АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 609/1255/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Ковтунович О.В.
Провадження № 22-ц/789/328/16 Доповідач - Костів О.З.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Жолудько Л. Д., Сташків Б. І.,

при секретарі - Баляс Т.І.

за участю представника апелянта - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 13 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсною та скасування довідки-рахунку про придбання автомобіля, витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до Шумського районного суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсною та скасування довідки-рахунку про придбання автомобіля та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Заявлені вимоги позивачка мотивувала тим, що 03 серпня 2015 року згідно довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Радивилівського районного нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_5, вона надала право розпорядження належним їй на праві власності автомобілем марки «Рено Трафік», 2003 року випуску, ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Разом з даним автомобілем ОСОБА_2 було передано і технічний паспорт на вказаний автомобіль. 10 серпня 2015 року вищезазначену довіреність вона скасувала. Однак, 04 серпня 2015 року у відповідності до довідки - рахунку, виданої фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, яка виступила в якості продавця, даний автомобіль був придбаний батьком ОСОБА_6 - ОСОБА_2 Вважає, що ОСОБА_2, діючи по виданій нею довіреності, через ФОП ОСОБА_4 придбав належний їй автомобіль з порушенням ч.3 ст.238 ЦК України, якою передбачено, що представник не може вчиняти правочини від імені особи, яку він представляє у своїх інтересах, або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб встановлених законом. Як на підставу недійсності правочину позивачка також посилалася на ст.215 ЦК України.

Виходячи із наведеного, позивачка просила визнати недійсною та скасувати довідку-рахунок № 298672 від 04 серпня 2015 року, видану ОСОБА_2 приватним підприємцем ОСОБА_4 стосовно придбання ним автомобіля марки «Рено Трафік», що належав ОСОБА_3, витребувати вказаний автомобіль та технічний паспорт на нього із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та стягнути понесені судові витрати по справі.

Рішенням Шумського районного суду від 13 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_3 подала на вказане рішення апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. Зазначає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6, як батько і син, є членами сім'ї, зареєстровані та проживають за однією адресою, а згідно реалізації цілей виданої довіреності - ще й працюють спільно по досягненню її цілей. Відтак, ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, а тому автомобіль, що є приватною власністю позивачки, був незаконно відчужений ОСОБА_6, який є представником згідно довіреності, на користь свого батька - відповідача ОСОБА_2, який також є представником по цій же довіреності. Також зазначає, що оспорюваний правочин вчинено в результаті зловмисної домовленості сторін та без наміру створити реальні наслідки. Крім цього, судом не вирішено всі позовні вимоги. Просить рішення скасувати та прийняти нове, яким її позов задовольнити.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_3 - ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечив та суду пояснив, що він придбав спірний автомобіль на законних підставах і є добросовісним набувачем.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, надіславши заяву про розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що довідка-рахунок по своїй суті не є правочином, а є документом, що лише підтверджує правомірність придбання транспортного засобу і не може бути визнана недійсною окремо без визнання недійсним правочину щодо відчуження автомобіля. Крім цього, оскаржувана довідка-рахунок про придбання ОСОБА_2 спірного автомобіля відповідає вимогам чинного законодавства.

З таким висновком колегія суддів погоджується.

З матеріалів справи вбачається, що згідно довіреності від 03 серпня 2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Радивилівського районного нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_5, ОСОБА_3 надала право ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, кожен з який діє самостійно, розпоряджатися належним їй автомобілем марки «Рено Трафік», 2003 р.в., в тому числі і з правом продажу.

04 серпня 2015 року фізична особа - підприємець ОСОБА_4 видала ОСОБА_2 довідку - рахунок серії НОМЕР_1 року про те, що йому продано автомобіль марки «Рено Трафік» за ціною 119719грн. Даний факт сторонами по справі не заперечувався.

Згідно витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 10 серпня 2015 року, довіреність від 03 серпня 2015 року була скасована за заявою ОСОБА_3, тобто, після продажу автомобіля.

Згідно довідки центру ДАІ № 6102 спірний автомобіль на час видачі довідки -16 вересня 2015 року, зареєстрований за ОСОБА_3

В силу ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

У відповідності до ст.1001 ЦК України Договором доручення може бути визначений строк, протягом якого повірений має право діяти від імені довірителя.

Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному, що є його обов'язком, а також до обов'язків повіреного відноситься: повідомлення довірителя на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов'язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Cудом першої інстанції вірно встановлено, що договір щодо відчудження спірного автомобіля був укладений в межах строку дії виданої ОСОБА_3 довіреності.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків.

Ч.З ст.238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Саме на цей факт посилалася позивачка, як на підставу визнання недійсною довідки-рахунку про придбання автомобіля.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 - покупець автомобіля, не вчиняв правочин відносно себе, оскільки, у відповідності до виданого доручення, кожен з трьох повірених, зазначених в довіреності, діють самостійно і, як було встановлено в судовому засіданні зі слів представника позивача, спірний автомобіль було продано за дорученням іншого повіреного - ОСОБА_6, який є сином ОСОБА_2

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що спірний автомобіль, після придбання його ОСОБА_2, є спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_2

Згідно ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю.

Однак, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 (син ОСОБА_2) не проживає разом із батьком та зареєстрований в АДРЕСА_1, що підтверджується копією паспорта останнього.

Жодних доказів, що спірний автомобіль набутий в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_6, що б свідчило про належність майна до спільної сумісної власності, в судовому засіданні не встановлено.

Колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що довідка-рахунок, за своєю правовою природою, не є правочином, а є лише документом, який підтверджує факт укладання договору купівлі-продажу та правомірність придбання транспортного засобу, виходячи з наступного.

Відповідно до п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року за №1388, довідка-рахунок є документом, що підтверджує правомірність придбання транспортного засобу.

Колегія суддів також вважає безпідставними посилання позивачки на ст.215 ЦК України, як на підставу недійсності вчиненого правочину, оскільки довідка - рахунок про купівлю спірного автомобіля, яка видана ОСОБА_2, видана на бланку встановленого зразку.

Таким чином, довідка-рахунок про купівлю транспортного засобу не є договором, на підставі якого виникають, змінюються чи припиняються права та обов'язки сторін. Це документ, що тільки підтверджує реалізацію автомобіля, а тому вона не може бути визнана недійсною окремо без визнання недійсним правочину щодо відчуження автомобіля, а така позовна вимога позивачем не заявлялася.

Згідно ст.334 ЦК України, момент набуття права власності за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана довідка-рахунок про придбання ОСОБА_2 спірного автомобіля відповідає вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не вирішено позовні вимоги щодо витребування автомобіля та технічного паспорту на нього, оскільки це спростовується текстом судового рішення, згідно якого судом вирішено всі заявлені позовні вимоги.

Вимоги позивачки про витребування автомобіля та документів на нього у ОСОБА_2 та передачу їй є похідними, а тому судом вірно відмовлено в їх задоволенні.

Однією з підстав визнання недійсною та скасування довідки-рахунку апелянт зазначає ту обставину, що вона від продажу автомобіля не отримала грошових коштів, в зв»язку із чим оспорюваний правочин не створив жодних юридичних наслідків, що свідчить про його фіктивність.

Крім цього, апелянт зазначає, що даний правочин вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника з іншим представником, відповідальність за що передбачено в ст.232 ЦК України.

З даним твердженням колегія суддів не погоджується.

Ст.203 ЦК України встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно роз'яснень, які містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

За змістом статті 234 ЦК України фіктивний правочин вчиняється його учасниками без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов'язків, тобто «про людське око», знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину його учасники мають інші цілі, ніж ті, що ним передбачені. Причому справжні їх цілі можуть бути як протизаконними, так і цілком законними. Водночас фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений (нотаріальне посвідчення, державна реєстрація).

Позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

Однак, таких доказів позивачкою суду представлено не було.

Посилання ОСОБА_3 на те, що вона не отримала від продажу автомобіля грошові кошти колегія суддів до уваги при вирішенняі справи не приймає, оскільки в розумінні положень ст.234 ЦК України сам по собі факт невиконання учасниками правочину його умов не робить його фіктивним.

Вказана обставина може бути предметом самостійної вимоги довірителя до повіреного, згідно ст.1006 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є:

1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди;

2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками;

3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Однак, позивачкою суду належних та допустимих доказів в підтвердження вказаних вимог не надано.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування,

Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом правильно встановлено фактичні обставини справи та дано вірну оцінку доказам.

Позивачкою суду не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог по суті заявленого позову, а саме, що оспорюваний правочин вчинений представником у власних інтересах, не створив жодних юридичних наслідків (є фіктивним) та його вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника з іншим представником.

Таким чином, висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 13 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.З. Костів