ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/792/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Цибулюк М.А., Кубів С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності, витребування правовстановлюючих документів.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 17.06.1979 року перебував з ОСОБА_3 у шлюбі, від якого мають трьох повнолітніх дітей. За час перебування з відповідачем у шлюбі було приватизовано квартиру АДРЕСА_1 на всіх членів сім`ї. Проте проживати у ній не має змоги, оскільки відповідач чинить йому відповідні перешкоди, зокрема змінила замки вхідної групи дверей у квартирі, чим повністю позбавила його доступу до неї. У зв'язку з тим, що право власності є абсолютним, а спірна квартира належить позивачу та відповідачам на праві власності в рівних частках, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права та просить зобов'язати відповідача не чинити йому перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом витребування у ОСОБА_3 ключів від квартири, оригінал свідоцтва про право власності на житло та оригінал технічного паспорту на житло.

В судовому засіданні, призначеному на 02.02.105 року позивач позовні вимоги підтримав, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідачі проти задоволення позову заперечували, вказали про відсутність перешкод у користуванні позивачем спірною квартирою та його вільний доступ до неї. Крім того, ОСОБА_3 пояснила, що правовстановлюючих документів на квартиру у неї не має, а знаходяться вони у сина ОСОБА_4, який отримав їх на зберігання після їх розлучення. Разом з тим, з ОСОБА_2 не звертався до нього з проханням надати документи.

Вислухавши пояснення позивача, відповідачів, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. А згідно зі ст. 383 цього Кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що під час шлюбних відносин ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було набуто у власність квартиру АДРЕСА_1, власником якої у відповідності до свідоцтва про право власності серії від 19.07.2004 є ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 січня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1

При цьому, звертаючись до суду з даним позовом, позивач як на підставу для задоволення його вимог посилається не те, що проживати у зазначеній квартирі не має змоги, оскільки відповідачем чиняться перешкоди йому у цьому, зокрема, неможливістю потрапити до квартири у зв'язку зі зміною у ній замків, а також вказане підтверджується зверненням до ОСОБА_3 та до правоохоронних органів відносно врегулювання цього питання.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. А статтею 14 цього кодексу передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Тобто, законодавство пов'язує право звернення за судовим захистом з суб'єктивною думкою фізичної особи щодо порушення чи оспорювання її інтересів; об'єктивна наявність чи відсутність таких порушень встановлюється під час розгляду справи.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Проте як відповідно до ч. 1 ст. 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, до суду вправі звертатися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Водночас, за змістом вказаної статті, а також інших норм, які гарантують право на звернення до суду (Конституція України, ЦК України та інші нормативно-правові акти) повинні існувати порушення права чи законного інтересу або спір щодо них на момент звернення до суду.

Відтак, звертаючись до суду з вимогою про зобов'язання не чинити позивачу перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та витребування правовстановлюючих документів, останнім не доведено яким чином порушується його право чи не визнається іншою особою до якої пред'явлено позов у розумінні ст. 15 ЦК України, оскільки належних та допустимих доказів щодо вчинення відповідачем відповідних дій, зокрема перешкод у користуванні, розпорядженні спірною квартирою та ненадання правовстановлюючих документів позивачем не надано.

Посилання позивача на його звернення до ОСОБА_3 з листами про надання ключів та правовстановлюючих документів, а також до правоохоронних органів задля врегулювання цього питання не є належним та допустимим доказом, оскільки як з його листа, так і з висновку про результати звернення позивача до Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві не вбачається вчинення відповідачами неправомірних дій щодо позбавлення його користування жилим приміщенням. Доказів зміни відповідачами замків вхідної групи дверей також не надано. Натомість зазначене спростовується наданими відповідачами у судовому засіданні поясненнями у яких відповідачі вказують на вільний доступ позивача до спірної квартири.

В судовому засіданні позивачем інших доказів як на підставу для задоволення позовних вимог не надано, відповідні клопотання щодо їх витребування не заявлялось, хоча права і обов'язки було роз'яснено до початку розгляду справи по суті.

При цьому, згідно з приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на недоведеність позивачем порушення його права при звернення до суду з заявленими позовними вимогами, суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь суми сплаченого судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 208, 214, 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ О.Р. ЛУЖЕЦЬКА