Ухвала

іменем україни

04 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Нагорняка В. А., Юровської Г. В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Оноківської сільської ради про визнання права власності за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_4, яка діє через представника ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Закарпатської області від

13 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до Оноківської сільської ради про визнання права власності за набувальною давністю, обґрунтовуючи який зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мачуха ОСОБА_6 Згідно виписки з рішення від 09 серпня 1989 року

№ 121 ВК Ужгородської районної ради народних депутатів мачусі надано дозвіл оформити право власності на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 Будівництво вказаного будинку здійснювалося: ОСОБА_6 (мачухою), ОСОБА_7 (батьком) та нею особисто, що можуть підтвердити свідки. До смерті її батька та мачухи питання щодо розміру часток у даному майні не вирішувалося. Дітей у подружжя не було, а сестри мачухи - ОСОБА_8, ОСОБА_9 та брат ОСОБА_10 померли. Про існування інших спадкоємців після смерті ОСОБА_6 їй не відомо.

Оскільки позивач добросовісно, безперервно, відкрито на протязі більше 10 років володіє вказаним будинком, то просила суд на підставі встановлення факту її участі у будівництві визнати за нею за набувальною давністю право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04 серпня 2015 року даний позов задоволено. Визнано на підставі встановлення факту участі у будівництві та строку володіння за набувальною давністю право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою:

АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 13 листопада

2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до Оноківської сільської ради про визнання права власності за набувальною давністю.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, яка діє через представника ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив з відсутності обставин, передбачених ст. 344 ЦК України.

Так, судом встановлено, що свідоцтво на забудову вказаного будинку видано Оноківською сільською радою 12 червня 1974 року на ім'я ОСОБА_10.

Згідно свідоцтва про право на спадщину від 06 жовтня 1994 року спірний будинок входить до спадкового майна після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6, спадкоємцями якої є: ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_11 в рівних долях.

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. На випадок своєї смерті вона залишила заповіт від 05 червня 2001 року, згідно якого все своє майно заповіла ОСОБА_12, який прийняв спадщину після померлої шляхом подачі 10 грудня 2001 року до нотконтори відповідної заяви.

З долученого до заперечення на апеляційну скаргу рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 лютого 1998 року вбачається, що свідоцтво про право на спадщину від 06 жовтня 1994 року про успадкування ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 спірного домоволодіння скасовано частково та визнано за ОСОБА_13 та ОСОБА_14 право власності на 1/8 частину спірного будинку кожному. Однак зазначене рішення ухвалою апеляційного суду від 17 березня 1998 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду Ужгородським міськрайонним судом ухвалено рішення від 14 вересня 1998 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_13 та ОСОБА_14 - відмовлено.

Виходячи з наведеного суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що спірне майно входить до складу спадкової маси, право власності на яке переходить відповідно до Книги 6 ЦК України, а не на підставі ст. 344 ЦК України.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Не можуть бути також враховані доводи касаційної скарги щодо наявності підстав для визнання права власності на підставі ч. 2 ст. 357 ЦК України, відповідно до якої якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Вказана норма права регулює визначення часток у праві спільної часткової власності між співвласниками майна, однак позивач не є співвласником спірного майна.

Отже, підстав для скасування оскаржуваного судового рішення немає, а тому його необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє через представника ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 13 листопада

2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т. О. Писана В. А. Нагорняк Г. В. Юровська