Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/266/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Музика О. В.
Доповідач Кривохижа В. І.
РІШЕННЯ

Іменем України

03.02.2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

Головуючої: Кривохижі В.І.

Суддів: Белінської І.М. Бубличенко В.П.

при секретарі Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, ОСОБА_4 про скасування рішення сільської ради та свідоцтва про право власності, усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення, за апеляційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_2 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 24 листопада 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, ОСОБА_4 про скасування рішення сільської ради та свідоцтва про право власності, усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення.

Зазначала, що вона являється власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, як спадкоємець по закону після смерті батька ОСОБА_5.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її сестра ОСОБА_6, яка на день смерті проживала разом з нею за адресою: АДРЕСА_2 а тому вона вважається такою, що прийняла спадщину після смерті сестри.

Після смерті її батька в будинку АДРЕСА_1 ніхто не проживав, тому вона дала дозвіл відповідачу ОСОБА_4 тимчасово поселитися в даний будинок в якості користувача при умові доглядати за будинком.

В квітні 2015 року вона продала свій будинок АДРЕСА_2 та виявила бажання зареєструвати своє місце проживання в будинку АДРЕСА_3 який належить їй на праві власності, саме тоді і дізналася, а в Рівнянській сільській раді їй повідомили, що необхідна згода ОСОБА_4, так як він являється власником даного будинку згідно рішення виконкому Рівнянської сільської ради від 27 грудня 2005 року №101.

На даний час у неї виникла необхідність скористатися свої правом власності на будинок, а саме використовувати його для власного проживання, оскільки інший будинок вона продала, також вважає, що Рівнянська сільська рада безпідставно винесла вищезазначене рішення.

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 24 листопада 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Скасовано рішення Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району за №101 від 27 грудня 2005 року "Про оформлення права власності на домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_3 та свідоцтво на право власності на ім»я ОСОБА_4 від 16 січня 2006 року на спірне домоволодіння. В іншій частині позовних вимог про виселення ОСОБА_4 із спірного домоволодіння без надання іншого житлового приміщення відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду в частині вирішення питання про виселення ОСОБА_4 через порушення норм матеріального і процесуального права з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення вимог. Зазначає, зокрема, що на порушення вимог ст.ст.319,321,391 ЦК України вона не має змоги користуватися своєю власністю, в той час як відповідач, якому було дозволено тимчасово проживати у будинку, не являється їй ні родичем, ні членом сім»ї.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставиться питання про скасування рішення суду через невідповідність дійсним обставинам справи з ухваленням нового по суті позовних вимог. Відповідач зазначає, зокрема, що суд не врахував, що він більше десяти років проживав у спірному будинку та користувався ним і земельною ділянкою, сплачував податки, однак суд не взяв до уваги його пояснення. Крім того, раніше спірне домоволодіння належало позивачці та її сестрі порівну, спадщину після смерті якої позивач не оформила.

Відповідач Рівнянська сільська рада належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, просив розглядати справу без участі представника, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, її представника, які підтримували доводи поданої скарги та заперечували проти скарги відповідача ОСОБА_4, який в свою чергу підтримував доводи поданої ним скарги та заперечував проти скарги позивача, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_4 відхиленню з таких підстав.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що після смерті ОСОБА_5 спадкоємцями майна являються дочки ОСОБА_2 та ОСОБА_6, спадкове майно яких відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 22 січня 1993 року, посвідченого державним нотаріусом Новоукраїнської державної нотаріальної контори, складається з жилого будинку, розташованого по АДРЕСА_3 право власності на який зареєстрованого Ульянівським БТІ 22 січня 1993 року за №323/1, тобто, по 1/2 частині за кожною (а.с.8,9).

Також встановлено, що позивачка та її покійна сестра ОСОБА_6 проживали в будинку сестри за адресою: АДРЕСА_2 Через похилий вік вони не могли доглядати за двома будинками, а тому на прохання ОСОБА_4 надали йому дозвіл тимчасово поселитися в даний будинок в якості користувача при умові доглядати за будинком.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_6 до дня смерті (ІНФОРМАЦІЯ_1 року) проживала разом з позивачкою (а.с.13), а отже правильним є висновок суду про те, що позивачка вважається такою, що прийняла спадщину після смерті своєї сестри ОСОБА_6

Тому доводи скарги відповідача в цій частині є безпідставними.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що у квітні 2015 року позивачка продала свій будинок АДРЕСА_2 та виявила бажання зареєструвати своє місце проживання у будинку АДРЕСА_3 який належить їй на праві власності,

Також встановлено, що в Рівнянській сільській раді позивачці повідомили, що власником даного будинку згідно рішення виконкому Рівнянської сільської ради від 27 грудня 2005 року №101, являється ОСОБА_4, який на підставі даного рішення отримав свідоцтво на право особистої власності на даний будинок від 18 січня 2006 року (а.с.14,67), а тому необхідна його згода на реєстрацію місця проживання позивачки.

Матеріалами справи підтверджується, що земельна ділянка по АДРЕСА_3 загальною площею 0,36 га згідно земельної кадастрової книги зареєстрована за позивачкою (а.с.59)

В частині скасування рішення сільської ради та свідоцтва на право власності сільська рада не заперечувала, а відповідач та його представник визнали позов (а.с.57,69-71,83).

Суд першої інстанції належним чином встановив обставини справи, дав правильну оцінку наданим доказам в цій частині і відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 319, 386, 391 ЦК України дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та скасування зазначеного рішення виконкому та свідоцтва на право власності, видане на ім»я відповідача, в той час як право володіння та розпорядження спірним будинком належить позивачу.

В той же час колегія суддів не може погодитися з вирішенням спору в частині відмови у задоволенні вимог щодо усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення.

Відмовляючи у виселенні відповідача, суд посилався на положення Житлового кодексу Української РСР щодо припинення та розірвання договору найму жилого приміщення.

Однак у даному випадку договір найму між сторонами, як передбачено ст.158 ЖК, не укладався, чого не заперечували і сторони.

А відтак, посилання на норми ЖК є безпідставним та не грунтується на законі.

Отже, суд першої інстанції не визначився із правовідносинами, що виникли між сторонами у даній справі та не дав їм належної правової оцінки.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч.2 ст.386 ЦК).

Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як вбачається із матеріалів справи та пояснень сторін, відповідач зі згоди позивача тимчасово проживав у спірному будинку, членом сім»ї позивача не являвся.

Будь-яких переконливих і безспірних доказів на спростування доводів позивача та підтвердження своїх заперечень відповідач не надав, а обставини, на які посилався, не можуть бути достатніми для висновку про відсутність підстав для його виселення.

Таким чином, відповідно до положень ст.ст.317, 319, 386, 391 ЦК України вимоги позивача щодо усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Посилання у скарзі відповідача на проживання більше десяти років у спірному будинку та користування ним, цих висновків не спростовує. Інші доводи скарги відповідача не грунтуються на законі та не є істотними.

Враховуючи, що висновки суду в частині вирішення вимог про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення не відповідають обставинам, що мають значення для справи, неправильно застосовані норми матеріального права, відповідно до ст.309 ЦПК України рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 24 листопада 2015 року в частині вирішення вимог про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення скасувати. Позов в цій частині задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні будинком шляхом виселення ОСОБА_4 з жилого будинку по АДРЕСА_3 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 770 грн. 60 коп. понесених судових витрат.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча:

Судді: