Справа № 591/8106/15-ц
Провадження № 2/591/357/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2016 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого: судді Бурда Б.В. при секретарі: Слабко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Виконавчого комітету Сумської міської ради, 3-я особа ПАТ «Брокбізнесбанк» про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач свої вимоги мотивує тим, що 31.10.1992 року він та ОСОБА_2 вступили у зареєстрований шлюб та з того часу він в якості члена сімї вселився та став проживати у ІНФОРМАЦІЯ_1. У 1999 році усіма мешканцями спірної квартири була досягнена домовленість про приватизацію квартири, а оформленням усіх документів займалася ОСОБА_2 В серпні 2015 року на адресу його проживання з Зарічного районного суду м. Суми надійшла ухвала суду про відкриття провадження у цивільній справі та позовна заява ПАТ «Брокбізнесбанк» з якої він дізнався про те, що спірна квартира була приватизована лише відповідачами. Зазначив, що на час укладення договору іпотеки він був вже зареєстрований у спірній квартирі, але передача квартири у іпотеку банку була здійснена без його відома та згоди. Посилаючись на те, що приватизації спірної квартири була проведена без його участі, хоча він мав право на участь у приватизації квартирі, просить визнати недійним та скасувати Розпорядженням № 1823 від 07.07.1999 року управління комунального майна та приватизації, визнати недійсним свідоцтво про право власності на спірну квартиру, яке видане на імя відповідачів.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав.

Відповідачі повідомлялися про час та місце розгляду справи, але до суду не зявилися. Відповідач ОСОБА_2 подала суду заяву про визнання позову та розгляд справи за її відсутністю.

Представник 3-ї особи позов заперечив та зазначив, що з наданих позивачем доказів вбачається, що останній на час приватизації квартири був зареєстрований за іншою адресою, а участь у приватизації мають право брати особи, які постійно проживали у спірному житловому приміщенні разом з наймачем та вели з ним спільне господарство. Заявив клопотання про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що позивач надавав письмову згоду на передачу спірної квартири в іпотеки, а тому з того часу мав знати про порушення своїх прав. Також зазначив, що при вирішенні питання про строки позовної давності підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963 року.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника 3-ї особи, дослідивши фактичні обставини справи у межах заявлених позовних вимог та перевіривши їх доказами наданими сторонами, вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 17 грудня 1998 року (а.с. 45 зв. бік) до управління комунальної власності та приватизації Сумського міськвиконкому від наймача квартири ОСОБА_2 надійшла заява за підписом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про приватизацію квартири АДРЕСА_1.

Із заявою до органу приватизації також була подана довідка про склад сім'ї наймача (а.с. 46) квартири видана ВЖРЕУ-3, згідно з якою у квартирі АДРЕСА_2 мешкають і мають право на житло дві особи особи: ОСОБА_2. (основний наймач), ОСОБА_3 (син наймача).

07 липня 1999 року (а.с. 45) розпорядженням № 1823 Управління комунального майна та приватизації Сумської міської ради квартира АДРЕСА_3 передано у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Відповідно до вказаного розпорядження Управлінням комунального майна та приватизації Сумської міської ради видано свідоцтво від 12 липня 1999 року про право власності на житло, яке зареєстроване обласним бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 673 (а.с. 8).

Суд вважає, що відсутні підстави для скасування приватизації та не може прийняти до уваги посилання позивача на те, що на час здійснення приватизації спірної квартири він мешкав у ній в якості члена сімї наймача з яким вів спільне господарство.

Відповідно до ч.1,2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права;визнання правочину недійсним; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 10, 11 ЦПК України суд вирішує справи на засадах змагальності, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених позовних вимог, на підставі поданих ними доказів.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки (надалі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Вимогами ч.ч.2, 3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК Української РСР, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК Української РСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом із іншими членами сімї.

В абз. 1, 2 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року, з послідуючими змінами, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснено, що відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

В той же час, будь-яких належних доказів на підтвердження факту вселення з дотриманням встановленого законом порядку до спірної квартири до прийняття рішення про передачу відповідачам у власність квартири позивачем не надано, як не надано позивачем й доказів того, що він фактично постійно мешкав у цій квартирі в якості члена сімї наймача на час вчинення оспорюваних дій з приватизації.

Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», у поєднанні з нормами ст.ст.1, 6, 9, 61 ЖК України, ст.29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст.64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

В той же час, судом встановлено, що на момент приватизації спірної квартири позивач зберігав за собою право користування іншим житловим приміщенням за адресою м. Суми пл.. Горького, 6 кв. 67, що підтверджується його реєстрацією за цією адресою (а.с. 6).

Як вбачається з копії паспорту позивача у спірній квартирі він був зареєстрований лише 13.06.2003 року.

У судовому порядку позивачем не встановлювався факт його проживання разом з відповідачами за іншою, крім місця реєстрації, адресою.

Визнання відповідачем ОСОБА_2 позову (а.с. 20) суд не може визнати, оскільки воно порушує права та інтереси інших осіб (зокрема 3-ї особи та іншого відповідача).

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив на те, що про порушення своїх прав він дізнався після надходження позову ПАТ «Брокбізнесбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки спірну квартиру, якій був заявлений до ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Представник Банку в судовому засіданні підтвердив, що дійсно існує судовий спір, повязаний з невиконання цивільного зобовязання, яке було забезпечено іпотекою квартири АДРЕСА_4. За даним позовом постановлене судове рішення, яке наразі не набрало законної сили.

Як вбачається з копії нотаріально посвідчених заяв ОСОБА_1 (а.с. 72,73), позивач не лише знав про передачу спірної квартири в іпотеку, але й надав ОСОБА_2 на це згоду.

Наведене у своїй сукупності свідчить на те, що даний позов та заява відповідача ОСОБА_2 про визнання позову, подані до суду виключно з метою уникнення цивільної відповідальності та запобігання відчуження спірної квартири.

Враховуючи наведені обставини суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення своїх та, зокрема, того що на момент приватизації він вселився з дотриманням встановленого законом порядку до спірної квартири в якості члена сім'ї наймача та дана квартра була його постійним місцем проживання.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду (для осіб, що не були присутні при проголошення рішення, в той же строк з часу вручення копії рішення) апеляційної скарги. Суддя