АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3054/16 Справа № 205/6641/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Посунся (Колодяжна) Н.Є.
Категорія 27
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Посунся Н. Є.

суддів Баранніка О.П., Лисичної Н.М.

при секретарі Самокиші О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 - про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2015 року, посилаючись на його незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вважає, що оскаржуване рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 14 січня 2009 року ОСОБА_2 звернувся до установи банку із заявою на отримання кредиту, сума ліміту якого складає 500,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки.

Пунктом 3.1 Умов і правил надання банківських послуг датою укладення договору є дата відкриття рахунку, зазначена в розділі «Відмітки банку» заяви, - 14 січня 2009 року.

Відповідно до умов зазначеного договору Банк у вигляді встановлення ліміту на платіжну картку передав позичальнику грошові кошти, а останній зобовязався згідно з п.п.6.5-6.6 Умов та Правил надання банківських послуг погашати заборгованість за кредитом, відсотки за його використання та інше.

У випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе грошових зобовязань більше ніж 120 днів, у звязку з чим банк буде змушений звернутися в суд, позичальник зобовязався сплати банку згідно зазначених в заяві позичальника умов укладення кредитного договору штраф в розмірі 500 гривень + 5% від суми позову як зазначено п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг штраф.

Позивач, посилаючись на виконання своїх зобовязань вказує, що в порушення умов договору, ОСОБА_2 свої зобов'язання належним чином не виконав, допустивши прострочення повернення кредиту та процентів за його користування, внаслідок чого станом на 31.07.2015 року утворилась заборгованість перед Банком в розмірі 2988,58 грн., з яких: заборгованість за кредитом 122,86 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом 687,22 грн., заборгованість за пенею та комісією 1560 грн., штраф ( фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 118,50 грн. (а.с.5-7).

Відмовляючи Банку у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що трирічний строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України - сплив.

Однак, з таким висновками суду погодитися не можна, оскільки він зроблений у порушення вимог закону та обставин справи.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14), відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же строк.

По закінченню строку дії відповідна карта продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява Держателя карти про закриття картрахунку, а також за умови наявних грошових коштів на картрахунку для сплати послуг за виконання розрахункових операцій по картрахунку (в передостанній день місяця закінчення строку дії), та при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором (п. 3.1.3 розділу ІІ Умов та правил надання банківських послу).

Пунктами 3.1.1, 5.4 Умов та правил надання банківських послу користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

З розрахунку заборгованості, наданого Банком, вбачається, що останній платіж ОСОБА_2 здійснив 27 вересня 2012 року, з позовом Банк звернувсь 03 вересня 2015 року, тобто в межах строку позовної давності.

На зазначене районний суд не звернув уваги, в звязку з чим прийшов до невірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав спливу строку позовної давності.

В той же час, переглядаючи оскаржуване рішення на його відповідність нормам закону, апеляційний приходить до висновку щодо зміни правового обґрунтування відмови в задоволенні вимог Банку, виходячи з наступного.

Відповідно до п.п. 1.1., 2., 3.5. Умов і правил надання банківських послуг Заява разом з цими Умовами, Памяткою клієнта і Тарифами складають договір між ОСОБА_2 і Банком про надання банківських послуг.

Згідно ст.ст. 509, 525, 526, 546, 549, 550, 610, 614, 622-625, 1054 ЦК України, цивільні права та обовязки, виникають, зокрема, з договорів, і повинні належно виконуватися; позичальник зобовязаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі вимагати виконання порушеного зобовязання, стягнення неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 628, ч. 1 ст. 634 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства; договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В порушення вимог закону, матеріали справи містять лише Заяву про надання банківських послуг, заповнену ОСОБА_2 та Умови. Памятка клієнта і Тарифи банку, які є обовязковими складовими Договору про надання банківських послуг, не додані ні до позовної заяви, ні до апеляційної скарги. Не надано з цього приводу і пояснень позивачем, оскільки до апеляційного суду його представник, належно сповіщений, не зявився.

Із наданого Банком розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 26 вересня 2012 року сума заборгованості відповідача становила 1803,70 грн..

27 вересня 2012 року відповідач сплатив суму заборгованості в розмірі 1802,35 грн..

Після сплати вказаної суми, згідно Розрахунку заборгованості в графах «Сальдо поточної заборгованості за кредитом», «Сальдо, на яке проценти не нараховуються», «Сальдо простроченої заборгованості», «Нараховані на поточну заборгованість за кредитом проценти», «Погашені проценти», «Сума комісії та пені (накопичувальним підсумком)» зазначено - 0,00, з чого можна зробити висновок про повне погашення відповідачем заборгованості. А тому, нарахування у подальшому Банком заборгованості по тілу кредиту, процентам, пені, штрафів після їх погашення є необґрунтованими та безпідставними. Наведені апеляційним судом висновки Банк не спростував.

Оскільки, в порушення ст. 60 ЦПК України, Банком не доведено вимог про наявність у відповідача кредитної заборгованості, так як відповідачем було здійснено погашення кредитної заборгованості і вказане підтверджується матеріалами справи, - апеляційний суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності.

Зважаючи на викладене, районний суд порушив вимоги норм матеріального та процесуального закону, а тому оскаржуване рішення, підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості.

Керуючись ст. 307, п.п. 1-4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2015 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості.

Рішення чинне з моменту проголошення, може бути оскаржене у 20-денний строк у касаційному порядку.

Головуючий Н.Є. Посунся

Судді: О.П. Бараннік

ОСОБА_3