УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Іваненко Ю.Г., СтупакО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитом, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Донецької області від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитом, посилаючись на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до договору від 08 січня 2012 року надав ОСОБА_3 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 36900 грн на платіжну картку (що підтверджено довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, яка додається до позову) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з умовами.

Відповідач на порушення умов договору, у встановлені строки не сплачував суми кредиту та процентів за його користування, в результаті чого утворилася заборгованість, яка станом на 25 березня 2015 року становить 52 500,98 грн, а саме: заборгованість за кредитом у сумі 34394,28 грн, заборгованість за процентам за користування кредитом в сумі 14 530,46 грн, заборгованість за пенею та комісією 600 грн; штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн, штраф (процентна складова) в сумі 2476,24 грн.

Банк просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 52 500,98 грн, а також витрати зі сплати судового збору в сумі 525,01 грн, сплачені при подачі позову.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 11 листопада 2015 року позовні вимоги банку задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 08 січня 2012 року в розмірі 52 500 грн 98 коп. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 525 грн 01 коп.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 23 березня 2016 року рішення Краматорського міського суду Донецької області від 11 листопада 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість станом на 25 березня 2015 року в розмірі 34 394 грн 28 коп. та судовий збір у розмірі 343 грн 95 коп.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Установлено, що відповідно до заяви позичальника від 08 січня 2012 року ПАТ «ПриватБанк» надав ОСОБА_3 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 36 900 грн на платіжну картку (що підтверджено довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, яка додається до позову) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а. с. 5-7).

Згідно з умовами договору погашення заборгованості кредитний ліміт у розмірі 11 600 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітнім.

У вказаній заяві вказано, про те, що вона разом із пам'яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають між сторонами договір про надання банком банківських послуг.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.

Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15.

Отже, установивши, що вказані Умови та правила надання банківських послуг відповідачем не підписані, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що їх неможна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору .

Також апеляційним судом установлено, що відповідно до анкети-заяви від 08 січня 2012 року ОСОБА_3 просив банк надати йому платіжну кредитну картку - «Універсальна», однак відповідачу у 2014 році видана ще одна кредитна картка - «Кредит про всяк випадок», із встановленим кредитним лімітом й предметом позову є саме заборгованість відповідача за кредитною карткою «Кредит про всяк випадок», хоча жодного договору у 2014 році укладено між сторонами не було, крім цього, відсутня довідка про умови кредитування з підписом відповідача, оскільки ОСОБА_3 у 2014 році було ідентифіковано за анкетою-заявою від 08 січня 2012 року.

За таких обставин висновок апеляційного суду про те, що за встановлених обставин відсутні правові підстави стверджувати про існування досягнення між сторонами згоди щодо істотних умов договору саме за карткою «Кредит про всяк випадок», є обґрунтованим.

Разом із цим апеляційним судом установлено, що ОСОБА_3 отримав від банку кошти та не повернув їх у зв'язку з відсутністю між сторонами згоди щодо умов повернення коштів.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ‒ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Апеляційним судом установлено, що відповідно до виписки за рахунком, що надана банком, заборгованість відповідача перед банком становить 34 394 грн 28 коп.

Отже, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи та надавши їм відповідну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки саме така сума підтверджена банком належними доказами.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обставини справи досліджено повно, зібраним доказам надана оцінка.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком суду по їх оцінці, тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 334, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 23 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

Ю.Г.Іваненко

А.О.Леванчук

О.В.Ступак