Єдиний унікальний номер 229/3553/15-ц Номер провадження 22-ц/775/454/2016
Головуючий у 1 інстанції - Гонтар А.Л. Доповідач - Біляєва О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Біляєвої О.М.,

суддів Папоян В.В., Соломахи Л.І.,

за участю секретаря судового засідання Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 16 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Донецька залізниця», третя особа ОСОБА_2, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 16 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що при ухваленні рішення суд не врахував не додержання відповідачем вимог ст. 43 КЗпП України та що вона є одинокою матір'ю, а також не витребував від підприємства розрахунок суми, належної до сплати за час вимушеного прогулу. Крім того, судом до спірних правовідносин не застосований Закон України від 15 січня 2015 року № 121-УШ «Про внесення змін до статті 25 Закону України «Про відпустки».

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені в установленому порядку (ас. 146, 151).

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у позові, суд виходив з того, що позивач звільнена на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогули з додержанням вимог закону.

Перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку про відхилення апеляційної скарги і залишення оскарженого рішення без змін з наступних підстав.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст. 21 КЗпП України).

Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівників на роботу.

Згідно з п. 4 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" з наступними змінами, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 57 ЦПК України.

Розірвання трудового договору з вказаних підстав може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (ч. 1 ст.43 КЗпП).

Судом установлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 у Ясинуватському центрі професійного розвитку персоналу державного підприємства «Донецька залізниця» працювала на різних посадах з 1993 року, зокрема з 30 березня 1998 року на посаді секретаря-машиністки (ас. 5-8).

З 11 червня 2015 року по 28 червня 2015 року включно ОСОБА_1 була надана щорічна відпустка, згідно з наказом Ясинуватського центру професійного розвитку персоналу державного підприємства «Донецька залізниця» № 21/в від 11 червня 2015 року (ас. 53).

У зв'язку з невиходом на роботу після закінчення відпустки за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, наказом № 8/ОС Ясинуватського центру професійного розвитку персоналу від 26 серпня 2015 року позивача було звільнено з посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин (ас. 13, 15).

Визнаючи звільнення законним і відмовляючи у позові у повному обсязі, суд мотивував висновок тим, що позивачем не надано доказів поважності відсутності на роботі з 29 червня 2015 року по 25 серпня 2015 року (за виключенням 01 липня 2015 року); законні права працівника не були порушені підприємством. Вимоги про стягнення певних сум з третьої особи ОСОБА_2 є безпідставними.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи і не спростовується доводами апеляційної скарги.

Так, відповідно до вимог п. 18 ст. 25 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки" (зі змінами і доповненнями), відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов'язковому порядку працівникам на період проведення антитерористичної операції у відповідному населеному пункті з урахуванням часу, необхідного для повернення до місця роботи, але не більш як сім календарних днів після прийняття рішення про припинення антитерористичної операції.

Отже, безумовною умовою надання працівникові відпустки без збереження заробітної плати, зокрема на підставі п. 18 ст. 25 зазначеного Закону, є бажання працівника.

Проте судом першої інстанції такий факт не встановлений. Позивачем не надані належні та допустимі докази на підтвердження обставин, якими вона обґрунтовувала позовні вимоги, а саме: повідомлення начальника центру про неможливість прибути на роботу; звернення ОСОБА_1 до власника підприємства або уповноваженої особи про надання з 29 червня 2015 року відпустки без збереження заробітної плати.

Згідно з листом Міністерства соціальної політики України від 08 липня 2014 року № 7302/3/14-14/13 «Про збереження місця роботи працівників, які переміщуються з районів проведення антитерористичної операції або залишаються у таких районах», на який посилається позивач і який носить інформаційний, рекомендаційний характер і не є обов'язковим, не можуть бути звільнені за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України на підставі «прогул» працівники, які не виходять на роботу у зв'язку з переміщенням із районів проведення антитерористичної операції, або ті, які залишаються у таких районах під час проведення антитерористичної операції і не мають змоги виходити на роботу у зв'язку з небезпекою для життя та здоров'я.

Проте як установив суд, відсутність останньої на роботі не обумовлена причинами, зазначеними у листі.

Причини невиходу на роботу, на які посилалась ОСОБА_1 у позові (неможливість виїхати з м. Бердянська через відсутність довіреності від батька дитини, автобусного сполучення тощо), не підтверджені доказами.

Крім того, цим листом також передбачено надання відпустки на прохання працівника.

За таких обставин суд зробив правильний висновок про відсутність ОСОБА_1 на роботі з 29 червня 2015 року по день звільнення, крім 01 липня 2015 року, без поважних причин.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про незастосування судом при вирішенні спору положень частини третьої статті 184 КЗпП.

У випадку звільнення працівників з підстав, які кваліфікуються як звільнення (розірвання трудового договору) з ініціативи роботодавця, діють певні обмеження на звільнення окремих категорій працівників. Зокрема, частиною третьою статті 184 КЗпП передбачено, що звільнення одиноких матерів, якщо є дитина віком до 14 років, з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації (далі - підприємство), коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Поняття «одинока мати» визначено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Згідно з пунктом 9 цієї постанови, одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої нема запису про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

За цим визначенням для визнання «іншої жінки» одинокою матір'ю потрібно дві ознаки: вона і виховує дитину, і сама її утримує. Доведення факту, що жінка і виховує дитину, і сама її утримує, покладається на позивача.

Пункт 5 частини 13 статті 10 Закону України "Про відпустки" визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька. Тобто до категорії одинокої матері відносяться: жінка, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі й розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не усиновлена). Проте зазначене визначення терміна "одинока мати" застосовується тільки для надання пільг і гарантій, встановлених трудовим законодавством щодо відпусток.

Таким чином, на позивача не поширюються гарантії, передбачені частиною 3 статті 184 Кодексу законів про працю України щодо заборони звільнення одиноких матерів, які мають дітей віком до 14 років, оскільки у свідоцтві про народження дитини ОСОБА_4, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року, зазначений запис про батька її дитини, а також сама ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_5, що підтверджується рішенням Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області від 11 березня 2011 року, що набрало законної сили (ас.16, 17).

Доказів, що ОСОБА_1 і виховує дитину, і сама її утримує, позивач на порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надала.

У ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи про порушення відповідачем вимог ст. 43 КЗпП України, оскільки працівник звільнений за згодою первинної профспілкової організації, членом якої є ОСОБА_1, остання була присутня при розгляді подання адміністрації.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про не витребування судом першої інстанції від підприємства розрахунку суми за час вимушеного прогулу, оскільки у разі визнання звільнення незаконним розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється судом.

Суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог про стягнення певних сум з третьої особи ОСОБА_2, оскільки особами, між якими виник спір про право, який є предметом розгляду та вирішення судом, є сторони, тобто позивач і відповідач.

Зміна позовних вимог і заміна відповідача можливі лише на стадії розгляду справи судом першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; надані сторонами докази оцінені з додержанням вимог ст. 212 ЦПК України. Наведені в апеляційній скарзі доводи не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскарженого рішення.

З урахуванням викладеного апеляційний суд на підставі ст. 308 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись п.1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 16 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді