1Справа № 335/8704/15-ц 4-с/335/20/2016
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 р. Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Шалагінової А.В.,

за участю секретаря судового засідання Герченової А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 51, скаргу підприємства-банкрута відкритого акціонерного товариства «Запоріжелектромонтаж» на дії та рішення державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції щодо винесення постанов про відмову у відкритті виконавчого провадження № 50031461 від 5 лютого 2016 р. та № 50031440 від 5 лютого 2016 р.,

ВСТАНОВИВ:

Підприємство-банкрут ВАТ «Запоріжелектромонтаж» звернулось до суду зі скаргою на дії та рішення державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (далі Відділ ДВС) щодо винесення постанов про відмову у відкритті виконавчого провадження № 50031461 від 5 лютого 2016 р. та № 50031440 від 5 лютого 2016 р., в якій просило:

визнати дії старшого державного виконавця Відділу ДВС ОСОБА_1 в частині винесення постанов про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову у прийняття до провадження виконавчого документа) № 50031461 від 5 лютого 2016 р. та № 50031440 від 5 лютого 2016 р. неправомірними;

зобовязати старшого державного виконавця Відділу ДВС ОСОБА_1 прийняти до виконання судовий наказ № 335/8704/15-ц, який видано 15 грудня 2015 р. Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ВАТ «Запоріжелектромонтаж» заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 7 821,78 гривень.

В обґрунтування скарги зазначало, що постановами державного виконавця Відділу ДВС від 5 лютого 2016 р. відмовлено у відкритті виконавчого провадження за судовим наказом № 335/8704/15-ц на підставі п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», а саме відсутності ідентифікаційних номерів боржників, що, на думку стягувача, суперечить вимогам Закону України «Про виконавче провадження». З наведених підстав, просило скаргу задовольнити.

Від представника стягувача надійшла заява про розгляд скарги за його відсутності.

Субєкт оскарження у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлявся належним чином рекомендованим листом із повідомленням. Причини неявки до суду субєкт оскарження не повідомив, заяви про відкладення розгляду скарги або про розгляд скарги за його відсутності суду не надавав.

За таких обставин, та враховуючи строк розгляду скарги, визначений ч. 1 ст. 386 ЦПК України, суд вважав за можливе розглянути скаргу за відсутності стягувача та субєкта оскарження.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив наступне.

2 жовтня 2015 р. Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя видано судовий наказ (справа № 335/8704/15-ц, 2-н/335/1141/2015) про солідарне стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь підприємства-банкрута ВАТ «Запоріжелектромонтаж» суми заборгованості у розмірі 7 821,78 гривень, а також витрат по оплаті судового збору в розмірі 60,90 гривень з кожного боржника.

Постановою старшого державного виконавця Відділу ДВС ОСОБА_1 від 5 лютого 2016 р. у відкритті виконавчого провадження № 50031461 щодо боржника ОСОБА_2 було відмовлено на підставі п. 3 ч. 1 ст. 18, п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у звязку з відсутністю у виконавчому документі індивідуального ідентифікаційного номера боржника. Крім того, у цій постанові також невірно зазначена сума, присуджена до стягнення, а саме 882,68 гривень, замість 7 821,68 гривень.

Постановою старшого державного виконавця Відділу ДВС ОСОБА_1 від 5 лютого 2016 р. у відкритті виконавчого провадження № 50031440 щодо боржника ОСОБА_3 було відмовлено на підставі п. 3 ч. 1 ст. 18, п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у звязку з відсутністю у виконавчому документі індивідуального ідентифікаційного номера боржника. Крім того, у цій постанові також невірно зазначена сума, присуджена до стягнення, а саме 882,68 гривень, замість 7 821,68 гривень.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» завершальною стадією судового провадження є виконавче провадження, тобто сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів у разі невиконання їх у добровільному порядку.

За вимогами статті 2 цього Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу; примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Частиною першою статті 11 цього Закону визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 3 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою судові накази.

За змістом пункту 3 частини першої статті 18 цього Закону, у виконавчому документі зазначаються: повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо.

Пунктом 6 частини першої статті 26 цього Закону встановлено, що у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам статті 18 державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.

Разом з тим, відповідно до пункту 3 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну.

Індивідуальні ідентифікаційні номери боржників в даному випадку не було відомо суду, з огляду на що в суду була відсутня можливість їх зазначення у судовому наказі, про що, зокрема, свідчать довідки Міністерства доходів і зборів України від 25 вересня 2015 р., за якими немає можливості надати реєстраційний номер облікової картки вказаних фізичних осіб, оскільки їх неможливо однозначно ідентифікувати. Стягувач також був позбавлений можливості самостійно зясувати ідентифікаційні номери боржника, оскільки ця інформація віднесена до конфіденційної, на яку поширюються дія Закону України «Про захист персональних даних».

Проте, державним виконавцем ці обставини не були взяті до уваги, внаслідок чого він відмовив у відкритті виконавчого провадження. В цей же час, зі змісту постанов про відмову у відкритті виконавчого провадження від 5 лютого 2016 р. не вбачається, що державним виконавцем були вжиті заходи з метою отримання інформації про індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в порядку пункту 3 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження».

Зазначений висновок суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах №№ 6-45цс14, 6-62цс14, які в силу вимог статті 360-7 ЦПК України обовязкові як для суду, так і для державного виконавця.

Відтак, дії державного виконавця щодо відмови у відкритті виконавчого провадження є неправомірними, оскільки не відповідають вищеприведеним вимогам законодавства.

Відповідно до вимог частини другої статті 387 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Оскільки юридичне значення у спірних відносинах мають саме постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження, які є наслідком неправомірних дій державного виконавця, тому суд, з урахуванням повноважень, визначених у частині другій статті 387 ЦПК України, вважає за можливе задовольнити частково скаргу, скасувавши як неправомірні постанови державного виконавця від 5 лютого 2016 р. про відмову у відкритті виконавчого провадження, та зобовязати державного виконавця відновити порушені права стягувача шляхом відкриття виконавчого провадження, що відповідає положенням ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» (а не прийняття до виконання виконавчого документа, як вказано у скарзі).

В задоволенні скарги в частині визнання дій неправомірними суд відмовляє, оскільки в даному випадку зі змісту скарги та сутності спірних відносин вбачається, що права стягувача були порушені саме рішенням державного виконавця постановою про відмову у відкритті виконавчого провадження, а не його діями.

Підсумовуючи вищевикладене, суд задовольняє скаргу підприємства-банкрута ВАТ «Запоріжелектромонтаж» частково.

Керуючись ст.ст. 210, 383388 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу підприємства-банкрута відкритого акціонерного товариства «Запоріжелектромонтаж» на дії та рішення державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції щодо винесення постанов про відмову у відкритті виконавчого провадження № 50031461 від 5 лютого 2016 р. та № 50031440 від 5 лютого 2016 р. задовольнити частково.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_1 про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову у прийнятті виконавчого документа) ВП № 50031461 від 5 лютого 2016 р. щодо боржника ОСОБА_2.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_1 про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову у прийнятті виконавчого документа) ВП № 50031440 від 5 лютого 2016 р. щодо боржника ОСОБА_3.

Зобовязати старшого державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_1 відкрити виконавче провадження з примусового виконання судового наказу (справа № 335/8704/15-ц, 2-н/335/1141/2015) від 2 жовтня 2015 р. про солідарне стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь підприємства-банкрута ВАТ «Запоріжелектромонтаж» суми заборгованості у розмірі 7 821,78 гривень, а також витрат по оплаті судового збору в розмірі 60,90 гривень з кожного боржника.

В задоволенні іншої частини вимог скарги відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя А.В. Шалагінова