Справа №752/4155/14-ц
Провадження № 2/752/2222/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09.03.2016 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Овдій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Теміс Лав»єрс Груп» про стягнення суми боргу,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ТОВ «Теміс Лав»єрс Груп» і з врахуванням заяв про уточнення підстав позову та зміну розміру позовних вимог просив суд стягнути з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 103026 гривень за договором позики від 26.03.2012 р., стягнути з ОСОБА_2 187691,79 гривень заборгованості згідно усного договору позики,стягнути з ТОВ «Теміс Лав»єрс Груп» та ОСОБА_2 солідарно заборгованість в розмірі 500 гривень згідно договору поруки від 03.02.2014 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.03.2012 р. між позивачем та ОСОБА_2 було досягнуто домовленості про позику і відповідач отримала від позивача в борг грошові кошти в розмірі 300000 російських рублів, що підтверджувалось розпискою. ОСОБА_2 взяла на себе зобов»язання повернути зазначені кошти до 25.03.2013 р., але не виконала свої зобов»язання, в зв»язку з чим позивач просить стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 26.03.2012 р. в розмірі 103026 гривень, що еквівалентно 300000 російських рублів на момент пред»явлення даних вимог.

Крім того, позивач посилається на те, що між ним та ОСОБА_2 був укладений усний договір, відповідно до якого він перерахував на рахунок ОСОБА_2 кошти як поворотну матеріальну допомогу, яку вона зобов»язалась повернути на першу вимогу Зазначену вимоги було направлено на адресу відповідача 20.03.2014 р., однак грошові кошти повернуті не були.

Сума заборгованості за усним договором позики станом на 14.07.2014 р. становить 187691,79 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача.

Також, позивач зазначає, що 03.02.2014 р. між ним та ТОВ «МАГ «Теміс Лав»єрс Груп» укладено договір поруки 0302/14, відповідно до якого Поручитель взяв на себе зобов»язання солідарно в обсязі 500 гривень відповідати перед позивачем за виконання зобов»язань ОСОБА_2 за договором позики від 26.03.2012 р.

21.03.2014 р. на адресу Поручителя була надіслана досудова вимога про повернення коштів, якими він поручився за виконання ОСОБА_2 своїх зобов»язань.

На момент звернення до суду сума боргу не була повернута відповідачами, в зв»язку з чим позивач просить стягнути її в судовому порядку.

В ході судового розгляду позивач та його представники підтримали заявлений позов, просили його задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, з врахуванням поданих уточнень, посилаючись на те, що ОСОБА_2 не виконала належним чином своїх зобов»язань за договором позики від 26.03.2012 р. та за усним договором позики. Зазначені кошти були надані їй як позика, на умовах поворотності і остання зобов»язувалась повернути зазначені кошти, які вона просила їй надати для придбання квартири і розвиток бізнесу, однак свої зобов»язання не виконала.

Представники відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження існування між сторонами правовідносин з приводу зобов»язань за договором позики. Розписка від 26.03.2012 р., на думку представника відповідача, не є належним доказом на підтвердження факту надання позики, оскільки написана не самою ОСОБА_2, а позивачем, і підписана з наслідуванням підпису ОСОБА_2, а платіжні документи щодо перерахування грошових коштів ОСОБА_1 не є допустимими доказами, як зазначила представник відповідача, оскільки вони не містять офіційного перекладу і не підтверджують перерахування зазначених коштів відповідачу в борг.

Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судому встановлено, що 26.03.2012 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримала в борг позику в розмірі 300000 рублів, яку зобов»язалась повернути до 25.03.2013 р.

Відповідно до положень ст.524 ЦК України зобов»язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов»язання в іноземній валюті.

На підставі ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Кошти були передані відповідачу у російських рублях, що підтверджується виданою розпискою та поясненнями позивача, наданими в ході розгляду справи.

З боку відповідача суду не надано доказів на спростування зазначених обставин.

Суд не може прийняти до уваги посилання представників відповідача на те, що оскільки розписка не була написана ОСОБА_2 та, відповідно не підписувалась нею, будь-які зобов»язання за даною розпискою у відповідача не виникають.

Відповідно до положень ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Дійсно, як встановлено судом в ході розгляду справи, і це не заперечував позивач, основний текст розписки від 26.03.2012 р. написаний особисто позивачем, крім паспортних даних відповідача, адреси проживання, адреси квартири, яку мала намір купити ОСОБА_2 на запозичені кошти, а також підпису відповідача.

Однак, написання тексту розписки позивачем не звільняє ОСОБА_2 від виконання нею зобов»язань за даним договором позики, оскільки підписавши її відповідач погодилась з умовами даного договору позики, у тому числі щодо суми позики та порядку її повернення, що є істотними умовами для даного виду договору.

На думку суду, єдиним належним доказом на підтвердження заперечень представників ОСОБА_2 щодо підпису останньої на розписці від 26.03.2012 р. є висновок почеркознавчої експертизи.

Представниками відповідача заявлялось відповідне клопотання щодо призначення у даній справі судової почеркознавчої експертизи на вирішення якої просили поставити питання щодо належності ОСОБА_2 підпису на розписці від 26.03.2012 р., однак, на вимогу суду, незважаючи на визнання явки ОСОБА_2 в судове засідання обов»язковою для надання пояснень та відібрання експериментальних зразків підпису, остання не з»явилась, в зв»язку з чим у задоволенні клопотання було відмовлено.

Відібрання експериментальних зразків підпису у інший спосіб, на якому наголошувала представник відповідача, шляхом надання окремого доручення компетентним органам США, де тимчасово перебуває ОСОБА_2, суперечить положенням Методики проведення почеркознавчої експертизи, відповідно до якої відібрання експериментальних зразків підпису здійснюється органом, який призначає експертизу, або спеціалістом, залученим у встановленому законом порядку, які несуть відповідальність за їх оригінальність.

На момент розгляду справи відповідач ОСОБА_2 свої зобов»язання за договором позики від 26.03.2012 р. не виконала, оскільки оригінал розписки про передачу коштів, знаходиться у позивача і був вилучений судом та долучений до матеріалів справи.

Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення суми боргу за Договорами позики від 26.03.2012 р. є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню.

В силу положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду позивач просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики від 26.03.2012 р. в національній валюті України в розмірі 103026 гривень, визначивши суму боргу, виходячи з курсу російського рубля до гривні на момент пред»явлення вимоги.

Зазначені вимоги ґрунтуються на вимогах ст.526 ЦК України, а тому підлягають задоволенню, а сума боргу підлягає стягненню в національній валюті в розмірі 103026 гривень.

Не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_2 187691,79 гривень заборгованості згідно усного договору позики, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення

цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно ст.1049 ЦК встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, умови договору позики повинні містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

На підтвердження наявності боргових зобов'язань ОСОБА_2 на підставі усного договору позики позивач надав платіжні документи про здійснення грошових переказів на рахунок ОСОБА_2 через міжнародні платіжні системи.

Однак, зазначені письмові докази не містять умов щодо отримання цих коштів та зобов»язань їх повернути, що є істотними для договору позики.

Електронне листування між позивачем і відповідачем ОСОБА_2 щодо повернення грошових коштів не може бути прийнято судом як доказ у даній справі на підтвердження наявності боргових зобов»язань, оскільки матеріали справи не містять належних доказів щодо належності електронних адрес, з яких йшлось листування сторонам у справі, а також не містить інформації щодо обставин укладання договорів позики та зобов»язань сторін за ними, в зв»язку з чим зазначені докази не є належними.

В зв»язку з недоведеністю позовних вимог про стягнення суми боргу за усним договором позики в розмірі 187691,79 гривень суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для їх задоволення.

Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Теміс Лав»єрс Груп» 500 гривень в рахунок виконання зобов»язань ОСОБА_2 за договором позики від 26.03.2012 р. на підставі договору поруки від 03.02.2014 р, оскільки зазначений договір не був наданий суду, а отже позивачем не доведено наявність зобов»язань у ТОВ «Теміс Лав»єрс Груп» за цим договором.

Враховуючи викладені обставини, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 88 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати у справі, пропорційно до задоволених вимог ( 35,4 %).

Керуючись ст.ст.3, 10, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Теміс Лав»єрс Груп» про стягнення суми боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договорами позики від 26.03.2012 р. в розмірі 103026 гривень, судовий збір в сумі 1072 гривні 25 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м.Києва через Голосіївський районний суд м.Києва.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя