АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи: 647/1265/15-ц Головуючий в І інстанції: Кириленко М.О. Номер провадження: 22-ц/791/224/16 Доповідач: Вейтас І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 року колегія судців судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого ВейтасІ.В.,

Суддів: Радченка С.В.,

ОСОБА_1,

секретар ГуровД.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на заочне рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 15 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що на ресурсі auto.ria в мережі Інтернет, він знайшов обяву про продаж автомобіля «Toyota Rav 4» 2013 року випуску, без пробігу, за 500 000 гривень. З телефонної розмови він дізнався, що автомобіль належить лізинговій компанії, і знаходяться у м. Первомайськ Миколаївської області, за адресою вул. Коротченко 8-А.

Зустрівшись за зазначеною вище адресою, для здійснення купівлі даного автомобіля із ОСОБА_3 яка розмістила обяву про продаж автомобіля і являється співробітником компанії, позивач за запевненнями останньої, що фізично зазначений автомобіль перебуває на складі у м. Харкові і для того щоб автомобіль представити йому на огляд і здійснити подальше документальне оформлення договору купівлі-продажу, сплатив у відділенні AT «ОСОБА_4 Аваль» на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна» аванс за виписаною квитанцією у розмірі 10% вартості автомобіля, що складає 50000 гривень, а також комісію банку, у розмірі 1% від суми платежу, у сумі 500 (пятсот) гривень.

Після чого ОСОБА_3, заповнила договір фінансового лізингу №01529, а на його запитання і небажання укладати договір фінансового лізингу пояснила, що інших бланків у них немає, а умови договору про фінансовий лізинг його не стосуються, оскільки він виплачує повну вартість автомобіля достроково фірма ТОВ «Євролізинг Україна» випише довідку-рахунок, яка буде підставою для постановки автомобіля на облік в органах ДАІ.

За домовленістю вранці 12.05.2015 року представник ТОВ «Євролізинг Україна» повинен був звязатись з ним та надати для огляду автомобіль «Toyota Rav 4».

Не дочекавшись дзвінка, сам зателефонував в офіс ТОВ «Євролізинг України» і попросив у них розяснень. Як у телефонній так і в особистій розмові в приміщені Київського офісу представник ТОВ «Євролізинг Україна» пояснив, що автомобілів які є предметами лізингу, у власності компанії немає взагалі, а після сплати ним половини заявленої вартості компанія розпочне пошук такого автомобіля.

Позивач, посилаючись на те, що представник відповідача ввів його в оману, щодо наявності автомобіля, та вказуючи, що умови договору не відповідають діючому законодавству та порушують його права як споживача, з врахуванням уточнень зроблених під час розгляду справи, просив визнати договір фінансового лізингу недійсним та стягнути з відповідача 50 000 грн. сплачених, в якості авансового платежу, 500 грн. комісії банку за перерахування коштів, 10 000 грн. витрат на правову допомогу та витрати на сплату судового збору.

Заочним рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 15 вересня 2015 року позовні вимоги задоволені частково.

Визнано недійсним з моменту укладання Договір фінансового лізингу № 01529 від08.05.2015 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» та ОСОБА_2; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_2 50500 грн., сплачених як авансовий платіж та комісія банку за перерахування авансового платежу; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_2 630 гривень; у задоволенні іншої частини позову відмовлено.

В апеляційній скарзі товариство з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» пославшись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_2 вважає рішення суду законним та обґрунтованим та просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія судців прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що положення договору фінансового лізингу № 01529 від 08.05.2015 року порушують вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів», в нього включені несправедливі умови по відношенню до споживача, також вказаний договір не відповідає нормам ЗУ «Про фінансовий лізинг». Колегія судців вважає такий висновок суду правильним.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_2 та ТОВ "Євролізинг Україна"08.05.2015 року укладено договір фінансового лізингу № 01529, відповідно до умов якого лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль «Toyota Rav 4» 2013 року випуску) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором (а.с.7-16).

Цього ж дня ОСОБА_2 сплатив на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна» 50 000 гривень. Призначення платежу «згідно договору № 01529» (а.с. 13).

Доводи апеляційної скарги, про те, що судом в порушення вимог закону визнано умови вказаного договору несправедливим, колегія судців вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по- третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Судом першої інстанції встановлено, що зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили конкретного постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначились з вартістю предмета лізингу та, як наслідок, не погодили графік сплати лізингових платежів, який в договорі неодноразово згадується як Додаток № 3 але його не було надано.

У пункті 8.2 оспорюваного Договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (21276,60 дол. США). За умовами договору вона може бути змінена, в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні (8.3 Договору).

При цьому, зі змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу.

Також, із Договору та додатку №2 (специфікація) вбачається, що предмет фінансового лізингу належним чином не визначений, зокрема відсутні технічні та індивідуальні характеристики транспортного засобу, рік його випуску, продавець (постачальник), ціна у грошовій одиниці України.

У пункті 4.3 Договору вказано, що разом з підписанням акту приймання передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток №3 до даного договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акту приймання передачі предмета лізингу.

Згідно пунктів 12.1, 12.13 Договору лізингоодержувач не має права відмовитись від запропонованого та повинен пристати на пропозицію відповідача, а у разі відмови договірможе бути розірваний. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає, крім того на лізингоодержувача накладаються додаткові фінансові санкції (а.с.11).

Відповідно до п. 3.2.7 Договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати оспорюваний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови Продавця здійснити продаж/або поставку Предмета лізингу та у разі не обрання предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені кошти за мінусом пятдесяти відсотків від сплаченого лізингоодержувачем адміністративного платежу (а.с.8).

Таким чином, за невиконання договірного зобов'язання лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем, а навпаки одержує від нього вигоду у розмірі пятдесяти відсотків від сплаченого лізингоодержувачем адміністративного платежу.

Така умова договору є несправедливою, як сама по собі, так і з огляду на те, що згідно п. 12.1 цього договору наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 40% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми адміністративного платежу.

Відповідно до п. 10.1 оспорюваного Договору лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток №3 до договору). Кожен лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 21% річних на залишок частини від обсягу фінансування; частину вартості предмета лізингу; комісію за супроводження договору в розмірі 7 відсотків.

Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3) та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування.

Відповідно до п. 10.4 Договору у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання, до купівлі транспортного засобу підписати додаток № 3 до даного договору із встановленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі (а.с.10).

Пунктами 1.7, 9.7 оспорюваного Договору передбачено обов'язок сплати лізингоодержувачем до моменту передачі йому предмета лізингу ( протягом 120 робочих днів) різниці до вже сплаченого авансового платежу.

В такий спосіб лізингоодержувач передбачає імовірне подорожчання предмета лізингу. Однак, в договорі не передбачено дій лізингодавця, зокрема повернення частини сплаченого авансового платежу лізингоодержувачу, як надмірно сплаченої суми у випадку придбання транспортного засобу за нижчою ціною, що не виключено в умовах нестабільності цінової політики.

Зміст спірного договору фінансового лізингу від 08 травня 2015 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 8.17, розділ 10 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягомгарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, як встановлено судом першої інстанції, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Представником відповідача під час розгляду справи апеляційним судом було підтверджено, що у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Вказаний правовий висновок зроблений Верховним Судом України в справі №6-2766цс15 16 лютого 2015 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що при встановлені фактичних обставин справи судом першої інстанції не порушено норми процесуального права, а при ухваленні судового рішення правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Однак, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, судом першої інстанції помилково стягнуто з відповідача комісію банку сплачену позивачем за перерахування коштів в сумі 500 гривень, оскільки вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню та стягненню з відповідача, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_2 500 гривень комісії банку за перерахування платежу скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, відповідно рішення суду в частині стягнення 50500 гривень змінити, зменшивши стягнуту суму з 50500 гривень до 50000 гривень.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки на користь позивача стягнуто 50 000 гривень, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду в частині стягнення витрат на сплату судового збору зменшивши суму з 630 гривень до 500 гривень та доповнити словами «витрати на сплату судового збору».

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу, в силу принципу диспозитивності, не перевірялось колегією судів, так як ніким не оскаржувалось.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.І ст. 307, ст.ст. 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» задовольнити частково.

Заочне рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 15 вересня 2015 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_2 500 гривень комісії банку за перерахування платежу скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, відповідно рішення суду в частині стягнення 50500 гривень змінити, зменшивши стягнуту суму з 50500 гривень до 50000 гривень.

Вказане рішення суду в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_2 630 гривень змінити, зменшивши суму з 630 гривень до 500 гривень та доповнити словами «витрати на сплату судового збору».

Рішення суду в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.В.Вейтас

Судді: С.В.Радченко

ОСОБА_1