АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Смирнова Є.П.
№22-ц/796/3982/2016 Доповідач - Українець Л.Д.
Справа №754/2127/14-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку в спільному сумісному майні подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А

У лютому 2014 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку в спільному сумісному майні подружжя.

В уточнених позовних вимогах посилалася на те, що 26 лютого 2008 року між нею та відповідачем укладено шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року в них народилася донька - ОСОБА_4.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11.07.2013 року шлюб між ними розірваний.

30.05.2007 року відповідно до Договору купівлі - продажу 1/2 частини житлового будинку відповідач набув у власність 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 Вартість будинку на момент купівлі складала 255350 грн.

З моменту придбання будинок був старий та не придатний для життя, у ньому були відсутні кухня та вбиральня, не було опалення, каналізації, була застаріла проводка та протікав дах.

За весь час проживання в будинку в період шлюбу з відповідачем було проведено капітальний ремонт, який тривав з кінця 2007 року до осені 2012 року.

Так, до проведення ремонту житлова площа будинку складала 57,00 кв. м, а після ремонту збільшилася до 79 кв.м.

Закупівлею будівельних матеріалів, найманням спеціалістів та оплатою їх роботи займалась вона особисто.

Зазначене підтверджується розпискою від 25.01.2009 року, згідно якої вона брала в своєї сестри в борг 10 000 доларів США для ремонту в будинку. Ці кошти були використані на закупівлю будівельних матеріалів (цегли, лісу, піску, пінопласту, дверей та ін..), що підтверджується відповідними чеками.

Також підтверджується розпискою про виконані роботи на суму 8000 грн, наданою 15.07.2011 року ОСОБА_5, та розпискою про виконані роботи на суму 10 000 грн, наданою 20.04.2012 року ОСОБА_6

Під час проведених ремонтних робіт були добудовані кухня та вбиральня, замінено покриття даху, зроблено оновлення фасаду будинку, проведено систему опалення будинку, замінена електропроводка, зроблено капітальний ремонт, збудований паркан.

Так, будинок придатний для проживання, його якісні характеристики суттєво покращилися. Ринкова вартість будинку на сьогодні складає 720 000 грн.

Окрім того, зараз в будинку проживає вона разом з донькою ОСОБА_4, а ОСОБА_3 з березня 2013 року в ньому не проживає, не утримує його та прибудинкову територію в належному стані, за комунальні послуги не сплачує.

З урахуванням наведеного просила суд визнати 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, визнати за нею право власності на 1/4 житлового будинку АДРЕСА_1

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю подружжя 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, а також визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину вказаного будинку відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги ті обставини, що відповідач з березня 2013 року не проживає у будинку, а в той же час вона разом з донькою продовжують проживати у спірному будинку, утримувати його та за власні кошти сплачувати комунальні платежі за будинок та прибудинкову територію.

Вказує, що вартість будинку збільшилася за рахунок спільних трудових та грошових затрат подружжя.

При цьому судом не були враховані покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які є їхніми сусідами.

Також не взяті до уваги фотокартки з її зображенням у робочому одязі на будівництві, розписки, згідно яких частину ремонтних робіт оплачувала вона, та те, що відповідно до технічного паспорта на будинок крім інших ремонтно-будівельних робіт у 2012 році були зведені мансарда, майстерня та прибудова.

Окрім того, вартість будинку, враховуючи поліпшення, які були зроблені у 2012 році, збільшилася у 2,5 рази. Так, без врахування поліпшень вартість будинку становить 223 438 грн, а враховуючи поліпшення та самочинне будівництво його ринкова вартість -556 087 грн.

Посилається, що судом не взято до уваги те, що право власності на 1/2 частини будинку в ОСОБА_3 виникло 12.06.2008 року, тобто під час шлюбу з ОСОБА_2, що підтверджує реєстраційне посвідчення 010297 від 12.06.2008 року.

Таким чином, ОСОБА_3 у період з 30.05.2007 року по 12.06.2008 року не мав права розпоряджатися будинком, а отже, не був його власником, а тому будинок, що знаходиться АДРЕСА_1 ОСОБА_3. набув 12.06.2008 року, тобто під час шлюбу з ОСОБА_2

Звідси спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції підставно виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Судом встановлено, що 26 лютого 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 26.02.2008 року складено відповідний запис за №245 (а.с. 5 т. 1 ).

Сторони мають дочку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6 т. 1).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 1 липня 2013 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7 т. 1).

Згідно Договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку від 30.05.2007 року ОСОБА_9 передає у власність 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1, що розміщений на земельній ділянці, частина якої відчужується одночасно з цим договором. Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами складається з А - житловий будинок цегляний, житловою площею 57,00 кв.м, В - сарай, Г - вбиральня, Д - вбиральня, Ж - навіс, №1-4, №І - спорудження (а.с. 8 т. 1).

Згідно довідки КП «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва №926 від 02 липня 2015 року, на житловій площі 1/2 частини будинку АДРЕСА_1, яка належить на праві особистої власності ОСОБА_3, з 2011 року зареєстровані ОСОБА_2, як дружина, та донька ОСОБА_4, а ОСОБА_3 зареєстрований в будинку з 2013 року (а.с. 248 т. 1).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказала, що вартість спірного будинку збільшилася за рахунок спільних трудових та грошових затрат подружжя, а тому просила визнати 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

За приписами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Для застосування передбачених нормою ст. 62 СК України правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягають з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розписка ОСОБА_2 про отримання від ОСОБА_10 25.01.2009 року грошей містить розбіжності, а саме: розписка датована 2009 роком, в той час як паспорти позивачки і ОСОБА_10, зазначені в розписці, були видані у 2011 році, а тому такий документ ставить під сумнів факт отримання даних коштів саме у 2009 році (а.с. 16, 124 т.1).

Також колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що в розписці ОСОБА_5 від 15.07.2011 року та в розписці ОСОБА_11 від 20.04.2012 року зазначено, що певні ремонтні проводилися, за їх проведення отримано кошти, проте з них не можливо встановити чи дійсно такі види роботи проводилися саме в будинку АДРЕСА_1

Не заслуговують на увагу посилання апелянта щодо показів свідків та фотокарток, оскільки такі докази підтверджують лише те, що ремонті роботи проводилися, проте не свідчать про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Щодо доводів апелянта про зведення масандри, майстерні та прибудови у 2012 році колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13 червня 2014 року було призначено будівельно-технічну експертизу (а.с. 127-129 т. 1).

З Висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №8640/14-43/4710/15-43 від 30.03.2015 року та технічного паспорту вбачається, що у 2012 році були добудовані прибудова «а3», надбудова над «А» мансарда та майстерня «3».

Відповідно до ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно частин 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що прибудова «а3», надбудова над «А» мансарда та майстерня «3» є самочинним будівництвом, на які ОСОБА_3 не набув право власності.

Також з Висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №8640/14-43/4710/15-43 від 30.03.2015 року вбачається, що ринкова (дійсна) вартість квартири АДРЕСА_1 без врахування вартості земельної ділянки, на якій розташований вказаний житловий будинок, станом на момент проведення оцінки, частковим врахуванням ремонтно-будівельних робіт /самочинно побудованим будівлям/, які були здійсненні в період з кінця 2007 року по вересень 2012 року, при умові введення самочинних об'єктів в експлуатацію, може становити 556 087 грн, а ринкова (дійсна) вартість квартири АДРЕСА_1 без врахування вартості земельної ділянки, на якій розташований вказаний житловий будинок, станом на момент проведення оцінки, без врахування ремонтно-будівельних робіт, які були здійсненні в період з кінця 2007 року по вересень 2012 року, становить 223 438 грн. (а.с. 182-183 т. 1).

Отже, колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що ринкова вартість будинку, враховуючи поліпшення, які були зроблені у 2012 році, збільшилася у 2,5 рази та становить 556 087 грн, оскільки така вартість збільшилася за рахунок самочинно побудованих будівель, на які відповідач не набув право власності.

В апеляційній скарзі апелянт посилається, що право власності на 1/2 частини будинку в ОСОБА_3 виникло 12.06.2008 року, тобто під час шлюбу з ОСОБА_2, що підтверджує реєстраційне посвідчення 010297 від 12.06.2008 року. ОСОБА_3 у період з 30.05.2007 року по 12.06.2008 року не мав права розпоряджатися будинком, а отже, не був його власником.

Такі посилання апелянта не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 328 ЦК України установлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Та обставина, що будинок був зареєстрований в період шлюбу, не є доказом того, що він набутий за спільні кошти.

У своїй позовній заяві ОСОБА_2 не посилається на те, що 1/2 частина будинку набута відповідачем до шлюбу, придбана за спільні кошти.

У даному випадку ОСОБА_3, не зареєструвавши будинок, до моменту його реєстрації був позбавлений лише права розпорядження цим будинком, проте він мав право володіння та користування придбаною Ѕ частиною будинку з моменту укладення договору купівлі-продажу.

У Договорі купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку від 30.05.2007 року зазначено, що продаж вчинено за 255 350 грн, що еквівалентно 50 564 доларам США, які отримані продавцем, тобто ОСОБА_9, повністю ще до підписання цього договору. Підпис продавця, тобто ОСОБА_3, на договорі підтверджує факт повного розрахунку за продану 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та відсутність у нього претензій фінансового характеру до продавця.

Зазначений договір та норми Цивільного кодексу України не встановлюють конкретні строки, у межах яких покупець зобов'язаний зареєструвати право власності за собою.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на спосіб захисту порушеного права, який вибрала позивач, заявивши позов про визнання 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на 1/4 частину цього будинку(т.1 а.с.60).

При цьому виходила з того, що на час пред»явлення позову 1/2 частина будинку складається з придбаної відповідачем до шлюбу 1/2 частини будинку та самовільних прибудов за рахунок яких збільшилась площа будинку та його вартість.

Суд першої інстанції, розглянув справу в межах заявлених вимог, що відповідає ст. 11 ЦПК України і підставно дійшов висновку про недоведеність заявлених вимог.

При цьому суд дав оцінку всім доказам, в тому числі і висновку експерта, яким встановлено, що технічний стан будинку за період з 1999 року по 2014 рік погіршився. Дані про покращення приміщень 1/2 частини спірного будинку за рахунок проведення ремонтно-будівельних робіт відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що позивач не надала допустимих та переконливих доказів щодо збільшення вартості 1/2 частини спірного будинку в період їх з відповідачем шлюбу.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, оскільки всі вони були предметом дослідження в суді першої інстанції і суд дав їм правову оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. 60, ч. 1 ст. 62 СК України, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319, ст. 328, ч. 2, 3 ст. 331, ст. 375, ч. 1, 2 ст. 376 ЦК, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

Шебуєва В.А.