна школа ТСО України» директора автомобільної школи призначає голова обласної організації ТСО України шляхом укладання з ним контракту, у відповідності із законодавством України та нормативними документами ТСО України за попереднім погодженням з керівництвом Центрального комітету Товариства сприяння обороні України (а.с.73-86).

Згідно зі ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у т.ч. матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (ч. 3 ст. 21 КЗпП України).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників день звільнення працівника є останнім днем його роботи, тобто останнім днем дії строкового трудового договору.

З матеріалів справи слідує, що з наказом про звільнення ОСОБА_2 був ознайомлений 11 вересня 2015 року, тобто у день його звільнення. Цього ж дня в трудовій книжці позивача зроблено відповідний запис.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність з боку відповідача порушення порядку звільнення ОСОБА_2

Відповідно до ст. 60 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доводи представника позивача про те, що неповідомлення відповідачем ОСОБА_2 за два місяці до закінчення строку дії контракту про наступне звільнення є порушенням умов контракту, суд вважає безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України закінчення строку є підставою для припинення трудового договору, особливою формою якого і є контракт, таким чином, ні чинним законодавством України, ні умовами контракту від 12 вересня 2013 року не передбачено необхідність повідомлення або в інший спосіб інформування працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України. Укладаючи контракт, позивач особисто погодив його умови, в тому числі і підтвердив свою згоду на припинення такого трудового договору по закінченню строку, на який він був укладений.

У звязку із цим помилковим є і твердження позивача про те, що відповідно до ст. 391 КЗпП України дія контракту продовжилась на невизначений строк.

За змістом норми частини 1 статті 391 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Оскільки ОСОБА_2 протягом строку, визначеного пунктом 6.3 контракту, не звернувся до відповідача з пропозицією про продовження строку дії контракту, у останній день дії контракту (останній робочий день) був звільнений на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, і саме таку дату звільнення зазначено у наказі голови Вінницької ОО ТСО України від 10 вересня 2015 року № 19, тому суд першої інстанції правильно не взяв до уваги доводи представника позивача з приводу того, що видача наказу відповідачем напередодні закінчення терміну дії контракту є порушення його права.

Відповідно до пункту 5.2 Статуту НЗ ОГ «Вінницька АШ ТСО України» директора автомобільної школи призначає на посаду голова обласної організації товариства сприяння обороні України шляхом укладання з ним контракту у відповідності із законодавством України за попереднім погодженням з керівництвом Центрального комітету Товариства сприяння обороні України.

Пунктом 5.7. контракту від 12 вересня 2013 року визначено як обовязок засновника, звільняти керівника по закінченню строку контракту.

З викладеного вище слідує, що ні Статутом Вінницької ОО ТСОУ, ні Статутом НЗ ОГ «Вінницька АШ ТСО України», ні умовами контракту між ОСОБА_2 та Вінницької ОО ТСО України від 12 вересня 2013 року не передбачено узгодження звільнення директора автомобільної школи в звязку із закінченням строку дії контракту з Бюро Вінницької ОО ТСО України.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України.

Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З огляду на викладене та враховуючи те, що судом не встановлено фактів порушення законних прав працівника при його звільненні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди.

Отже, доводи представника позивача, що відповідачем при звільнення ОСОБА_2 з посади директора автомобільної школи ТСОУ було порушено саму процедуру звільнення є безпідставними.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_5

Судді: /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

Згідно з оригіналом: