печерський районний суд міста києва
Справа № 757/8063/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

27 вересня 2016 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Москаленко К.О.,

при секретарі - Ольховській М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Сімейна позика» - про визнання недійсним договору №1997/08-7600/01 від 18.08.2008 про надання споживчого кредиту,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом до выдповыдача, в якому просить визнати недійсним договір №1997/08-7600/01 від 18.08.2008 про надання споживчого кредиту.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що18.08.2008 між нею та КС «Центр фінансових послуг» було укладено договір № 1997/08-7600/01 про надання споживчого кредиту, згідно з умовами якого кредитодавець зобов'язався на умовах строковості, платності та забезпеченості надати грошові кошти у кредит позичальнику у сумі 15 000 грн. 00 коп. відповідно до умов, встановлених цим договором, а позичальник зобов'язувався використати кредит за цільовим призначенням: споживчі потреби, повернути кредит та сплатити відсотки по ньому в розмірі 29,87 відсотків річних. Строк користування кредитом становив 36 місяців. Як зазначила позивачка відповідно до п. 1.1. договору сторонами встановлено відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 29,87 відсотків річних. При цьому, п. 2.4. цього ж договору передбачено, що при затримці сплати кредиту та відсотків по ньому, відсотки за користування кредитом встановлюються у подвійному розмірі порівняно з п. 1.1 Договору. За таких обставин, вважає, що дана умова кредитного договору є несправедливою, оскільки призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивачки, в той час як статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавцям (виробникам, виконавцям) заборонено включати до договорів зі споживачами умови, що є несправедливими. Таким чином, внаслідок включення відповідачем оскаржуваної умови до договору, у позивачки виникло зобов'язання щодо сплати відповідачу суми компенсації, яка майже втричі перевищує суму основного зобов'язання (суми отриманого позивачем кредиту), а тому така умова згідно п. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою і відповідно до п. 2 вказаної статті Закону має бути визнаною недійсною з моменту укладення. Серед іншого, зазначає, що п. 5.4 договору, відповідно до якого всі спори, які виникають щодо вказаного договору вирішуються в постійно діючому третейському суді при Асоціації «Інфо-Лідер» відповідно до його регламенту порушує її право на судовий захист, оскільки суперечить положенням Закону України «Про третейські суди». Таким чином вважає наявними відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України підстави для визнання вказаного договору недійсним.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.

Представник відповідача у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.

За вказаних обставин, суд на підставі ч.4 ст. 169, ч.1 ст.224 ЦПК України, з огляду на відсутність заперечень позивача, визнавши причини неявки відповідача, який не направив до суду свого уповноваженого представника, неповажними, визнав можливим провести заочний розгляд справи, у відсутність представника відповідача, та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі даних та доказів, які вважає достатніми для правильного вирішення справи.

Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 18.08.2008 між сторонами даної справи було укладено договір № 1997/08-7600/01 про надання споживчого кредиту, згідно з умовами якого кредитодавець зобов'язався на умовах строковості, платності та забезпеченості надати грошові кошти у кредит позичальнику у сумі 15 000 грн. 00 коп. відповідно до умов, встановлених цим договором, а позичальник зобов'язувався використати кредит за цільовим призначенням: споживчі потреби, повернути кредит та сплатити відсотки по ньому в розмірі 29,87 відсотків річних, зі строком користування кредитом 36 місяців. (а.с.11-13)

Пунктом 2.2. договору сторони визначили, що погашення кредиту і відсотків здійснюються позичальником згідно з графіком місячних платежів рівними частками в сумі 864 грн. щомісячно не пізніше 18 числа поточного місяця, починаючи з наступного місяця після надання кредиту, до повного погашення боргу згідно з даним договором через касу або на рахунок кредитодавця. Остаточне погашення залишку кредиту і відсотків здійснюється не пізніше 18.08.2011.

Також пунктом 2.3. договору сторони визначили, що відсотки за обслуговування кредиту складають 0.49 відсотків від суми кредиту на місяць. Відсотки за користування та обслуговування кредиту нараховуються кредитодавцем на основну суму кредиту, починаючи з дати видачі кредиту позичальнику до остаточного погашення заборгованості за кредитом.

При цьому п. 2.4. договору прямо встановлено, що при затримці сплати кредиту і відсотків по ньому цей договір вважається таким, що має підвищений ступінь ризику і в цьому випадку, починаючи з наступного дня після 18 числа, відсотки за користування кредитом встановлюються в подвійному розмірі порівняно з п.1.1. договору.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У частині третій вказаної статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей.

У відповідності до умов договору позивачка підтвердила при укладенні даного договору її волевиявлення було вільним і відповідала її внутрішній волі. Крім того, позивачка чітко усвідомлювала всі умови договору і вважала їх прийнятними для себе.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що зазначена нею умова, яка включена до укладеногого між сторонами договору, є несправедливою до неї, оскільки при підписанні даного договору позивачка ознайомилась та погодилась з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в останньому несправедливої умови, а всі твердження позивачки з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від її добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань.

Також не можуть бути прийнятими до уваги доводи позивачки щодо невідповідності вимогам Закону третейського застереження, визначеного п.5.4. договору з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивачка зазначає, що оспорюване положення договору позбавляє її конституційного права на судовий захист та не відповідає вимогам закону.

Так, зазначає позивачка, Законом України від 05.03.2009 № 1076-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів» встановлено додаткові вимоги до третейської угоди. Положенням зазначеного закону встановлено, що місцем проведення третейського розгляду справи у постійно діючому третейському суді є місцезнаходження цього третейського суду. Місце проведення третейського розгляду справи у третейському суді для вирішення конкретного спору визначається третейською угодою.

Однак як вказує позивачка, третейське застереження у вказаному Договорі не визначає місця проведення третейського розгляду справи, отже не відповідає вимогам Закону.

Разом з тим, такі посилання позивачки суд вважає помилковими, оскільки зміни до відповідних законодавчих актів відбулися лише у березні 2009 року з прийняттям Закону № 1076-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів», а відтак дана норма не може бути застосована при вирішенні цього спору з огляду на правила ст.5 ЦК України.

Крім того, відповідно до статті 17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. На час виникнення спірних правовідносин Закон не містив заборони на укладення третейської угоди.

Рішенням Конституційного Суду України від 10.01.2008 у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування», Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України).

Крім того, згідно з роз'ясненнями, викладеними в абзаці 5 частини другої постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом.

Таким чином, твердження позивачки про те, що третейське застереження, передбачене п.5.4. договору про надання споживчого кредиту від 18.08.2008, не відповідає вимогам закону, є безпідставними та такими, що грунтуються на власний розсуд.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним, а відтак позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 215, 203 ЦК України, ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 10, 57, 60, 209, 88, 169, 212-215, 213, 215,ст.223, 224-226, ст. 228, 231-233, ст.ст.292, 294 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Сімейна позика» про визнання недійсним договору №1997/08-7600/01 від 18.08.2008 про надання споживчого кредиту,- відмовити.

Заочне рішення суду може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Згідно загального порядку оскарження, дане рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається Апеляційному суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва.

Заочне рішення суду набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України, згідно якого рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Печерського

районного суду м.Києва К.О.Москаленко