У х в а л а

іменем україни

16 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

ЗавгородньоїІ.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради, про визначення місця проживання дитини разом із матір'ю, надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, заміну порядку участі батька у вихованні дитини, негайне відібрання дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі, визначення місця проживання дитини разом із матір'ю, надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, зміну порядку участі батька у вихованні дитини. Під час розгляду справи ОСОБА_3 збільшила позов вимогою про негайне відібрання дитини та повернення матері.

Позовні вимоги мотивувала тим, що перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народився син - ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач ОСОБА_4 своїх батьківських обов'язків належним чином не виконує, матеріальну допомогу на утримання сина надає незначну та нерегулярно. Крім того, на теперішній час вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином Австралії, проте відповідач не надає дозволу на виїзд сина до вказаної країни.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини разом з батьком, який ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 13 жовтня 2014 року визнано неподаним та повернуто відповідачеві.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 23 жовтня

2015 року залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення аліментів у твердій грошовій сумі.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від

23 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 30 липня 2015 року, позов ОСОБА_3задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю ОСОБА_3

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країни Австралія малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі його матері, громадянки України ОСОБА_3, без згоди батька дитини, ОСОБА_4, для постійного проживання терміном на три роки.

Змінено порядок і спосіб участі ОСОБА_4 у вихованні сина ОСОБА_5, який встановлено рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 5 листопада 2013 року, й визначено порядок участі ОСОБА_4 у вихованні та спілкуванні сина ОСОБА_5 на час проживання дитини в Австралії у вигляді особистого спілкування по телефону або інших засобах зв'язку кожного вівторка, четверга, неділі з урахуванням режиму дитини, особистого спілкування за місцем проживання батька влітку не менше одного разу на рік.

Ухвалено відібрати малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, від батька ОСОБА_4 та передати дитину матері

ОСОБА_3 У вказаній частині рішення суду допущено до негайного виконання.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 липня 2015 рокускасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог у частині місця проживання дитини разом із матір'ю, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що будь-які виняткові обставини для того аби розлучати матір і дитину відсутні.

Задовольняючи позов в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 безпідставно ухиляється від надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон його неповнолітнього сина ОСОБА_5 до Австралії, а вимога позивача відповідає чинному законодавству та інтересам дитини, оскільки проживання дитини разом із матір'ю відповідає найкращому забезпеченню прав та інтересів дитини та за таких умов буде досягнуто дотримання принципу 6 Декларації прав дитини.

Задовольняючи позов в частині негайного відібрання дитини, суд першої інстанції виходив із того, що дії ОСОБА_4 щодо самовільної зміни місця проживання сина є протиправними та такими, що порушують права та суперечать інтересам малолітньої дитини, тому є доцільним відібрати дитину від батька та передати матері.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак ухвалені у справі судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

У справі встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі та ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син - ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження (а. с. 7 т. 1).

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від

20 січня 2011 року шлюб між сторонами розірвано (а. с. 6 т. 1).

Після розірвання шлюбу між сторонами малолітній ОСОБА_5 залишився проживати разом із матір'ю.

Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 5 листопада 2013 року визначено порядок та способи участі ОСОБА_4 у вихованні сина, ОСОБА_5 (а. с. 68-72 т. 1). На підставі обставин, встановлених зазначеним судовим рішенням, суд першої інстанції дійшов висновку, що за домовленістю між сторонами у справі постійне місце проживання малолітнього ОСОБА_5 було визначено разом із матір'ю - ОСОБА_3

6 квітня 2014 року ОСОБА_3 вийшла заміж за громадянина Австралії, що підтверджується відповідним свідоцтвом (а. с. 115-119 т. 1) та має право на проживання на території Австралії, що підтверджується Повідомленням Департаменту з питань імміграції та захисту кордону Австралії про надання візи від 31 травня 2014 року (а. с. 91-100 т. 1).

Відповідно до довідки від 14 квітня 2014 року позивач разом зі своїм чоловіком винаймають трикімнатну квартиру із гаражем (а. с. 89-90).

Позивач працює в клініці «Зе Епворз Сентре енд Кабріні Медікал Сентре» та одночасно навчається, щоб стати зареєстрованим лікарем в Австралії (а. с. 160-161).

Згідно з нотаріально завіреною заявою чоловіка позивача ОСОБА_6, останній має бажання прийняти в свою сім'ю на виховання малолітнього сина своєї дружини - ОСОБА_5, та зобов'язується матеріально утримувати дружину та її сина (а. с. 120-124 т. 1).

Відповідно до довідки від 24 квітня 2014 року австралійська початкова школа «Даймонд КрікІст» може прийняти на навчання ОСОБА_5

(а. с. 81-82).

Матеріали справи також містять висновок щодо вирішення спору про визначення місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, затвердженого рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 9 вересня 2014 року, в якому йдеться про те, що 31 липня 2014 року батько змінив місце проживання малолітнього ОСОБА_5 і фактично він проживає разом із ОСОБА_4 у АДРЕСА_1, про що складено відповідний акт від 19 серпня 2014 року, а мати дитини ОСОБА_3 проживає за межами України, та з якого вбачається про неможливість роз'яснення спору між батьками щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 (а. с. 139 т. 1).

За правилами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Як зазначено у ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст. 161 СК України передбачено, що суд не може передати дитину для проживання лише з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН

20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. А звідси, перевага надається матері, позаяк мати природно більш близька до своїх дітей.

Зазначені вище положення закону повинні бути застосовані у кожній конкретній справі, виходячи з її обставин та інтересів дітей.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами).

За змістом ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, а також зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України).

Суд при встановленні способу спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про визначення місця проживання дитини разом із матір'ю та про порушення інтересів і позбавлення певних можливостей дитини через ненадання батьком згоди на її виїзд за кордон разом із матір'ю й, відповідно, надання такої згоди судом, при цьому, з урахуванням виїзду дитини за кордон, судом визначено спосіб участі відповідача у вихованні та спілкуванні із сином. Вирішуючи вимоги ОСОБА_3 про відібрання дитини, суди виходили із положень ст. 162 СК України, згідно з якою визначено, що якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Однак, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. ст. ст. 213, 214 ЦПК України на вказані вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, доводи та заперечення сторін не перевірив належним чином, а також допустив у рішенні протиріччя, зазначивши про надання малолітньому ОСОБА_5 дозволу на тимчасовий виїзд за межі України до країни Австралія у супроводі його матері, без згоди батька дитини, при цьому вказавши: для постійного проживання терміном на три роки, що може призвести до неповернення дитини в Україну, тобто фактично до позбавлення батька можливості спілкуватися із сином та брати участь у його вихованні.

Крім того, вирішуючи спір, суд не взяв до уваги положення Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, яка набрала чинності для України з 1 вересня 2006 року.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 303, 309, 314 ЦПК України на вказане вище уваги не звернув та допущених судоми першої інстанції помилок не виправив.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам чинного законодавства щодо законності й обґрунтованості та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 липня

2015 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради, про визначення місця проживання дитини разом із матір'ю, надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, заміну порядку участі батька у вихованні дитини, негайне відібрання дитини передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

О.В. Попович