провадження 2/331/182/2016
справа 331/8335/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
11 лютого 2016 р. Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі
головуючого судді Смолки І.О.,
при секретарі Качан К.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району, про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в кому зазначила, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі.
Під час шлюбу 24.01.2005 р. у сторін народилась донька ОСОБА_3.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23.06.2006 року шлюб між сторонами розірвано.

15 квітня 2011 року позивачка одружилася з ОСОБА_4.

На даний час стосунки позивачки з відповідачем припинилися і вона самостійно піклується за доньку, яка постійно мешкає з позивачкою.

Будь якої матеріальної участі та у вихованні доньки відповідач не приймає, що свідчить про відсутність про його турботу відносно доньки.

Під час канікул та при наявності можливості на відпочинок, позивачка має намір відпочивати з донькою за кордоном.

Батько неповнолітньої дитини не надає дозволу на виїзд доньки за кордон, не пояснюючи будь-які причини.

Така позиція відповідача не створює обставин для гармонічного виховання дитини та можливість її оздоровлення в подальшому.

Будь які розмови про можливість нотаріального оформлення дозволу не знаходять свого продовження і відповідач відмовляється на таке оформлення.

Позивачка просить суд надати дозвіл на виїзд за межі України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення нею 18 річчя без дозволу та супроводу батька ОСОБА_2.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 позов підтримав на підставах, зазначених у позові.

Відповідач у судове засідання не з»явився, хоча належним чином був сповіщений про судове засідання шляхом направлення повістки з останнім відомим його місцем реєстрації та шляхом оголошення у пресі про виклик його у судове засідання. Причина неявки відповідача у судове засідання суду не відома. Представник позивачки не заперечує ухвалити заочне рішення. На підставі викладеного, враховуючи згоду представника позивача, суд на підставі ст.224 ЦПК України ухвалив розглянути справу у відсутності належно повідомленого про судове засідання відповідача і винести заочне рішення.

Представник третьої особи стосовно позовних вимог висловила думку на розсуд суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав:

судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу 24.01.2005 р. у сторін народилась донька ОСОБА_3.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23.06.2006 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 18 жовтня 2007 року, серія І-ЖС № 038560, виданим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції.

15 квітня 2011 року позивачка одружилася з ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 15 квітня 2011 року , серія 1-ФП № 063835, виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21.01.1994 року №3857-ХІІ.

Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень.

Так, суду позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували відмову батька дитини, яким є відповідач, надати згоду у встановленому законом порядку на виїзд дитини за кордон, рівно як і не наведено обставин, які б унеможливлювали оформити виїзд дитини за кордон через встановлену законом процедуру, що свідчить про те, що підстави для надання суду дозволу на виїзд дитини за кордон відсутні.

Позивачкою не надано жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду дитини за кордон, вказано мета такого виїзду: відпочинок та оздоровлення, однак не додано жодної довідки про стан здоров'я дитини з рекомендаціями лікаря на лікування оздоровлення дитини саме за межами України, також не зазначено конкретний час перебування дитини за кордоном.

Відповідно до ч. 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею вісімнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

З огляду на викладене суд, ухвалюючи рішення, позбавлений можливості задовольнити позов, оскільки позивачка не визначила загальний термін надання такого дозволу, не зазначила при цьому часового проміжку перебування дитини у іноземній державі.

Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавляють батька можливості брати участь у вихованні доньки та можливості спілкування з нею.

У відповідності до вимог ч. 1ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач фактично просить дозволити виїзд дитини за кордон без згоди батька до будь-якої країни на будь-який час до досягнення дитиною повноліття.

Зазначені вимоги позивача суперечать Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, відповідно до яких дозвіл може бути надано до конкретної країни і на визначений проміжок часу.

Крім того, чинним законодавством України не передбачено захист права особи, яке можливо буде порушено у майбутньому.

За таких обставин дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон на майбутнє, з урахуванням припущення позивача, що батько не надасть своєї згоди на виїзд в майбутньому, чинним законодавством України взагалі не передбачено

Виходячи з наведеного, суд у задоволенні позову відмовляє.

Керуючись ст.ст.10,11,209,212-215,224-226 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Смолка І.О.