Ухвала

іменем україни

03 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Писаної Т.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, Міністерства інфраструктури України, Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» Державної адміністрації залізничного транспорту України, треті особи: відокремлений підрозділ «Підзамчівська дистанція колії» Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця», Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2008 року та в липні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовами, які об'єднано в одному провадженні, вимоги яких під час розгляду справи уточнили та остаточно просили: визнати недійсним рішення Виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області (далі - ВК Лисиничівська сільрада) від 26 квітня 2007 року № 43 у частині оформлення права власності за державою Україна в особі Міністерства транспорту України на праві господарського відання Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» (далі - ДТГО «Львівська залізниця») на кладову з пунктом обігріву, 1467 км пк 9 по АДРЕСА_1; визнати недійсним свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно від 18 липня 2007 року НОМЕР_1; скасувати державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно за державою Україна в особі Міністерства транспорту України на праві господарського відання ДТГО «Львівська залізниця»; визнати за ними право власності у рівних частинах на квартиру загальною площею 79,5 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, за набувальною давністю.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що згідно з ордером серії ЮА-1 № 104, виданим на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету від 21 серпня 1996 року № 18, ОСОБА_3 як працівнику дистанції колії Підзамче на сім'ю з п'яти чоловік виділено житлове приміщення, що складається з трьох житлових кімнат житловою площею 59,8 кв. м, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1. Із моменту заселення і до теперішнього часу позивачі постійно проживають у займаній квартирі, сплачують комунальні послуги, проводять поточний ремонт житла. У 2008 році позивачам стало відомо, що на підставі рішення ВК Лисиничівської сільради від 26 квітня 2007 року № 43 оформлено право власності на нежитлові будівлі за державою Україна в особі Міністерства транспорту України на праві господарського відання ДТГО «Львівська залізниця» на кладову з пунктом обігріву, 1467 км пк 9 по АДРЕСА_1, про що видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18 липня 2007 року НОМЕР_1, яке 18 липня 2007 року зареєстровано в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» за № 15284303. Позивачі зазначають, що під час оформлення права власності до площі нежитлового приміщення помилково було включено їхню квартиру, а тому вважають рішення ВК Лисиничівської сільради від 26 квітня 2007 року № 43 незаконним. Крім того, зазначили, що володіння спірним приміщенням ними розпочалося із моменту вселення у 1996 році та триває до цього часу, тобто на теперішній час вже більше десяти років таке володіння було і є відкритим, добросовісним та безперервним, що підтверджують квитанціями про оплату ними комунальних послуг, квартирної плати, постійною реєстрацією за вказаною адресою, а тому вважають що за ними слід визнати право власності на вказану квартиру за набувальною давністю.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним рішення ВК Лисиничівської сільської ради від 26 квітня 2007 року № 43 у частині оформлення права власності за державою Україна в особі Міністерства транспорту України на праві господарського відання ДТГО «Львівська залізниця» на кладову з пунктом обігріву, 1467 км пк 9 по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно - кладову з пунктом обігріву, 1467 км пк 9 по АДРЕСА_1, від 18 липня 2007 року НОМЕР_1.

Скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно з пунктом обігріву, 1467 км пк 9 по АДРЕСА_1 Пустомитівського районного суду Львівської області, за державою Україна в особі Міністерства транспорту України на праві господарського відання ДТГО «Львівська залізниця».

У визнанні за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у рівних частинах права спільної часткової власності на квартиру загальною площею 79,5 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, за набувальною давністю відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині визнання недійсним рішення ВК Лисичинівської сільської ради від 26 квітня 2007 року № 43 у частині оформлення права власності за державою Україна в особі Міністерства транспорту України на праві господарського відання ДТГО «Львівська залізниця» на кладову з пунктом обігріву 1467 км пк 9 по АДРЕСА_1; визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно - кладову з пунктом обігріву 1467 км пк 9 по АДРЕСА_1, від 18 липня 2007 року НОМЕР_1; скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно з пунктом обігріву 1467 км пк 9 по АДРЕСА_1 за державою Україна в особі Міністерства транспорту України на праві господарського відання ДТГО «Львівська залізниця» та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі позивачі просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Статтею 9 ЖК Української РСР установлено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому законом порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних чи громадських організацій.

Згідно зі ст. 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Пунктом 58 Постанови Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради Професійних Спілок від 11 грудня 1984 року № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться й у ч. 1. ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що відповідно до ордера серії ЮА-І № 104 на житлову площу в житловому будинку, виданого на підставі рішення адміністрації і профспілкового комітету від 21 серпня 1996 року № 18, ОСОБА_3 як працівнику дистанції колії Підзамче, на склад сім'ї із трьох осіб надано право на зайняття житлового приміщення площею 59,8 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки ВК Лисиничівської сільради від 09 грудня 2013 року № 1653 у зв'язку зі зміною нумерації будинків по вул. Залізничній квартира, яка мала адресу: АДРЕСА_1, на теперішній час має фактичну адресу: АДРЕСА_1.

Рішенням ВК Лисиничівської сільради від 26 квітня 2007 року № 43 оформлено право власності на нежитлові будівлі за державою Україна в особі Міністерства транспорту України на праві господарського відання ДТГО «Львівська залізниця» на кладову з пунктом обігріву, 1467 км пк 9 по АДРЕСА_1, про що видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 18 липня 2007 року, яке 18 липня 2007 року зареєстровано в ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» за № 15284303.

Відповідно до відомостей від 24 травня 2007 року, які містяться в інвентаризаційній справі, про здійснення технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, у цьому об'єкті нерухомого майна наявна житлова площа.

Згідно з актами обстеження житлово-побутових умов від 12 березня 2012 року та від 24 жовтня 2012 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 проживають у квартирі житловою площею 59,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно виходив із того, що позивачі вселилися та проживають у спірному житловому приміщенні на підставі ордера на житлову площу в житловому будинку серії ЮА-І № 104, виданого на підставі рішення адміністрації і профспілкового комітету від 21 серпня 1996 року № 18, вказаний ордер на час розгляду справи у суді не оспорюється та є дійсним.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку, що позивачі у встановленому законом порядку набули право користування спірним житловим приміщенням, а оспорюваним рішенням ВК Лисиничівської сільради від 26 квітня 2007 року № 43 у частині оформлення права власності за державою Україна в особі Міністерства транспорту України на праві господарського відання ДТГО «Львівська залізниця» на це приміщення, як на нежитлову будівлю - кладову з пунктом обігріву, 1467 км пк 9 по АДРЕСА_1, а також виданим на підставі цього рішення свідоцтвом про право власності від 18 липня 2007 року НОМЕР_1 порушено їх житлові права, оскільки до складу вказаної нежитлової будівлі входить квартира, яка є житловим приміщенням.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору, усупереч вимогам ст. ст. 303, 304, 309, 316 ЦПК України належним чином не з'ясував характеру і суті заявлених позовних вимог, а також на порушення вимог ст. ст. 10, 57, 60, 212, 303 ЦПК України не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Зокрема, помилковим є висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно із тих підстав, що позивачам не видавався ордер у встановленому законом порядку за правилами ст. 58 ЖК Української РСР.

При цьому зазначена апеляційним судом обставина про те, що спірна будівля на ст. Підбірці прийнята в експлуатацію 30 вересня 1982 року як нежитлове приміщення (пункт зберігання шляхового інструменту з приміщенням обігріву робітників) відповідно до акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію, у якому відсутні відомості про наявність житлового приміщення квартири у вказаній будівлі, та що відсутні докази на підтвердження факту зміни статусу вказаного приміщення на житлове, не є підставою вважати необґрунтованими заявлені позовні вимоги, адже згідно з ордером на житлову площу в житловому будинку серії ЮА-І № 104, виданим на підставі рішення адміністрації і профспілкового комітету від 21 серпня 1996 року № 18, ОСОБА_3 як працівнику дистанції колії Підзамче на склад сім'ї із трьох осіб надано право на зайняття саме житлового приміщення площею 59,8 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а ордер за приписами норм чинного законодавства видається лише на вільне жиле приміщення.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2015 року скасувати, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

І.К.Парінова

Т.О.Писана

О.В.Ступак