печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

29 листопада 2016 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Гладун Х.А.

при секретарі Кулаковій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомоторсгруп» про захист прав споживача,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомоторсгруп» (далі - Відповідач), в якому просить визнати недійсним договір майнового лізингу № 505123 від 05.11.2015 р., укладений з Відповідачем, застосувати правові наслідки недійсності правочину та стягнути з Відповідача на його користь кошти у розмірі 266560,00 грн., одержаних за недійсним правочином.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 05.11.2015 року між сторонами укладено договір майнового лізингу №505123, відповідно до якого Відповідач повинен передати легковий автомобіль Honda CR-V, 2,4 АТ Elegance, вартістю 380800,00 грн. Позивачу в користування після сплати останнім платежів, зазначених в додатку 2 до договору. Позивач сплатив Відповідачу фінансовий платіж у розмірі 76160,00 грн. та авансовий платіж 190400,00 грн. Проте, транспортний засіб Відповідачем йому не передано. При цьому, Позивач вважає, що вказаний договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним, оскільки Відповідач укладав його за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності, що є необхідною умовою для чинності правочину згідно з ч. 2 ст. 203, 227 ЦК України (відсутність ліцензії), у зв'язку з чим ввів Позивача в оману. Оспорюваний правочин не відповідає внутрішній волі Позивача, внаслідок введення його в оману, а також те, що договір укладений з використанням Відповідачем нечесної підприємницької практики і включенням до договору несправедливих умов.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити та не заперечив щодо розгляду справи у відсутність представника відповідача в порядку заочного провадження.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився з невідомих причин, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з таких підстав.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Судом встановлено, що 03.11.2015 р. між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 505123, відповідно до якого Лізингодавець (Відповідач) зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно - легковий автомобіль Honda CR-V, 2,4 АТ Elegance, вартістю 380800,00 грн., а Лізингоодержувач - Позивач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

На виконання умов договору Позивач 03.11.2015 р. сплатив Відповідачу фінансовий платіж у розмірі 76160,00 грн., а 06.11.2015 р. - авансовий платіж - 190400,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зі змісту договору вбачається, що вказаний договір, хоч і має назву «Договір майнового лізингу», проте в преамбулі договору зазначено, що сторони уклали договір фінансового лізингу, а відтак, на вказані правовідносини розповсюджуються положення закону щодо фінансового лізингу.

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг.

Разом з тим, в укладеному договорі не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації тощо), що є порушенням ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 807 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа це - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії. З цього можна зробити висновок, що відповідач при укладенні договору з позивачем діяв як фінансова установа, що надає фінансові послуги пов'язані з лізингом.

Частиною 3 розділу 1 Положення про Державний реєстр фінансових установ від 28.08.2003 року передбачено, що дія цього Положення поширюється на всіх юридичних осіб незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надають одну чи декілька фінансових послуг, державне регулювання діяльності з надання яких належить до компетенції Нацкомфінпослуг».

Згідно з ч. 8 р. 1 Положення про Державний реєстр фінансових установ від 28.08.2003 року, фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання Свідоцтва. Якщо відповідно до нормативно-правових актів для надання певної фінансової послуги необхідно мати ліцензію та/або дозвіл, фінансова установа має право на надання такої послуги лише після отримання відповідної ліцензії та/або дозволу.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Згідно з ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» розпорядженням Держфінпослуг № 21 від 22.01.2004 року розроблено Положення про надання фінансових послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами.

Відповідно до п. 2 Положення для надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами необхідна наявність Довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг.

Проте, судом встановлено, що Відповідач уклав з Позивачем договір фінансового лізингу за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності, що є необхідною умовою для чинності правочину згідно з положеннями ч. 2 ст. 203, 227 ЦК України, чим ввів Позивача в оману. Зокрема, вказаний договір лізингу укладено Відповідачем без відповідного дозволу (ліцензії), Відповідач як фінансова установа не включений до Державного реєстру фінансових установ та Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Частина 1 ст. 229 ЦК України встановлює, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У даному випадку має місце умисне замовчування представника Відповідача відсутності у останнього статусу фінансової установи, відсутності ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, у зв'язку з чим остання ввела Позивача в оману щодо прав Відповідача на укладання договору майнового лізингу.

Частиною 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У цьому разі кожна із сторін зобов'язання повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Оскільки суд дійшов висновку про визнання договору недійсним, то відповідно з відповідача підлягає стягненню на користь Позивача фінансовий платіж у розмірі 76160,00 грн. та авансовий платіж в розмірі 190400,00 грн.

Оскільки Позивач при пред'явленні позову був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 2665 грн. 60 коп. стягується з Відповідача в дохід держави.

Керуючись ст. 203, 215, 216, 230, 229, 860 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», та ст. 10, 57, 60, 209, 88, 84, 212-215, 224 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомоторсгруп» про захист прав споживача - задовольнити.

Визнати недійсним договір майнового лізингу від 03.11.2015 р. № 505123, укладений між ОСОБА_1 до Товариством з обмеженою відповідальністю «Автомоторсгруп».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомоторсгруп» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 266560,00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомоторсгруп» в дохід держави суму судового збору в розмірі 2665,60 грн.

Заочне рішення суду може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України, згідно якого дане рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення суду набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України, згідно якого рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Х.А. Гладун