Справа № 317/3804/14-ц
№/п 2/317/36/2016
09 березня 2016 року м. Запоріжжя
Запорізький районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Гончаренко П.П.
при секретарі Ігнатченко Ю.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» до ОСОБА_1, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за позовною заявою ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання недійсного кредитного договору, суд
Позивач ПАТ «РОДОВІД БАНК» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 11.06.2015 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_2.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 20.03.2008 року між ВАТ «РОДОВІД БАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 34.12/ІЖ-002.08.1 із змінами внесеними додатковою угодою до кредитного договору № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 року від 24.07.2007 року.
Згідно п. 1.3 Кредитного договору процентна ставка за кредитами за цим договором становила 15,00 % річних, а з 24.07.2008 року у звязку укладенням додаткової угоди 17,00 % річних.
Видача кредиту здійснювалась шляхом видачі готівки з каси банку.
Таким чином, позивач вважає, що він виконав свої зобовязання перед позичальником за кредитним договором у повному обсязі.
За порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобовязався сплачувати Банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості (п. 4.5 Кредитного договору).
-Сума простроченої заборгованості за кредитом становить 7923,35 доларів США, що еквівалентно 104107,52 грн.;
-Сума нарахованої пені за прострочення кредиту становить 1384884,17 грн.;
-Сума нарахованої пені за прострочені проценти становить 2650669,25 грн.;
-Сума нарахованих 3% річних за прострочення кредиту становить 7109,69 грн.;
25.01.2016 року до суду представником позивача надано заяву, в якій зазначено, що з урахуванням ст. 257, ч. 2 ст. 258 ЦК України проведено перерахунок заборгованості за кредитним договором укладеним між АТ «РОДОВІД БАНК» та ОСОБА_1
-Сума простроченої заборгованості за кредитом становить 7923,35 доларів США, що еквівалентно 104107,52 грн.;
-Сума нарахованої пені за прострочення кредиту становить 535305,75 грн.;
-Сума нарахованої пені за прострочені проценти становить 1079081,09 грн.;
-Сума нарахованих 3% річних за прострочення кредиту становить 6176,01 грн.;
05 серпня 2015 року від третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_2 подано до суду позовну заяву до ПАТ «ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання недійсного кредитного договору.
В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 зазначила, що 20.03.2008 року між ВАТ «РОДОВІД БАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 34.12/ІЖ-002.08.1 із змінами внесеними додатковою угодою до кредитного договору № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 року від 24.07.2007 року.
Згідно п. 1.3 Кредитного договору процентна ставка за кредитами за цим договором становила 15,00 % річних, а з 24.07.2008 року у звязку укладенням додаткової угоди 17,00 % річних.
ОСОБА_2 вказує, що вона дізналась про укладений кредитний договір № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 року укладений між ВАТ «РОДОВІД БАНК» та її чоловіком ОСОБА_1 лише в січні 2015 року.
Також позивачка за зустрічним позовом зазначає, що вона є дружиною ОСОБА_1 починаючи з 04.10.2003 року, а отже на момент укладення кредитного договору між банком та позичальником вона перебувала у шлюбі з останнім.
Весь час, починаючи з 20.03.2008 року чоловік позивачки за зустрічним позовом приховував від неї факт отримання грошових коштів від ВАТ «РОДОВІД БАНК», а також факт використання сімейних коштів, для внесення щомісячних чергових платежів за користування кредитом.
ОСОБА_2 як дружина не надавала ОСОБА_1 згоди на укладення кредитного договору № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 року, а також на укладення додаткової угоди до кредитного договору № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 року від 24.07.2007 року, укладених між ВАТ «РОДОВІД БАНК» та її чоловіком ОСОБА_1
Враховуючи положення ст. 65 СК України позивачка ОСОБА_2 вважає, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
У звязку з вищевикладеним ОСОБА_2 просить суд визнати недійсним кредитний договір № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 року.
В судове засідання представник позивача не зявився, однак надав суду заяву, в якій позов підтримав повністю, наполягав на його задоволенні та розгляді справи за його відсутністю, без фіксування процесу технічними засобами, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. В попередніх судових засіданнях відповідачем були подані письмові заперечення проти позову ПАТ «РОДОВІД БАНК», в яких зазначив, що позовні вимоги не визнає категорично. Відповідач посилається на п. 5.1 Кредитного договору, згідно якого ОСОБА_3 має право у разі недотримання Позичальником умов Кредитного договору вимагати дострокового повернення одержаної суми кредиту, сплати нарахованих за ним процентів, а також звернути стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 20 березня 2008 року.
20 червня 2014 року ОСОБА_3 скористався правом, передбаченим п. 5.1 Кредитного договору, направивши вимогу про дострокове повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом і суми нарахованої пені строком до 23.07.2014 року. Таким чином, відповідач вважає, що надіславши таку вимогу, ОСОБА_3 в односторонньому порядку встановлює новий строк виконання зобовязання за кредитним договором, а графік повернення кредиту втрачає чинність.
Таким чином, на думку відповідача, строк Кредитного договору сплинув 23.07.2014 року і Договірні правовідносини між сторонами припинилися, а залишилися лише невиконані зобовязальні правовідносини, натомість ОСОБА_3, вважаючи, що кредитний договір продовжує діяти, нараховував проценти по кредиту, а також пеню за несвоєчасне повернення кредиту та несплату процентів вже після спливу строку дії кредитного договору, тобто після 23.07.2014 року, крім того ОСОБА_3 і по теперішній час продовжує нараховувати підвищені проценти та пеню.
Також відповідач в своїх запереченнях відповідач вказує, що позивачем було прийнято рішення про списання заборгованості по кредитному договору № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 року за рахунок страхового резерву, як безнадійної та віднесено її на збільшення валових витрат банку.
На підставі вищевикладеного відповідач просить суд у задоволенні позовних вимог ПАТ «РОДОВІД БАНК» відмовити у повному обсязі.
Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, про день та час розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином.
Тому суд вважає за необхідне розглядати справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з частиною 4 ст. 169 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.
У звязку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу.
Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.
17.06.2009 року виконуючи вимоги ЗУ «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 року найменування Відкритого акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» було змінено на Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК». Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК» є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК», що підтверджується статутом ПАТ «РОДОВІД БАНК» в новій редакції за 2012 рік, який затверджений річними Загальними зборами акціонерів АТ «РОДОВІД БАНК» від 09.04.12-10.04.12, протокол № 1.
В судовому засіданні встановлено, що 20.03.2008 року між ВАТ «РОДОВІД БАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 34.12/ІЖ-002.08.1 із змінами внесеними додатковою угодою до кредитного договору № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 року від 24.07.2007 року.
Згідно п. 1.3 Кредитного договору процентна ставка за кредитами за цим договором становила 15,00 % річних, а з 24.07.2008 року у звязку укладенням додаткової угоди 17,00 % річних.
Видача кредиту здійснювалась шляхом видачі готівки з каси банку, що підтверджується заявою на видачу готівки № 1808_101 від 20 березня 2008 року, згідно якої ОСОБА_1 отримав від ВАТ «РОДОВІД БАНК» грошові кошти в розмірі 3500,00 доларів США, що еквівалентно 176750,00 гривень.
Позивачем виконано свої зобовязання перед позичальником за кредитним договором у повному обсязі.
За порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобовязався сплачувати Банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості (п. 4.5 Кредитного договору).
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 610 ЦК України Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
У відповідності до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обовязки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою (ч. 1 ст. 546 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.1, 3 ст. 549 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (ч. 1 ст. 624 ЦК України). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (ч. 2 ст. 551 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідачем ОСОБА_1 були порушені умови кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків (порушення виконання зобовязань почалось з 11.09.2008 року) внаслідок чого станом на 12.08.2014 року виникла наступна заборгованість за кредитним договором
Згідно заяви позивача від 25.01.2016 року з урахуванням ст. 257, ч. 2 ст. 258 ЦК України проведено перерахунок заборгованості за кредитним договором укладеним між АТ «РОДОВІД БАНК» та ОСОБА_1
-Сума простроченої заборгованості за кредитом становить 7923,35 доларів США, що еквівалентно 104107,52 грн.;
-Сума нарахованої пені за прострочення кредиту становить 535305,75 грн.;
-Сума нарахованої пені за прострочені проценти становить 1079081,09 грн.;
-Сума нарахованих 3% річних за прострочення кредиту становить 6176,01 грн.;
Судом встановлено, що 20.06.2014 року позивачем було направлено ОСОБА_1 лист-претензію в якому повідомлено про заборгованість станом на 19.06.2014 року.
Вказаний лист відповідач не отримував, а конверт повертався двічі за закінченням терміну зберігання.
Як вбачається із зустрічної позовної заяви ОСОБА_2, підставою для визнання недійсним кредитного договору № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 р., який укладений між АТ «РОДОВІД БАНК» та ОСОБА_1, вона зазначає відсутність її згоди на укладення цього кредитного договору, яка нібито потрібна у відповідності до ст. 65 Сімейного кодексу України.
Згідно з ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
У відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належать дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таким чином, спільною сумісною власністю подружжя є майно набуте ними під час шлюбу, яким вони розпоряджаються за взаємною згодою.
Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (статті 1046-1053 ЦК України), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Водночас, у відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Положення ст. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки договір позики є право чином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обовязків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони такого договору.
За таких обставин, кредитний договір не є угодою щодо розпорядження позичальником майном, набутим ним за час шлюбу на праві спільної сумісної власності.
Таким чином, ОСОБА_1, беручи грошові кошти у АТ «РОДОВІД БАНК» не здійснював розпорядження майном, набутим ним на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_2, а тому положення ст. 65 Сімейного кодексу України до спірних правовідносин не застосовуються.
Згідно ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, один із подружжя має право звернутись до суду про визнання недійсним договору про розпорядження майном спільної сумісної власності іншим членом подружжя, без його згоди на таке розпорядження.
Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено право особи на звернення до суду виключно за захистом своїх, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
З огляду на те, що кредитний договір не є угодою щодо розпорядження майном позичальника набутим ним за час шлюбу на праві спільної сумісної власності, то у ОСОБА_2 відсутнє право на звернення до суду про визнання недійсним кредитного договору № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 р., за яким ОСОБА_1 отримав у власність грошові кошти (валютні цінності), оскільки така угода жодним чином не порушує її прав на сумісну власність, як одного з подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які вставлені частиною першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього кодексу.
Відповідно до ст. 203 ЦК України: - зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє право чин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - право чин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Таким чином, недійсність правочину може наступати лише за умови недотримання вимог ст. 203 ЦК України на момент вчинення правочину.
Стосовно твердження відповідача ОСОБА_1 про списання його заборгованості по кредитному договору № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 року, судом направлено ухвали про витребування інформації до ПАТ «РОДОВІД БАНК» та до ОСОБА_5 Банку України. Згідно наданої інформації ПАТ «РОДОВІД БАНК» повідомляє, що заборгованість за кредитним договором № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «РОДОВІД БАНК» не була списана за рахунок сформованого резерву для покриття безнадійної заборгованості. ОСОБА_5 України на ухвалу суду надав відповідь що не має у своєму розпорядженні інформації про списання заборгованості ОСОБА_1 по кредитному договору № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 року.
Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Отже, враховуючи положення ст. 551 ЦК України суд вважає за можливе зменшити розмір неустойки до 450000,00 грн.
Стосовно стягнення пені по відсоткам суд вважає за необхідне відмовити в її стягненні так як дане подвійне нарахування пені на прострочені проценти є недоцільним також суд вважає, що в задоволенні вимог про стягнення сум нарахованих 3% річних за прострочення кредиту та прострочення процентів необхідно відмовити, так як проценти вказані в договорі і для нарахування додатково з посиланням на законодавчі підстави, відсутні.
Розглянувши матеріали справи, суд вважає первісні позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з постановленням заочного рішення. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 7, 10, 11, 15, 32, 60, 107, 169, 197, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1050, 1054 ЦК України, суд
Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» до ОСОБА_1, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання недійсного кредитного договору відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Запорізький районний суд Запорізької області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: П.П. Гончаренко