441/1596/15-ц 2/441/66/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2016 року Городоцький районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Ференц О.І.

при секретарях - Сорока М.В., Карапінка І.Р.

з участю позивача - ОСОБА_1,

її представника - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3

та її представника - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Городок цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

20.11.2015р. ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 02.11.2014 року ОСОБА_3 взяла у неї по розписці в борг 10500 грн. у присутності свідків - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Згідно договору позики відповідач мала повернути їй гроші у термін до 01.01.2015р.. Однак до даного часу борг не повернуто, не зважаючи на те, що вона неодноразово зверталася до відповідача з такою вимогою. Вона зверталася із заявою до Залізничного РВ ГУМВС України у м. Львові із заявою про порушення кримінального провадження за фактом шахрайства, але у червні 2015р. отримала постанову про закриття провадження, в якій їй було рекомендовано звернутися в суд для вирішення цивільно-правових відносин із ОСОБА_3.

Зазначає, що оскільки в борговій розписці від 02.11.2014р. не встановлено розмір та порядок нарахування процентів, то слід застосувати ч.1 ст.1048 ЦК України. Крім того ст.625 ЦК України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Загальна сума трьох процентів річних, які слід стягнути з ОСОБА_3, - 2034 грн. 16 коп., інфляційні кошти - 1790 грн. 56 коп.. Крім того підлягають стягненню з відповідача понесені нею судові витрати в розмірі 1600 грн., а всього 15924 грн. 56 коп..

З огляду на наведені обставини, просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_3 борг за договором позики на її користь в сумі 15924 грн. 56 коп..

14.12.2015р. позивачем було подано уточнену позовну заяву, в якій вона просить суд стягнути з відповідача в її користь 10500 грн. боргу за договором позики, трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 278 грн. 75 коп., 4147 грн. 50 коп. інфляційних втрат за весь час прострочення боргу, що разом становить 14926 грн. 25 коп., а також 987 грн. 20 коп. понесених нею судових витрат.

Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримали вимоги змінених позовних вимог. Додатково позивач пояснила, що ніхто не повертав їй гроші за даною борговою розпискою, відповідача до написання розписки ніхто не примушував, вона зробила це добровільно. Більше того, коли вона звернулася у міліцію, працівник міліції дзвонив до ОСОБА_3 і остання сказала, що знає про борг і гроші поверне. Передавала відповідачу гроші купюрами по 200 грн. в більшості. не питала відповідача для яких цілей вона позичає гроші, бо перебувала з нею у нормальних відносинах. ОСОБА_3 працювала в неї по усній домовленості і сама пішла на іншу роботу, де їй ніби то мали більше платити. При цьому зобов'язувалася повернути їй гроші за розпискою. Чоловік відповідача дійсно повертав їй гроші за недостачу, але такий факт мав місце в серпні, а гроші відповідачу вона позичила в листопаді. Представник позивача додатково пояснила, що з часу написання боргової розписки і до сьогодні відповідач не зверталася із заявою про визнання недійсним договору позики, в правоохоронні органи з приводу чинення тиску на неї при написанні розписки також не зверталася, а тому її заперечення є безпідставними. Фактом написання розписки підтверджується і сам факт передання коштів, при цьому пояснень свідків в таких випадках закон не вимагає. Сам факт укладення розписки сумніву не викликає, оскільки ОСОБА_3 в судовому засіданні сама визнала, що писала таку в листопаді 2014р.. Посилання відповідача на чинення тиску відносно неї є голослівними, оскільки не підтверджені жодними док азами, і даними з метою уникнути цивільно-правової відповідальності. У розписці в достатній мірі зазначено анкетні дані сторін, є встановлена дата повернення коштів, а тому така розписка є належним документом. Не доведено в судовому засіданні і факту чинення тиску на відповідача під час написання такого документу. Просить задоволити позов в повному обсязі і додатково стягнути суму інфляційних витрат та 3 % річних за договором за час розгляду справи в суді.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечила і пояснила, що жодних коштів у позивача не брала. Розписку її змусили написати, бо була недостача в магазині, де вона працювала продавцем. З приводу чинення на неї тиску при написанні розписки нікуди не зверталася. Її чоловік вже повертав гроші в сумі 10000 грн. позивачу у справі, інших 10500 грн. вона не брала. Доказів на підтвердження того, що її чоловік віддавав позивачу 10000 грн. у неї немає, так як її чоловік розписки не взяв. Представник відповідача додатково пояснив, що форма розписки не відповідає вимогам цивільного законодавства, оскільки в ній відсутнє місце її написання та рік, а просто зазначено 11 листопада, з огляду на що такий доказ не слід брати до уваги. Крім того, укладення договору позики не відповідало волевиявленню відповідача, оскільки розписка писалася під тиском, так як ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах з ОСОБА_1. Також ним ставиться під сумнів правильність проведення розрахунків в частині нарахування інфляційних втрат за весь час прострочення виконання зобов'язання, оскільки в матеріалах справи відсутня довідка відділу статистики щодо відсотку інфляції. Просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердили, що були присутні 02.11.2014р. близько 18-19.00 год. при написанні відповідачем розписки і бачили, як ОСОБА_1 передавала гроші відповідачу купюрами по 200 грн. і 100 грн.. При цьому відповідач перераховувала гроші. Жодного примусу зі сторони ОСОБА_1 не було, ОСОБА_3 добровільно власноручно написала розписку. Грошей ОСОБА_1 до цього часу ніхто не віддавав.

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які є відповідно чоловіком та дочкою ОСОБА_3, в судовому засіданні ствердили, що ОСОБА_3 жодних грошей не позичала і додому їх не приносила. Знають про наявність розписки і підтверджують, що це почерк ОСОБА_3, проте не знають, чому остання писала таку розписку. ОСОБА_7 підтвердив, що в літню пору року дійсно віддавав ОСОБА_1 гроші за недостачі у магазині. Жоден із них не був присутній при написанні розписки.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, проаналізувавши підстави позовної заяви, оглянувши та оцінивши матеріали справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підставний та підлягає частковому задоволенню з наступних міркувань.

Згідно ст.1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В ч.2 ст.1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ч.1 ст.1050 ЦК України). Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі змісту вищенаведених норм вбачається, що договір позики має ознаки реального правочину, виконання якого відбувається в момент його укладення, і сам договір є свідченням цього виконання, на відміну від консенсуальних правочинів, які виконуються сторонами після укладення самого правочину (в майбутньому). Таким чином письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошових коштів позичальнику.

Як вбачається із матеріалів справи, 02.11.2014р. ОСОБА_3, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, позичила у ОСОБА_1 гроші в сумі 10500 грн. та зобов'язувалася повернути такі до 01.01.2015р., про що подала ОСОБА_1 розписку в присутності двох свідків (а.с.3). Таким чином, беручи на себе зобов'язання щодо повернення позики до 01.01.2015р., ОСОБА_3 визнала сам факт отримання позики.

Постановою слідчого СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області від 22.06.2015р.закрито кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 за відсутністю у її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України (а.с.4).

Станом на момент подання позовної заяви ОСОБА_3 свої договірні зобов'язання не виконала та не повернула надану їй грошову позику.

Беручи до уваги те, що зі сторони ОСОБА_3 порушилися умови виконання грошового зобов'язання і вона не повернула ОСОБА_1 суму позики у строки, встановлені договором, в установленому законом порядку договір позики недійсним не визнавався, відповідач в судовому засіданні визнала, що особисто писала розписку про отримання коштів, а тому є усі підстави для стягнення з відповідача усієї суми заборгованості за вказаним вище договором.

Беручи до уваги те, що граничним терміном виконання зобов'язання за договором позики було 01.01.2015р., кількість прострочених днів до дня подачі позову становить 323 дні, що в розрахунку 3% річних становить 278 грн. 75 коп. (10500*3*323:365:100), як і було зазначено позивачем в уточненій позовній заяві.

В продовження, сукупний індекс інфляції розраховується за формулою ІІс = (ІІ1:100)*(ІІ2:100)*(ІІ3:100) х... (ІІZ:100), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІ2 - індекс інфляції за другий місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Оскільки в даній справі сукупний індекс інфляції становить 1.395 ((103,1:100) * (105,3:100) *(110.8:100) *(114.0:100)* (102.2:100) *(100.4:100) *(99.0:100) * (99.2:100)*(102.3:100)*(98.7:100), загальна сума боргу із його врахуванням становитиме 14647 грн. 50 коп. (10500*1.395), тобто інфляційні втрати становлять 4147 грн. 50 коп.

Таким чином сукупна сума заборгованості за договором позики станом на 20.11.2015р. становить 14926 грн. 25 коп. (10500 грн. + 278 грн. 75 коп. + 4147 грн. 50 коп.).

При цьому не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині збільшення судом суми інфляційних втрат та 3 % річних за період часу розгляду справи в суді, про що було заявлено у судових дебатах, оскільки позивачем та її представником не вказано суму таких збільшених нарахувань і яка кінцева сума позову з огляду на таке збільшення позовних вимог, а фактично перекладено обов'язок здійснити таке нарахування на суд, що не відповідає принципу диспозитивності та змагальності судового процесу.

При цьому судом не беруться до уваги пояснення відповідача в тій частині, що вона не отримувала жодних коштів від позивача, оскільки такі спростовуються письмовими доказами у справі. Також суд при ухваленні рішення не вправі брати до уваги пояснення свідків, оскільки згідно ч.2 ст.218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Поза тим, свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 лише зазначили, що ОСОБА_3 не приносила таких грошей додому і не мала для чого брати гроші в позику, проте такі пояснення є лише припущеннями свідків і не підтверджені жодними належними доказами у справі. Самі по собі вони не спростовують позовних вимог позивача і не можуть бути покладені в основу рішення суду. На противагу таким показам двоє інших свідків - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які були свідками укладення розписки та передачі коштів, підтвердили сам факт укладення договору позики і добровільність такого зі сторони відповідача.

Також суд критично оцінює пояснення представника відповідача в тій частині, що на відповідача чинився тиск при написанні розписки, оскільки такі не підтверджені жодними належними та допустимими доказами у справі, з листопада 2014р. відповідач не зверталася в суд з приводу визнання недійсним договору як такого, що вчинений під впливом насильства, а в поданій 08.02.2016р. заяві у прокуратуру ОСОБА_3 з приводу чинення на неї тиску та погроз фізичної розправи лише висловила свої пояснення, розслідування по такому факту ще не проводилося і правоохоронними органами висновку по цій заяві ще не зроблено. Сам факт перебування сторін у трудових відносинах не може свідчити про наявність певного тиску на ОСОБА_3 при написанні розписки.

Зауваження представника відповідача щодо незазначення у розписці місця її написання та року складення не є підставою визнавати таку неналежним доказом, оскільки відповідач визнала факт написання такої саме в 2014 році та в магазині за місцем її роботи.

У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідача в користь позивачки слід стягнути сплачену нею та документально підтверджену суму судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 487 грн. 20 коп. та 500 грн. понесених витрат на правову допомогу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.14-15, 218, 530, 625, 1046-1047, 1050 ЦК України, ст.ст.11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України суд -

У Х В А Л И В:

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, жительки с. Переможне, вул. Зелена, 128 Городоцького району Львівської області, в користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, жительки м. Львів, вул. Широка, 94/93, 14926 (чотирнадцять тисяч дев'ятсот двадцять шість) гривень 25 коп. заборгованості за договором позики та 987 (дев'ятсот вісімдесят сім) гривень 20 коп. понесених судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Городоцький районний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_9