Кодимський районний суд Одеської області
___________________________________________________________________________________ Справа № 503/1198/16-ц
Провадження №2/503/578/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2016 року м. Кодима Одеської області

Кодимський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Сопільняка О. М.

при секретарі Вдовиченко В.О.

з участю:

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

прокурора Мазур Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кодима Одеської області цивільну справу за позовом Кодимської районної державної адміністрації Одеської області, як органу опіки та піклування, поданого в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої дитини та відібрання дітей без позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

Кодимська районна державна адміністрація Одеської області, як орган опіки та піклування, 05 липня 2016 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом про позбавлення відповідача ОСОБА_7 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, відібрання у відповідача ОСОБА_7 малолітніх ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та відібрання у відповідача ОСОБА_8 малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 без позбавлення відповідачів батьківських прав щодо цих дітей.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 (діє відповідно до довіреності) позов підтримала та пояснила, що відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 близько п'яти років перебувають під наглядом та супроводом служб, що здійснюють захист інтересів малолітніх дітей.

Протягом цього тривалого часу відповідачі ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню вказаних малолітніх дітей.

Зокрема, відповідач ОСОБА_7 біля п'яти років злісно не займається вихованням та утримання свого сина ОСОБА_9, який весь цей час проживає в сім»ї іншої особи за межами Одеської області. Протягом цього часу ОСОБА_7 зовсім не цікавиться долею дитини, не приймає участі у її вихованні, не утримує її, повністю покинувши дитину на іншу особу, а тому просила позбавити її батьківських прав відносно вказаної малолітньої дитини.

Окрім цього, ОСОБА_7 ухиляється від належного виховання та утримання малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6, матір'ю яких вона є, постійно зловживає спиртними напоями, залишає дітей без нагляду та контролю, не створила належних умов для їхнього проживання.

Внаслідок такого ставлення відповідача ОСОБА_2 до виховання доньок, останні неодноразово вилучались та поміщались до соціальних закладів, оскільки перебували в загрозливих для здоров'я та життя умовах.

Так, малолітня ОСОБА_5 неодноразово перебувала в центрі соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Кодимської райдержадміністрації, з 1 класу навчається в КЗ «Балтська загальноосвітня школа-інтернат №2 І-ІІ ступенів».

Батьком малолітньої ОСОБА_6 є відповідач ОСОБА_8, який також неналежним чином виховує дитину, не створив для неї належних умов існування та проживання.

У зв'язку з тим, що залишення малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з матір'ю ОСОБА_7, а малолітньої ОСОБА_6 - з батьком ОСОБА_8, загрожує їхньому життю та здоров'ю, просила відібрати зазначених малолітніх дітей у відповідачів без позбавлення батьківських прав та передати їх до органу опіки та піклування для подальшого влаштування, що має спонукати відповідачів покращити своє ставлення до виховання дітей, створити для них гідні умови проживання.

При цьому, представник позивача надала до суду висновок органу опіки та піклування №01-29/866 від 25 травня 2016 року про доцільність позбавлення відповідача ОСОБА_7 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1; відібрання у відповідача ОСОБА_7 малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 без позбавлення батьківських прав; відібрання без позбавлення батьківських прав у відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Прокурор Мазур Н.І. в судовому засідання позов Кодимської РДА підтримала та просила його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_7 заявлений позов у частині позбавлення батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 визнала та пояснила, що через матеріальну скруту не могла його утримувати, тому віддала його на виховання матері чоловіка, який є батьком дитини. Останні п'ять років син ОСОБА_9 проживає у вказаної особи, яка займається його вихованням та утриманням. Вона періодично (двічі-тричі на рік) бачиться з дитиною.

Визнала позов і в частині відібрання доньок ОСОБА_5 та ОСОБА_3, погодившись з відсутністю умов для їх належного забезпечення. Водночас, запевнила, що змінить свою поведінку на краще та прийме всіх необхідних заходів для створенням дітям належних умов, після чого наполягатиме на їх поверненні додому.

Відповідач ОСОБА_8 в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про виклик до суду судовою повісткою, від отримання якої відмовився.

Вислухавши пояснення представника позивача, прокурора та відповідача ОСОБА_7, дослідивши наявні у справі письмові докази, суд визнає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_7 є матір'ю малолітніх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (батько якого помер), ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (батько записаний відповідно до ч.1 ст.135 СК України) та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, що крім пояснень сторін підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1, виданого 20 лютого 2006 року Студенянською сільською радою Кодимського району Одеської області, НОМЕР_2, повторно виданого 06 лютого 2007 року Загнітківською сільською радою Кодимського району Одеської області та серії НОМЕР_3 виданого 18 лютого 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області.

Батьком малолітньої ОСОБА_6 є відповідач ОСОБА_8

Стаття 51 Конституції України, а також статті 150 і 180 Сімейного кодексу України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх дітей до їх повноліття.

Крім цього, стаття 12 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ зобов'язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина.

Такий же обов'язок щодо виховання та розвитку дитини на батьків покладає і стаття 59 Закону України "Про освіту".

У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи.

Судом на підставі пояснень представника позивача ОСОБА_1, а також наявних у справі письмових документів достовірно встановлено, що відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 протягом тривалого часу ухиляються від виконання батьківських обов'язків відносно своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_6

Окрім цього, відповідач ОСОБА_7 ухиляється від належного виконання батьківських обов'язків відносно малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_4, зокрема від їх належного виховання та утримання, не забезпечує їх, не створює їм будь-яких умов для існування та розвитку, не забезпечує їх належними умовами проживання, лікуванням, одягом, засобами навчання, продуктами харчування тощо.

Так, відповідач ОСОБА_7 біля п'яти років злісно не займається вихованням та утримання свого сина ОСОБА_9, який весь цей час проживає в сім»ї іншої особи за межами Одеської області. Протягом цього часу ОСОБА_7 зовсім не цікавиться долею дитини, не приймає участі у її вихованні, не утримує її, повністю залишивши дитину на іншій особі.

Питання про виконання відповідачами своїх батьківських обов'язків по вихованню зазначених неповнолітніх дітей неодноразово розглядалось органом опіки та піклування Кодимської районної державної адміністрації, а також службою у справах дітей Кодимської РДА.

За результатами розгляду цього питання неповнолітня ОСОБА_4 неодноразово вилучалась у відповідача ОСОБА_7, оскільки перебування з матір'ю загрожувало її життю та здоров'ю.

Однак, незважаючи на прийняті заходи, відповідач ОСОБА_7 продовжує ухилятись від належного виховання своїх дітей.

Така поведінка відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 свідчить про їх ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню зазначених малолітніх дітей.

Способами захисту інтересів неповнолітніх дітей є відібрання їх від батьків без позбавлення їх батьківських прав та позбавлення батьківських прав того з батьків, який неналежно виконує свої батьківські обов'язки.

Так, відповідно до ч.2 ст.164 СК України батько або мати можуть бути позбавлені батьківських прав відносно дитини, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по її вихованню.

Аналізуючи вказану норму суд приходить до висновку про те, що ухилення від виконання обов'язку по вихованню дитини є актом свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити в майбутньому.

В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

В п.16 цієї ж постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками.

Таким чином, в ході судового розгляду справи отримані достовірні відомості, які свідчать про навмисне та злісне невиконання відповідачем ОСОБА_7 своїх обов'язків по вихованню малолітнього сина ОСОБА_4, оскільки протягом тривалого часу (протягом п'яти років) дитина проживає окремо від матері, перебуває поза її впливом та наглядом, без її виховання та материнської турботи.

Відповідач ОСОБА_7 не проявляє відносно сина належної турботи та уваги, не приймає участі у його вихованні, утриманні та лікуванні, не піклується про стан його здоров'я та розвитку, хоча зобов'язана це робити та має таку можливість. Тривалість такого ухилення свідчить про злісність дій ОСОБА_7

Вказані обставини в розумінні принципу 6 Декларації прав дитини є винятковими.

У справах про позбавлення батьківських прав, при винесенні рішення суд враховує положення ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, відповідно до якої в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З огляду на ці обставини та на підставі відомостей, які характеризують особу відповідача ОСОБА_2 з вкрай негативної сторони, суд вважає недоцільним застосування заходів, щодо покращення її поведінки та ставлення до виховання сина, зокрема у відповідності з п.18 вищезазначеної постанови Пленуму ВСУ його попередження про необхідність зміни свого ставлення до дитини, оскільки з огляду на характер її поведінки та тривалість ухилення такі заходи є зайвими і не дадуть позитивного результату, зокрема не призведуть до покращення ставлення відповідача до виховання дітей, а тому вважає необхідним позов в цій частині задовольнити.

Стосовно відібрання малолітньої ОСОБА_5 у відповідача ОСОБА_7 та малолітньої ОСОБА_6 у відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_10 без позбавлення батьківських прав, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог і в цій частині, оскільки судом встановлено факт ухилення відповідачів від виконання батьківських обов'язків відносно вказаних малолітніх дітей, відсутність для дітей необхідним умов для проживання, існування та розвитку, перебування дітей в загрозливих для їх здоров'я та життя умовах.

Так, згідно ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання.

Відповідно до ч.3 вказаної статті якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.

Так Європейським суд з прав людини в рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» вказав, що у будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини.

Окрім цього, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені і документально підтверджені судові витрати, до яких згідно ст.79 ЦПК України відноситься судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Згідно з ч.2 ст.88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.213, 215,218 ЦПК України, суд-

в и р і ш и в:

Позов Кодимської районної державної адміністрації Одеської області задовольнити.

Позбавити ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відібрати у ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, малолітніх ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 без позбавлення її батьківських прав відносно вказаних малолітніх дітей.

Відібрати у ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 малолітню доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 без його позбавлення батьківських прав відносно вказаної малолітньої дитини.

Передати малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 Кодимській районній державній адміністрації для подальшого влаштування.

Стягнути зі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 солідарно на користь держави судовий збір в сумі 551 грн.20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Одеської області через Кодимський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О. М.Сопільняк