АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2895/16 Справа № 199/7320/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Бараннік О.П.
Категорія
14 квітня 2016 року
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2016 рік квітень 14 дня Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - Бараннік О.П.,

суддів - Посунся Н.Є., Прозорової М.Л.,

при секретарі - Самокиша О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, шляхом виселення, зобовязання не чинити перешкоди, та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення та зобовязання не чинити перешкоди у користуванні власністю, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 16.12.1988 року виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів на підставі рішення № 754/14 від 18.11.1988 року, він є власником домоволодіння № 323, яке розташоване по вулиці Житомирській в м. Дніпропетровську.

Відповідачка ОСОБА_2 є дружиною його сина ОСОБА_4, з яким знаходиться в зареєстрованому шлюбі.

Починаючи з початку 2015 року, відповідачка ОСОБА_2 стала постійно влаштовувати позивачеві сварки, викрала правовстановлюючі документи на належне йому домоволодіння, на його адресу почала висловлюватися нецензурною лайкою, намагаючись вигнати його з власного будинку та повідомляючи йому про те, що він не має прав на свій будинок.

У червні 2015 року ОСОБА_2 влаштувала сварку, в ході якої розбила вікно в будинку та спричинила позивачеві тілесні ушкодження.

Окрім цього, відповідачка постійно влаштовує сварки і сину позивача.

Посилаючись таким чином на зазначені обставини, а також на те, що являючись інвалідом Великої Вітчизняної війни 1 групи та не маючи, за вищевказаних обставин, змоги вільно користуватися і розпоряджатися своєю власністю, позивач вимушений був звернутися з даним позовом до суду на підставі статті 116 ЖК України, за положеннями якої передбачено, що якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатним, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2016 року позивачеві ОСОБА_3 усунуті перешкоди в користуванні домоволодінням № 323, розташованого по вулиці Житомирській в м. Дніпропетровську, шляхом виселення з нього ОСОБА_2. Цим же рішенням ОСОБА_2 визнано також такою, що втратила право користування житловим приміщення домоволодіння № 323 по вулиці Житомирській в м. Дніпропетровську.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду пе6ршої інстанції, невідповідність висновків суду обставинам справи та допущені порушення норм процесуального і матеріального права, просила його скасувати.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з послідуючим ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3.

Виселяючи відповідачку ОСОБА_2 зі спірного домоволодіння та визнаючи її такою, що втратила право користування ним з підстав, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України, суд першої інстанції виходив з того, що до матеріалів справи надані докази неодноразового звернення позивача до органів внутрішніх справ щодо неправомірних дій ОСОБА_2.

З таким висновком суду погодитись не можливо, оскільки він зроблений поверхово, без належного зясування дійсних обставин по справі та в порушення норм матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до положень частини 1 статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

За пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року з послідуючими змінами, під заходами попередження маються на увазі такі, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, висновками дільничного інспектора міліції СДІМ АНД РВ ДМУ ГУМУС від 16.02.2015 року та від 27.02.2015 року, проведених перевірок лише за матеріалами ЖЄО № 1748 від 07.02.2015 року та № 2164 від 15.02.2015 року до ЖЄО з приводу неправомірної поведінки звертався як ОСОБА_3, так і ОСОБА_2, і даних, які б вказували на наявність в їх діях ознаків кримінального правопорушення, дільничним інспектором встановлено не було.

Таким чином, з огляду на викладене, а також на те, що матеріали справи не містять в собі ніяких даних щодо заходів, які застосовувались би судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходів громадського впливу відносно відповідачки ОСОБА_2, яка у спірному домоволодінні проживає з 1986 року і по цей час, щодо недопустимості порушень нею правил співжиття та антигромадської поведінки, і на що судом першої інстанції не було звернуто ніякої уваги, рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з послідуючим ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, як таких, що не підтверджені ніякими обєктивними доказами по справі.

За викладених обставин, а також з підстав невідповідності вимогам матеріального закону, який не передбачає визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 116 ЖК України, не можуть задоволені і вимоги ОСОБА_3 щодо визнання відповідачки ОСОБА_2 такою, що втратила право користування домоволодінням № 323 по вулиці Житомирській в м. Дніпропетровську.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 209, 303, 307, п.п. 3,4 ст. 309, ст.ст. 313 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2016 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, шляхом виселення, зобовязання не чинити перешкоди, та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але на нього може бути принесена касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :