Суддя Бугера О. В.
Справа № 644/2139/16-ц
Провадження № 2/644/1138/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року Орджонікідзевський районний суд м.Харкова у складі:

Головуючого судді Бугери О.В.,

При секретарі Ілові А.В.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду Орджонікідзевського районного суду м.Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТВ фірма «Елавус ЛТД» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, та компенсацію за нараховану та не виплачену заробітну плату, 3-я особа ОСОБА_2, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачем подано до суду відповідний позов 01.03.2016 року. В обґрунтування позову зазначено, що з 01.07.2010 року по 15.10.2013 року він працював на ТОВ фірма «Елавус ЛТД» на посаді головного механіка, та був звільнений за ст.36 КЗпП України за згодою сторін. 17.04.2014 року з відповідача на його користь було стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з серпня 2013 року по жовтень 2013 року в сумі 16141,39 гривень. Кошти були ним отримані в повному обсязі лише 03.12.2015 року. Вважав, що відповідачем порушено вимоги ст.ст. 115, 116 КЗпП України щодо термінів виплати заробітної плати при звільненні, а тому у відповідача настає відповідальність передбачена ст.117 КЗпП України. Відповідно до вимог Постанови КМУ від 21.02.2001 року №159 визначено порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням термінів їх виплати. Відповідно до вимог Постанови КМУ від 08.02.1995 року №100 визначено порядок розрахунку середньої заробітної плати. Згідно до Порядку середньоденна заробітна плата складає 259,09 гривень (виходячи з розрахунку 5700+5700 гривень/44 дня. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні період з 16.10.2013 року по 02.12.2015 року, за 413 робочих днів, складає 107004,17 гривень (259,09 гривень х 413 днів). Розмір компенсації втрати частини трудових доходів складає 84486 гривень 32 копійки, з урахуванням індексу інфляції станом на 02.12.2015 року. Просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку та компенсацію втрати частини доходів.

В судовому засіданні позивач свої доводи підтримав, суду пояснив, що дійсно перебував в трудових стосунках із підприємством, при звільненні з ним не було проведено повних розрахунок, він був змушений звертатись до суду та сума заборгованості була стягнута з відповідача в розмірі 16141,39 гривень. Фактично сума заборгованості була виплачена за судовим рішенням йому лише 03.12.2015 року. В подальшому подав суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав письмові заперечення проти позову. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що дійсно відповідно до судового наказу було стягнуто заборгованість з відповідача на користь позивача, але оскільки власник боржника не був проінформований щодо справи, та наказ не було оскаржено. Достовірність даних в розрахункових листах перевірити не є можливим внаслідок захоплення території підприємства невідомими особами та заволодіння документацією. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 23.10.2015 року у справі №922/3048/15 було затверджено кредиторські вимоги до відповідача, у тому числі й вимоги позивача у розмірі 16141,39 гривень. Кредиторська вимога позивача була виконана в грудні 2015 року ТОВ «Центр нерухомості Рідна Україна», як представником засновника боржника, в порядку ст.528 ЦК України. Ухвалою від 15.10.2016 року провадження у справі про банкрутство відповідача припинено, у звязку із задоволенням всіх кредиторських вимог, у тому числі грошових вимог позивача про виплату заборгованості по заробітній платі. Вважав, що розмір відповідальності визначений позивачем у справі є безпідставним. Просив врахувати вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-ІV, п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 19.12.2014 року №13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя», якими визначено практику Суду як джерело право. З урахуванням зазначеного, посилався на рішення у справі «Меньшакова проти України», яким визначено, що частина друга ст.117 КЗпП України не передбачає виплату компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої ст.117. Тобто, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як сума була встановлена судом. З урахуванням викладеної позиції та наявність спору про розміри належних до виплати сум, підстав для задоволення вимог позивача на підставі ст.117 КЗпП України немає. В даному випадку наявне зобовязання не виплатити суму заборгованості по заробітній платі, а виконати судове рішення на користь позивача, що не регулюється нормами трудового права. Також зазначав, що відповідальність передбачена ст.117 КЗпП України настає за наявності сукупності юридичних фактів, в тому числі наявності вини у діях власника, або уповноваженої особи. Оскільки підприємством значний обсяг продукції постачався на митну територію Російської Федерації, а з 14 серпня 2013 року відбулась фактична блокада поставок товарів з України на територію Російської Федерації, окрім того з січня 2014 року значно обмежилась поставка продукції до АР Крим, підприємств, що розташовані на території м.Донецька та Донецької області, та як наслідок падіння обсягів виробництва продукції, це фактично унеможливило наявність у діях підприємства винних дій, які потягнули за собою несвоєчасне проведення розрахунків підприємств. Також вважав, що правових підстав для регулювання відповідних спірних відносин з урахуванням вимог частини другою статті 233 КЗпП України немає. Окрім того, позивач пропустив строк позовної давності, оскільки три місці встановлені законом слід відраховувати з моменту публікації оголошення у пресі про банкрутство від 24.06.2015 року. Просив відмовити в задоволенні позову. Додатково подавав пояснення в порядку ст.27 ЦПК України, з яких вбачається, що заробітна плата є винагородою в розумінні ст.1 Закону України «Про оплату праці», а виплати, які підлягають стягненню згідно до ст.117 КЗпП України з вини власника або уповноваженої особи на користь звільненого працівника не є винагородою за виконану роботу. Суми нараховані працівникові за час затримки розрахунку при звільненні не належать до фонду оплати праці. Відповідно до вимог ч.4 ст.23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» суми фінансових санкцій, передбачених ст.117 КЗпП України не є заробітною платою звільненого працівника. Грошова вимога позивача про стягнення додаткових грошових коштів не була заявлена у справі №922/3048/15 упродовж строку, встановленому для їх подання, тобто не є конкурсною. Виключно з вини позивача не було проведено власником перерахування виплати відповідної компенсації за затримання розрахунку, оскільки ним не було подано відповідні вимоги впродовж розгляду справи господарським судом. Також в запереченнях від 17.05.2016 року представник посилався на те, що позивачем невірно проведено розрахунок компенсації. А саме, величина приросту індексу споживчих цін з листопада 2013 року по листопад 2013 року складає 73,23%, тому сума компенсації повинна складати за період з листопада 2013 року по листопад 2015 року 11820 гривень 15 копійок. Просив врахувати, що сума компенсації обчислюється з урахуванням грошового доходу після утримання податків і обовязкових платежів. В запереченнях від 01.08.2016 року представник відповідача також посилався на те, що в даному випадку підлягає застосуванню спеціальний Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», позивач не заявив про свої вимоги, як кредитор в рамках господарської справи, щодо виплати середнього заробітку та компенсації, а тому вимоги позову задоволенню не підлягають. Подані пояснення та заперечення долучені до матеріалів справи.

3-я особа ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, причини його неявки суду не відомі.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тобто, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок виплатити всі суми, що належать йому, а у разі невиконання такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Судом встановлено, що позивач працював у відповідача з 01.07.2010 року та 15 жовтня 2013 року був звільнений відповідно до ст.36 КЗпП України за згодою сторін (а.с.4-5).

В день звільнення з позивачем не було проведено повного розрахунку, зокрема, не виплачено заборгованість із заробітної плати. Позивачем було подано до Орджонікідзевського районного суду м.Харкова заяву пр овидачу судового наказу та 26.03.2014 року було видано відповідний судовий наказ, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі за період з серпня по жовтень 2013 року в розмірі 16141 гривень 39 копійок. (а.с.6).

Зазначена заборгованість була виплачена позивачу 03.12.2015 року.

Доводи відповідача про пропуск тримісячного строку на звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України, перебіг якого починається з ухвалення судового наказу про стягнення на користь позивача заборгованості із заробітної плати, є безпідставними.

Згідно розяснень, що містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно з якими непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 26.12. 2011 року.

Повний розрахунок із позивачем був проведений лише 03 грудня 2015 року. З позовом він звернувся 01. 03. 2016 року із дотриманням строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпПУ.

Таким чином, доводи відповідача про пропуск позивачем строку на звернення до суду з позовом є безпідставними.

Як вбачається із змісту ухвали господарського суду Харківської області від 15.01.2016 року у справі №922/3048/15 23.06.2015 року було порушено справу про банкрутство ТОВ фірми «Елавус ЛТД», ухвалою від 23.10.2015 року був затверджений реєстр кредиторів, 16.12.2015 року в рамках даної справи надійшла заява ТОВ «Центр Нерухомості Рідна Україна» про заміну кредиторів у справі, в тому числі й позивача з кредиторськими вимогами в розмірі 16141,39 гривень, як правонаступника, 30.12.2016 року надійшла заява від ТОВ «Центр Нерухомості Рідна Україна» про припинення провадження у справі у звязку із повною сплатою заборгованості конкурсних кредиторів відповідно до реєстру. Цією ж ухвалою було припинено провадження про банкрутство, дія мораторію на задоволення вимог кредиторів припинена (а.с.67-71).

У трудових правовідносинах такі поняття як зобовязання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобовязання не застосовуються. Такі терміни використовуються в низці статей Цивільного та Господарського кодексів України.

За структурою КЗпП України ст. 117 цього Кодексу, якою визначено підстави виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відноситься до розділу VII Оплата праці.

Аналізуючи норми ст. 2 Закону України Про оплату праці й ст. 117 КЗпП України, слід дійти висновку про те, що відносини стосовно виплати заробітної плати за своєю правовою природою є трудовими, а не цивільними чи господарськими. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобовязання. Це є компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що дія мораторію не поширюється на вимоги колишніх працівників про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З урахуванням наведеного, доводи представника відповідача щодо застосування до зазначених правовідносин вимог спеціального Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» щодо введення мораторію на задоволення вимог кредиторів», судом не приймаються.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цього визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, як зазначає Верховний Суд України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум. Після виплати суми заборгованості по заробітній платі, яка була встановлена судовим рішенням, в рамках господарської справи, позивачем було подано до місцевого загального суду позов про стягнення середнього заробітку та компенсації.

Розмір суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню, визначається за правилами встановленими Порядком, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року.

Представником відповідача довідка про розмір середньомісячної заробітної плати суду надана не була з мотивів відсутності первинної документації на підприємстві, про що надано витяг з ЄРДР. З копії витягу з кримінального провадження №0000572 вбачається, що 18.02.2016 року до реєстру внесено відомості від ОСОБА_3, що є директором ТОВ фірма «Елавус ЛТД», що невстановленими особами самовільно, всупереч установленому законом порядку чиняться перешкоди в доступу до території заводу (а.с.26).

Суд вважає за можливе взяти до уваги розрахункові листи про нараховану та виплачену заробітну плату, що були надані позивачем. Доводи сторони відповідача в частині того, що ці листи не є можливим брати до уваги, оскільки інформацію в них не можливо перевірити суд вважає необґрунтованими. Будь-яких доказів з боку відповідача щодо наявності невідповідності нарахованих сум суду не було надано, клопотань про витребування інформації персоніфікованого обліку щодо позивача не заявлялось. Окрім того, розмір заборгованості перед позивачем був встановлений судовим рішенням, а саме судовим наказом, а також ухвалою господарського суду щодо визначення кредиторської заборгованості. Так, з наданих позивачем розрахункових листів за останні два місяці, що передували звільненню, вбачається, що заробітна плата позивача за останні 2 місяці перед звільненням становила: серпень 2013 року 5700 гривень та за вересень 2013 року 5700 гривень. (а.с.7). Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача буде становити 259,09 гривень. Період затримки складає 413 робочих днів ( з 16.10.2013 року по 02.12.2015 року). Тобто, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 107004 гривні 17 копійок. Тобто, вимоги позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно зпостановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у звязку з несвоєчасним виконанням рішення. Суд частково погоджується із доводами сторони відповідача щодо невірно проведеного розрахунку позивачем. Так, величина приросту індексу споживчих цін з жовтня 2013 року по листопад 2015 року складає 66,1% (за жовтень-грудень 2013 рік 1,1%; за 2014 рік 24,9%; за січень-листопад 2015 року 40,1%). Тобто, сума компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків виплати суми з жовтня 2013 року по листопад 2015 року складає 66,1%х16141 гривень 39 копійок = 10669 гривень 46 копійок. При цьому суду не погоджується із доводами сторони відповідача в частині недоведеності позивачем показників включених до розтахунку компенсації, відповідно до вимог п.4 Порядку, згідно до якого сума компенсації обчислюється з урахуванням грошового доходу після утримання податків і обовязкових платежів. В даному випадку сума заборгованості, яка підлягає виплаті позивачу встановлена судовими рішеннями, додатковому доведенню не підлягає. З урахуванням зазначеного, вимоги позивача в частині стягнення суми компенсації підлягають частковому задоволенню на суму 10.669 гривень 46 копійок.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам. Заявлено вимоги позивачем про стягнення середнього заробітку в розмірі 107004 гривні 17 копійок, а також компенсації в розмірі 84486 гривень 32 копійки. Позовні вимоги судом задовольняються частково, в розмірі стягнення середнього заробітку - 107004 гривні 17 копійок, а також компенсації 10669 гривень 46 копійок. Тобто, позовні вимоги задоволені на 61,5%. При поданні позову підлягав сплаті судовий збір в розмірі 1914,90 гривень. Позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору. З урахуванням зазначеного з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1177,66 гривень (1914,90 гривень х 61,5%).

Керуючись ст.ст. 94, 116, 117, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 59, 60, 212-215 ЦПК України, ст.ст.1,2, 34 Закону України «Про оплату праці», Закону України "Про судовий збір", суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ТОВ фірма «Елавус ЛТД» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за період затримки розрахунку за період з 16.10.2013 року по 02.12.2015 року в розмірі 107004,17 гривень, компенсацію за нараховану та невиплачену заробітну плату з урахуванням індексу інфляції в розмірі 10669 гривень 46 копійок, а всього 117673 (сто сімнадцять тисяч шістсот сімдесят три) гривні 63 копійки.

Стягнути з ТОВ фірма «Елавус ЛТД» на користь держави судовий збір в сумі 1177 (одна тисяча сто сімдесят сім) гривень 66 копійок.

Повний текст рішення виготовлений 02.11.2016 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження. Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Харківської області через Орджонікідзевський районний суд м.Харкова шляхом подання протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Головуючий: суддя Бугера О.В.