Провадження № 4-с/761/84/2016
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі: головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарі Бешировій Ж.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою Державного підприємства «Антонов» на дії Старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Поліщука Андрія Миколайовича про визнання неправомірною, скасування постанови та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Державне підприємство «АНТОНОВ» (далі - Заявник), в особі свого представника, 15 грудня 2015 року звернулося до Шевченківського районного суду міста Київ із скаргою на дії Старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Поліщука Андрія Миколайовича (далі - Державний виконавець), про визнання неправомірною, скасування постанови та зобов'язання вчинити певні дії, заінтересована особа: ОСОБА_2 (далі -Боржник).

Заявник свою скаргу обґрунтовує тим, що 25 листопада 2015 року на адресу підприємства надійшла постанова Державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження через відсутність у виконавчому документі, зокрема у судовому наказі, інформації про реєстраційний номер облікової картки платника податків Боржника. Вважає такі дії державного виконавця незаконними та такими, що порушують вимоги законодавства стосовно порядку, способу та меж реалізації повноважень державним виконавцем в межах виконавчого провадження. Просив суд ухвалити судове рішення, яким визнати неправомірною постанову Державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження та зобов'язати Державного виконавця винести постанову про відкриття виконавчого провадження.

У судовому засіданні, представник Заявника, скаргу підтримала з підстав, викладених у скарзі. Просила суд вимоги, зазначені у скарзі, задовольнити у повному обсязі.

Повідомлені у встановленому законом порядку про місце, дату та час судового розгляду справи, Державний виконавець та Боржник у судове засідання не з`явилися, клопотань про розгляд справи за їх відсутності, пояснень та заперечень по суті скарги до суду не подавали.

Відповідно до статті 383 Цивільного процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 386 Цивільного процесуального кодексу України, скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Якщо заявник, державний виконавець або інша посадова особа органу державної виконавчої служби, приватний виконавець не можуть з'явитися до суду з поважних причин, справу може бути розглянуто за участю їх представників.

Суд знаходить можливим розгляд справи за відсутності Державного виконавця та Боржника, на підставі наявних у справі доказів, необхідних для прийняття рішення по суті.

Заслухавши пояснення представника Заявника, дослідивши матеріали справи, а також оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить скаргу такою, що підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

За змістом частини 1 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з частиною 1, абзацом 1 частини 2, частиною 5 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Судом встановлено, що 05 серпня 2014 року Шевченківським районним судом м. Києва видано судовий наказ (далі - Виконавчий документ) про стягнення солідарно, з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Державного підприємства «Антонов» заборгованості за комунальні послуги (а.с. 6).

З матеріалів справи вбачається, що Заявник звернувся до Державного виконавця із заявою про відкриття виконавчого провадження від 02 жовтня 2015 року № 35/6997 (а.с. 7).

Суд встановив, що 11 листопада 2015 року Державним виконавцем відмовлено у відкритті виконавчого провадження з тих підстав, що виконавчий документ не відповідає вимогам до виконавчого документа, зазначеного у статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, через відсутність у виконавчому документі інформації про ідентифікаційний номер боржника (а.с. 5).

Суд критично оцінює таке рішення Державного виконавця та вважає, що останній діяв неправомірно з огляду на наступне.

За змістом частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції від 21 квітня 1999 року, чинній на момент видачі Шевченківським районним судом м.Києва судового наказу, у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб),ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 32 Конституції України й частини 1 статті 302 Цивільного кодексу України, не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом.

За змістом абзацу 1 частини 2 статті 11 Закону України «Про інформацію», не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, за змістом частини 1, абзацу 1 частини 2, пункту 3) частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що Державним виконавцем не використано у повному обсязі надані йому права та обов'язки, передбачені в Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року. Виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд України, що вбачається зі змісту постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-45цс14, де зазначено, що Вимоги до змісту виконавчого листа встановлені частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що потрібно зазначати у виконавчому листі індивідуальний ідентифікаційний номер боржника (фізичної особи), а пунктом 6 частини першої статті 26 цього Закону встановлено, що у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам статті 18 державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.

Разом з тим відповідно до пункту 3 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну.

Отже, не можна погодитись з висновком суду касаційної інстанції про те, що відсутність у виконавчому листі певних даних про особу боржника є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

Відповідно до частини 1 статті 3607 Цивільного процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд вбачає за можливе визнати неправомірною та скасувати постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, винесену 11 листопада 2015 року Державним виконавцем.

Таким чином, вимоги викладені в скарзі є обґрунтованими, а скарга в цілому є такою, що підлягає задоволенню.

З урахуванням викладеного, на підставі статей 19, 32 Конституції України, статті 302 Цивільного кодексу України, статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, статей 1, 2, 4, 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, керуючись статтями 10, 11, 13, 60, 383-389 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Скаргу Державного підприємства «Антонов» на дії Старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Поліщука Андрія Миколайовича про визнання неправомірною, скасування постанови та зобов'язання вчинити певні дії - з а д о в о л ь н и т и.

Визнати неправомірною та скасувати постанову Старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Поліщука Андрія Миколайовича від 11 листопада 2015 року про відмову у відкритті виконавчого провадження за судовим наказом № 2/761/20549/14-ц, виданим Шевченківським районним судом м. Києва від 02 жовтня 2014 року про стягнення боргу із ОСОБА_2 у розмірі 3 183, 62 грн.

Зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві відкрити виконавче провадження на підставі судового наказу № 2/761/20549/14-ц, виданого Шевченківським районним судом м. Києва від 02 жовтня 2014 року про стягнення боргу із ОСОБА_2 у розмірі 3 183, 62 грн.

Ухвала суду може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення, а у разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Ухвала набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо вона не буде скасована.

СУДДЯ :