Провадження № 2/760/87/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Носачова А.К.

позивача- ОСОБА_2

представника позивача- ОСОБА_5

відповідача- ОСОБА_3

представника відповідача- ОСОБА_6

представників 3-ї особи- Сергієнко В.В., Супрун К.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Київської міської ради, 3-і особи: Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради/Київської міської державної адміністрації/,Приватне акціонерне товариство »Інститут землевпорядних технологій» про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов»язання знести самочинно зведений паркан, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивачка в червні 2014 року звернулася до суду з позовом і просила суд припинити діяльність відповідача по порушенню меж суміжного користування та протиправної діяльності по захопленню частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 та будівництву капітальної огорожі впритул до стіни будинку, що належить їй на праві власності.

В вересні 2015 року позивачка змінила предмет та підставу і просить:

- визнати недійсним Державний акт на право власності НОМЕР_1 на земельну ділянку по АДРЕСА_2 від 10 грудня 2011 року на ім'я відповідача ОСОБА_3;

- зобов'язати відповідача ОСОБА_3 за свій рахунок привести свою та самовільно зайняту частину її земельної ділянки по АДРЕСА_1 до попереднього стану шляхом знесення самочинно зведеного паркану;

-у разі невиконання рішення суду в цій частині протягом 2-х місяців з дня набрання ним законної сили знести самочинно зведений ним паркан між земельними ділянками її засобами, стягнувши з відповідача понесені нею на це витрати.

Посилається в позові на те, що їй на праві власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.04.2012 року належить домоволодіння по АДРЕСА_1.

Після набуття права власності на будинок на підставі ст.120 Земельного кодексу України до неї перейшло право користування земельною ділянкою площею 1038 кв. м., на якій розташований будинок.

06 серпня 1994 року її матір'ю були погоджені межі землекористування з сусідами, в тому числі і з відповідачем, про що був складений відповідний акт.

В червні 2013 року відповідач ОСОБА_3 розпочав будівництво капітальної огорожі /паркану/ впритул до стіни будинку, який належить їй на праві власності, вийшовши при цьому за межі належної йому на праві власності земельної ділянки та зайняв частину її земельної ділянки.

Згідно з Висновком експерта від 29.07.2015 року розроблена технічна документація щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі / на місцевості/ та виготовлення Державного акту на право власності на земельну ділянку не відповідає вимогам ст.198 ч.2 ЗК України в зв"язку з відсутністю погодження меж з суміжними власниками, а також Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі в зв»язку з відсутністю збірного кадастрового плану суміжних землевласників і землекористувачів, висновків державного органу земельних ресурсів про наявні обмеження на використання земельної ділянки, органу в справах будівництва і архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки та їх аналіз, відсутності кадастр, кадастрового плану земельної ділянки.

Крім того, технічна документація не відповідає також п.3.25 ДБН 360-92»Містобудування. Планування та забудова міських і селищних поселень» в частині проходження межі земельної ділянки не менше 1,0 м. від найбільш виступної конструкції стіни для можливості догляду за будівлями та здійснення їх поточного ремонту.

Побудований відповідачем паркан розташований на відстані 0, 24м-0,27м від виступаючої конструкції стіни належного їй будинку літ »А», що не відповідає п.3.25 ДБН.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував.

Посилається на те, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 820,86 кв.м. по АДРЕСА_2, на якій розташований житловий будинок та інші господарські будівлі.

Земельна ділянка була передана йому у власність на підставі рішення Київської міської ради від 09 липня 2009 року № 987/2043.

В зв»язку з тим, що мати позивачки побудувала прибудову до свого будинку, він відступив на її користь декілька квадратних метрів земельної ділянки, внаслідок чого його земельна ділянка зменшилася з 820, 86 кв.м. до 812,00 кв.м. в порівнянні з інвентаризацією 1994 року.

Будувати паркан на своїй земельній ділянці він розпочав у зв»язку з тим, що позивачка облаштувала вигрібну яму на межі їх ділянок та почала зливати туди нечистоти, скидати сміття, які під впливом вітру, дощу смердять, гниють та перетікають на його земельну ділянку.

Паркан ним будується на своїй земельній ділянці, накладення земельної ділянки на земельну ділянку позивачки немає, у зв'язку з цим відсутні підстави для погодження меж між ними.

Так як права позивачки ним не порушуються, просить у позові відмовити.

Представник відповідача дані заперечення в судовому засіданні підтримав.

Відповідач- Київська міська рада, свого представника в судове засідання не направив, про час розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причину неявки суд до відома не поставив.

Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу в відсутності його представника.

Представник 3-ї особи - Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) подав до суду заперечення на позов і просить розглядати справу в його відсутності.

Представники третьої особи - Приватного акціонерного товариства «Інститут землевпорядних технологій» у судовому засіданні проти позову заперечували.

Посилалися на те, що комплекс ПВР по перенесенню в натурі (на місцевість) меж земельної ділянки та виготовлення технічної документації зі складання Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 був виконаний з додержанням всіх вимог чинного законодавства України.

При виготовленні технічної документації було враховано погодження меж земельної ділянки в 1994 році, оформлене Актом та підписане ОСОБА_4- матір»ю позивачки, яка на той час була власником будинку АДРЕСА_1, та відповідачем, при підготовці рішення Київради ці документи були розглянуті, межі земельних ділянок не змінилися.

При виготовленні технічної документації та встановленні меж було з»ясовано, що частина будинку позивачки знаходиться на земельній ділянці відповідача, а тому при визначенні меж був здійснений відступ вглиб у сторону земельної ділянки відповідача, за рахунок чого його земельна ділянка фактично зменшилася до 812 кв.м.

Виходячи з цього, також просять у позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що раніше були надані їм у користування.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 3 ст. 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений ч. ч. 6-9 ст. 118 ЗК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для індивідуального дачного будівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Судом встановлено, що позивачка на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 квітня 2012 року є власником будинку по АДРЕСА_1.

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 14 травня 1987 року відповідач є власником житлового будинку по АДРЕСА_2.

З архівної довідки від 31 травня 2005 року, виданої Архівним відділом Києво-Святошинського району Київської області, вбачається, що житловий будинок, що належить відповідачу на праві власності, розташований на земельній ділянці 0,08 га.

Встановлено також, що на виконання рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів №163 від 17 лютого 1992 року « Про проведення в місті Києві інвентаризації земель і ведення державного земельного кадастру» 06 серпня 1994 року були встановлені існуючі зовнішні межі земельної ділянки в натурі, погоджені суміжними землекористувачами - ОСОБА_4, матір»ю позивачки, та відповідачем ОСОБА_3, власниками будинків №№10 та АДРЕСА_2.

Складеним за наслідками обстеження актом було встановлено, що в користуванні відповідача ОСОБА_3 знаходиться земельна ділянка розміром 820, 86 кв. м. по АДРЕСА_2.

20 червня 2007 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради/Київська міська державна адміністрація/ позивачу було видано Свідоцтво про право власності на будинок.

Відповідно до рішення Київської міської ради від 09 липня 2009 року № 987/2043 відповідачу ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 0,0821 га.

10 лютого 2011 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради відповідачу видано Державний акт на парво власності серії НОМЕР_2 на земельну ділянку кадастровий номер / НОМЕР_3/ за адресою: АДРЕСА_2.

/т.1, а. с. 5 - 14; 126 - 178; т.2, а. с. 84 - 87 /

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав, визначених законом.

У випадку визнання недійсним правочину, може бути визнано недійсним і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно.

В п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

В п. 7 даної постанови роз'яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року в справі № 6-103 цс12 та від 4 червня 2014 pоку в справі №6-46цс14, які є обов'язковими для суду відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними тільки Державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, всупереч рішень чи угод.

У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

З цих правових висновків виливає, що визнання недійсним Державного акту на праві власності на земельну ділянку може бути належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку лише в разі їх видання з порушенням вимог закону чи всупереч рішенню про передачу земельної ділянки у власність.

Звертаючись до суду, позивачка рішення Київської міської ради про передачу відповідачу земельної ділянки у власність не оспорює.

Які вимоги закону були порушені та ким з відповідачів при видачі Державного акту позивачка суду не пояснила і належних доказів цьому, які відповідають вимогам ст.ст.57 - 59 ЦПК України, суду не надала.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Верховний Суд України в постанові № 6-92цс13 від 19 вересня 2013 року з посиланням на практику Європейського суду з прав людини зазначає, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Суд при цьому враховує, що рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 03.03.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.05.2014 року по спору між сторонами, позивачці було відмовлено в позові про визнання недійсним Державного акта на землю та знесення паркану, заявленому з інших підстав.

Даними судовими рішеннями було встановлено, що права позивачки передачею відповідачу у власність земельної ділянки порушені не були.

Враховуючи ці обставини, суд вважає, що підстави для задоволення вимог позивачки в частині визнання недійсним Державного акта на право власності на землю відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Таким чином, після отримання в 2012 році права власності на будинок АДРЕСА_1, до позивачки перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок.

За правилами ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідач у судовому засіданні пояснив, що паркан ним встановлюється на тому ж місці, на якому був встановлений попередній.

Зазначив також і це підтвердили в судовому засіданні представники 3-ї особи - Приватного акціонерного товариства «Інститут землевпорядних технологій», а також це підтверджується виготовленою товариством документацією, фактичний розмір земельної ділянки відповідача становить 0, 0812 кв.м.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ч.ч.1,2 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст.57-58 ЦПК України, про порушення її прав, як землекористувача, з боку відповідача встановленням паркану, позивачка суду не надала.

Враховуючи ці обставини, суд вважає, що підстави для задоволення вимог позивачки і в цій частині відсутні.

Суд не приймає до уваги твердження позивачки в судовому засіданні, виходячи з наступного.

Так, рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 03.03.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.05.2014 року по спору між сторонами, позивачу було відмовлено в позові про визнання недійсним Державного акта на землю та знесення паркану, заявленому з інших підстав.

Даними судовими рішеннями було встановлено, що діями відповідача права позивачки не порушуються.

Про відсутність підстав для задоволення вимог позивачки про визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку з підстав, приведених у позові, суд вище прийшов до висновку і цьому були наведені відповідні правові підстави.

Що стосується посилання позивачки на порушення вимог, викладених у п.3.25 ДБН 360-92 "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських», суд враховує наступне.

Відповідно до преамбули даного нормативного акту Державні будівельні норми поширюються на проектування нових і реконструкцію існуючих міських і сільських поселень України.

Ці норми обов'язкові для органів державного управління, місцевого і регіональногосамоуправління підприємств і установ незалежно від форм власності та відомчого підпорядкування, громадських об'єднань і громадян, які здійснюють проектування, будівництво і благоустрій на території міських і сільських поселень.

Враховуючи ці обставини, встановлення відповідачем паркану не регулюється даними нормами і приведені позивачкою обгрунтування в цій частині не можуть бути підставою для задоволення її вимог.

Керуючись ст. ст. 81, ч. ч. 1, 2, 3 ст. 116, ч. ч. 6-9 ст. 118, ч. 3 ст. 152, ч.1 ст. 155 Земельного кодексу України, ст. 15, 16, 319, 321, 328 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218, 223 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Київської міської ради про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов»язання знести самочинно зведений паркан відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку

для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя