АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2151/16 Справа № 176/1934/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Завізіон Т. В. Доповідач - Волошин М.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Волошина М.П.,

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Восток - Руда» про стягнення сум, що належали працівникові при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Восток - Руда» в якому просив стягнути з відповідача на його користь невиплачені при звільненні суми у розмірі 21 771 грн. 11 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 236 грн. 59 коп. та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. 00 коп.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що з 13 вересня 2004 року по 29 квітня 2015 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем на різних посадах. Наказом №103 лс від 29 квітня 2015 року був звільнений з посади крепильщика підземної дільниці шахти «Нова» ТОВ «Восток-Руда», за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Однак, в порушення ст.116 КЗпП України, при звільненні роботодавець не здійснив остаточний розрахунок із ним.

У відповідності до ст.117 КЗпП України йому повинна бути виплачена середня заробітна плата за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

На день подачі позовної заяви, компенсація за затримку розрахунку при звільненні становила 18 217 грн. 43 коп., виходячи з того, що його середньоденна заробітна плата становить 236 грн. 59 коп.

Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. 00 коп. посилаючись на те, що не виплата відповідачем сум, що належали йому при звільненні вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, унеможливлює своєчасну оплату комунальних платежів, придбання необхідних продуктів харчування, побутових речей, що принижує його та призводить до моральних страждань.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.

Стягнуто з ТОВ «Восток - Руда» на користь ОСОБА_2 21 262 грн. 11 коп. із яких: 20 762 грн. 11 коп. - в рахунок виплати сум, що належали позивачу при звільненні та 500 грн. - в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про судовий збір.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено у зв'язку із пропуском строку звернення до суду та їх безпідставністю.

Рішення суду в частині стягнення сум, що належали працівникові при звільненні допущено до негайного виконання розмірі 4 850 грн. 14 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та на неповен з'ясування обставин справи ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови в стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та просить ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 13 вересня 2004року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Восток-Руда» та наказом №103 лс від 29 квітня 2015 року звільнений з роботи за згодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України.

Судом також встановлено, що на час звільнення відповідач не здійснив виплату позивачу сум, що належали йому при звільненні у розмірі 21 771 грн. 11 коп., що підтверджується довідкою державного підприємства ТОВ «Восток-Руда» № 1407 від 14.08.2015 року.

Із довідки державного підприємства ТОВ «Восток-Руда» № 1585 від 30.09.2015 року про заборгованість по заробітній платі судом також встановлено, що відповідач після звільнення позивача здійснював перерахунок грошових коштів в рахунок сум, що належали першому при звільненні, у зв'язку з чим загальна заборгованість відповідача перед позивачем по зазначеним сумам на день постановки судового рішення зменшилась та складає 20 762 грн. 11 коп.

Остаточний розрахунок із позивачем відповідач на день постановки судового рішення не здійснив.

Задовольняючи позовні вимоги позва і цій частині суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог ст.. 116 ЦПК України при звільненні працівника виплата всіх сум, належних йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Оскільки при звільненні ОСОБА_3 з ним не було проведено розрахунку, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача 20 762 грн. 11 коп. в рахунок виплати сум, що належали позивачу при звільненні.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди суд виходив з того, що така шкода позивачеві спричинена, оскільки останній, своєчасно не отримавши спочатку заробітну плату, а потім і остаточний розрахунок. Позивач змушений був докладати додаткові зусилля для організації свого життя.

Суд дійшов висновку, що позивачем доведено, що невиплата йому заробітної плати призвела до моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв'язків.

Однак, з урахуванням вимог ст.237-1 КЗпП України щодо підстав стягнення моральної шкоди та ст.23 ЦК України щодо вимог розумності та справедливості її розміру, суд дійшов висновку про стягнення моральної шкоди в розмірі 500 грн.

В цій частині рішення суду не оскаржується, а отже не переглядається апеляційним судом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд послався на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки позивачу було достовірно відомо, що його звільнено з роботи 29 квітня 2015 року та, що роботодавець в день звільнення не провів з ним остаточного розрахунку. До суду позивач звернувся тільки 21 серпня 2015 року, тобто з пропуском встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячного строку, з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Будь-яких поважних причин пропуску встановленого законом строку звернення до суду позивач не зазначив.

Але з таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строку суд може поновити цей строк.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 6 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте, оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Зазначених положень закону суд не врахував та відмовив у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду не з'ясувавши всі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року № 6-144 цс 13, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року № 6-159 цс 13, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини.

Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статтей 117, 237-1 цього Кодексу.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Середній заробіток позивача визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 з подальшими змінами.

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення його з роботи.

Як вбачається з матеріалів справи, середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 становить 236, 59 грн., що підтверджується довідкою ТОВ «Восток - Руда» (а.с. 7).

За період з 30 квітня 2015 року (наступного дня звільнення) по 16 березня 2016 року (день постановлення рішення) час затримки розрахунку складає 220 днів, а тому на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 52 049, 80 грн. ( 236, 59 грн. х 220 дні ) (вказана сума визначена без утримання податку й інших обов'язкових платежів)

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не може залишатися в силі і, на підставі ст.309 ЦПК України, підлягає скасуванню в частині відмови позивачу у його позовних вимогах про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2015 року в частині відмови ОСОБА_2 у його позовних вимогах до Товариства з обмеженою відповідальністю «Восток - Руда» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Восток - Руда» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 квітня 2015 року по 16 березня 2016 року у сумі 52 042 грн. (п'ятдесят дві тисячі сорок дві гривни) 80 коп. з відрахуванням з цієї суми обов'язкових зборів та податків.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.П.Волошин

Судді: Е.Л.Демченко

Т.Р.Куценко