У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справ за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: служба у справах дітей адміністрації Ленінського району Миколаївської міської ради, служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди і супроводу батька та оформлення документів за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 5 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 2 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 21 червня 2003 року вона з ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Микоалєва від 20 вересня 2012 року. Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, які після розірвання шлюбу проживають з нею. Влітку вона має намір оздоровити дітей, однак відповідач не надає дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордан, що шкодить їх інтересам.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 та ОСОБА_8, без згоди та супроводу батька ОСОБА_4 у періоди: з 28 грудня 2015 року до 10 січня 2016 року до Єгипту; з 1 червня 2016 року до 30 червня 2016 року до Туреччини; з 1 червня 2016 року до 5 червня 2016 року до Литви; з 1 червня 2016 року до 25 серпня 2016 року до Італії та країн Шенгенської зони; з 20 липня 2016 року до 15 серпня 2016 року до Республіки Молдова.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 5 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 2 грудня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька ОСОБА_4 у періоди: з 28 грудня 2015 року до 10 січня 2016 року до Єгипту; з 1 червня 2016 року до 30 червня 2016 року до Туреччини (офіційна назва Турецька Республіка); з 1 червня 2016 року до 5 червня 2016 року до Литви (офіційна назва Литовська Республіка); з 1 червня 2016 року до 25 серпня 2016 року до Італії (офіційна назва Італійська Республіка) та країн Шенгенської зони; з 20 липня 2016 року до 15 серпня 2016 року до Республіки Молдова, у супроводі матері ОСОБА_3, зобов'язавши її повернути дітей в Україну після спливу терміну перебування за кордоном, зазначеного в судовому рішенні.

Дозволено ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_4 оформлювати документи для тимчасового виїзду дітей за кордон у періоди, зазначені в цьому рішенні.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у сумі 243 грн 60 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, врахувавши положення Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Конвенції про права дитини, виходив із того, що будь-яких перешкод для відвідування та оздоровлення дітей за межами України не встановлено, при цьому виїзд дітей за кордон на оздоровлення та відпочинок буде відповідати їх інтересам.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що виїзд неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 та ОСОБА_8, за межі України із зазначенням конкретних країн та періоду перебування в них не пов'язаний із виїздом дітей на постійне місце проживання разом із матір'ю або довгостроковим перебування за межами України з інших причин, відповідає інтересам дітей та ніяким чином не порушує і не обмежує право відповідача на піклування, спілкування чи виховання дітей.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що з 21 червня 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Микоалєва від 20 вересня 2012 року. Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, які після розірвання шлюбу проживають з матір'ю.

Відповідач відмовляється надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за кордон, посилаючись на те, що ОСОБА_3 не довеланеобхідність тимчасової поїздки за межі України для оздоровлення. Крім того, діти не пройшли профілактичних щеплень.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Разом з тим апеляційний суд залишив поза увагою, що після виїзду дітей за кордон у визначені судом періоди, ОСОБА_4 буде повністю позбавлений спілкування з дітьми.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України суди не визначився з правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, не зазначили конкретну країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька; не врахували визначеної ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавили батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судове рішення не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 2 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

В.А.Черненко

С.П.Штелик