У х в а л а

іменем україни

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Закропивного О.В., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - служба у справах дітей Калуської районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулось до суду з позовом, в якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_2, у розмірі 1 014 233 грн 25 коп. Способом реалізації предмету іпотеки визначити реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Примусово виселити відповідачів, які проживають у будинку АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 22 вересня 2004 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого останньому було відкрито відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 148 500 грн зі строком повернення до 21 листопада 2022 року, та сплатою 17 % річних за користування кредитними коштами. Відповідно до додаткових угод від 22 листопада 2007 року, від 5 грудня 2007 року, від 18 грудня 2007 року позичальник отримав транши кредитних коштів. В рахунок забезпечення виконання зобов'язань кредитного договору з ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, за яким в іпотеку надано нерухоме майно, а саме: житловий будинок житловою площею 96,3 кв.м, загальною площею 180,5 кв.м, стайня, літня кухня, гараж, вбиральня, із земельною ділянкою площею 0,1640 га, що знаходиться по АДРЕСА_1. Вказував, що ОСОБА_2 належним чином умов кредитного договору не виконав, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість у розмірі 1 014 233 грн 25 коп. Банком було направлено відповідачам вимогу про добровільне звільнення житлового будинку, що перебуває в іпотеці, які залишені ними без задоволення.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 липня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що у банку не було правових підстав не зарахувати суму у розмірі 30 тис. доларів США в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_2 при розрахунку заборгованості, оскільки останній передав їх особисто начальнику відділення - посадовій особі банку ОСОБА_7, з яким укладав договір, для погашення кредиту від 22 листопада 2007 року, і який їх привласнив.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції. При цьому зазначив, що відповідач, який добросовісно виконав покладені на нього договором обов'язки, не може нести майнову відповідальність за рахунок власного майна за зловживання посадових осіб ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», які, будучи наділені банком відповідними повноваженнями, привласнили кошти банку.

Проте, повністю погодитись з висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Судом установлено, що 22 листопада 2007 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії на умовах забезпеченості, повернення, терміновості, платності у розмірі 148 500 грн з оплатою 17% річних, та кінцевим терміном повернення - 21 листопада 2022 року.

Для забезпечення виконання даного кредитного договору між сторонами 22 листопада 2007 року було укладено договір іпотеки, згідно якогоОСОБА_2 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння в цілому, а саме житловий будинок житловою площею 96,3 кв.м, загальною площею 180,5 кв.м, стайня, літня кухня, гараж, вбиральня, із земельною ділянкою площею 0,1640 га, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Вироком Калуського міськрайонного суду від 31 серпня 2012 року засуджено ОСОБА_7 за вчинення злочинів, передбачених ч. ч. 2, 3, 4 ст. 191, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України.

Вказаним вироком встановлено, що 3липня 2007 року між ВАТ «БанкФінанси та Кредит» в особі начальника відділення № 19 м. Калуша ОСОБА_7 та ОСОБА_2 булоукладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит на суму 40 тис. доларів США.

22листопада 2007 року між ВАТ БанкФінанси та Кредит в особі начальника відділення № 19 м. Калуша ОСОБА_7 та ОСОБА_2 з другої сторони укладено кредитний договір, згідно якого позичальнику було видано кредит на суму 148 500 грн.

ОСОБА_2, в рахунок погашення кредитного боргу, у вересні 2008 року, передав ОСОБА_7 70 тис.доларів США.

Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов᾽язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до п. 3.2 та п. 4.3 кредитного договору від 22 листопада 2007 року, якими встановлено механізм погашення заборгованості за кредитним договором, позичальник особисто сплачує тіло та відсотки по кредиту, шляхом зарахування сум на відповідний рахунок банку.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені цією особою.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями ст. 212 ЦПК України. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи.

Апеляційний суд,упорушеннявимог ст. ст. 212- 214, 303, 315 ЦПК України,на зазначені положення закону уваги не звернув,не встановив дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного договору; не врахував, що ОСОБА_2, під час розгляду кримінальної справи, цивільний позов до ОСОБА_7 не заявляв; не надав оцінки доводам позивача про те, що кредитний договір від 22 листопада 2007 року не визнаний недійсним та ніким не оспорений, тобто зобов'язання за ним підлягають виконанню, а також про те, що передача коштів позичальником особисто працівнику банку не є фактичним виконанням кредитних зобов'язань, оскільки погашення кредиту у такий спосіб не передбачено ні законодавством, ні умовами договору.

Таким чином апеляційний суд передчасно погодився з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

За таких обставин ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 липня 2015 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик