У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16грудня 2016 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі - Власенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро справу за скаргою ОСОБА_1, заінтересовані особи - Красногвардійський відділ державної виконавчої служби м.Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, старший державний виконавець Красногвардійського відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2, старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство «Банк «Демарк», на неправомірні дії державного виконавця, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною скаргою. В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням уточнень, посилається на те, що 05.07.2002 року він за договором купівлі-продажу придбав частину нежитлового приміщення № 70, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Телевізійна, буд.4 та складається з приміщень поз. 1, 2, 4, 10 в літ.А-5 загальною площею 50,1 кв.м., про що в книзі реєстрації прав власності на нерухоме майно «КП ДМБТІ» зроблено запис за № 955385. 17.12.2007 року ВАТ «Банк «Демарк», Правонаступником якого є ПАТ «Банк «Демарк», уклало з ТОВ підприємством «Гіпкіс» кредитний договір № 102-056 про відкриття строком на два роки кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 500 000,00 грн. на умовах забезпеченості порукою, зокрема з боку ОСОБА_1 17.12.2007 року в забезпечення виконання зобов»язань підприємством «Гіпкіс» перел ВАТ «Банк «Демарк» ним було укладено іпотечний договір № 102-056/1, за яким передав в іпотеку банку нерухоме майно частку нежитлового приміщення № 70 площею 50,1 кв.м, в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Телевізійна, 4, на яке нотаріус ОСОБА_4 за реєстровим номером 6830 наклала заборону відчуження до припинення дії кредитного договору.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.03.2011 року з нього на користь ПАТ «Банк «Демарк» стягнуто 500 000,00 грн. 17.04.2013 року суд видав виконавчий лист № 200/11638/13-ц, на підставі якого державний виконавець Соловей О.О. постановою від 26.04.2013 року відкрила виконавче провадження ВП № 37985252 з примусового стягнення з нього на користь ПАТ «Банк «Демарк» 500 000,00 грн.14.08.2013 року державний виконавець Соловей О.О. за його відсутності склала акт опису й арешту майна боржника № 37985252, до якого внесла предмет іпотеки за іпотечним договором № 102-056/1. в саме належну йому частку нежитлового приміщення № 70 площею 50,1 кв.м. по вул. Телевізійна,4 в м. Дніпропетровську.

Згідно постанови начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 18.04.2016 року про передачу виконавчого провадження, зазначене виконавче провадження ВП № 37985252 передано до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області та 23.05.2016 року прийнято до виконання старшим державним виконавцем відділу ОСОБА_3

Заявник посилається на те, що, наклавши арешт на іпотечне майно з метою його примусової реалізації, державний виконавець Соловей О.О. тим самим самовільно зняла заборону на відчуження предмету іпотеки, раніше накладену нотаріусом і невідповідність її дій полягає в наступному. Згідно з ч.1 та 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов»язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов»язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя. Однак договір про задоволення вимог іпотекодержателямієж ним та банком не укладався, виконавчий напис нотаріусом не вчинявся та рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не ухвалювалося. В постанові від 04.09.2013 року у справі № 6-73цс13 Верховний Суд України сформував правовий висновок, який полягає в тому, що чинне законодавство не наділяє виконавчу службу правом самостійно знімати заборону на відчуження, а таке зняття можливе лише за рішенням суду. Оскільки виконавче провадження відкрито саме щодо стягнення на користь банку заборгованості за кредитним договором, а не щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, дії державного виконавця Соловей О.О. є протиправними.

Стосовно правомірності винесення державним виконавцем Соловей О.О. постанови від 26.04.2013 року в частині арешту предмету іпотеки, а саме частки нежитлового приміщення № 70 в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Телевізійна, 4, заявник зазначає, що при виконанні рішень про стягнення з боржника коштів державним виконавцем застосовується один із видів примусового виконання рішень як звернення стягнення на майно боржника, яке полягає в його описі і арешті. Державним виконавцем опис та арешт майна боржника застосовується у переважному випадку після того, як боржник не в змозі, з тих чи з інших підстав, сплатити заборгованість згідно виконавчого документу. Оскільки частина вищевказаного нежитлового приміщення має особливий статус предмету іпотеки, то на дане майно може бути звернено стягнення лише за рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв»язку з чим при виконанні рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитним договором у державного виконавця відсутня правова можливість накласти арешт на майно, що перебуває під іпотекою, для забезпечення виконання зобов»язання боржника. Із змісту статей 33, 39 Закону України «Про іпотеку», ч.8 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що підставою звернення стягнення на предмет іпотеки є саме рішення суду, ухвалене за результатами розгляду відповідного позову, а не будь-яке рішення суду про задоволення вимог майнового характеру. Дії державного виконавця Соловей О.О. в даному виконавчому провадженні, направлені на звернення стягнення на предмет іпотеки за відсутності відповідного судового рішення, на законі не ґрунтуються, так як відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки у загальному порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», а тому їх не можна визнати правомірними.

Крім того, з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що державним виконавцем заходи по опису та арешту належного йому майна вчинялись за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Телевізійна, буд.4,що в Жовтневому районі міста, а це є територією іншого органу державної виконавчої служби, що є порушенням ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки авансування проведення виконавчих дій стягувачем у виконавчому провадженні здійснювалося. Матеріали виконавчого провадження свідчать, що державний виконавець Соловей О.О. не пропонувала стягувачу внести аванс на проведення виконавчих дій, а також банк не вносив аванс з власної ініціативи, а тому дії державного виконавця щодо опису й арешту майна на території іншого району міста є незаконними, оскільки з огляду на відсутність авансування на проведення виконавчих дій та згідно ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» мав право звернути стягнення виключно на майно, яке розташовано на території Красногвардійського району м. Дніпропетровська.

Також, заявник вказує на те, що, склавши акт опису й арешту майна, державний виконавець Соловей О.О. передала арештоване нею нерухоме майно на відповідальне зберігання орендарю інших, належних Дніпропетровській міській раді, кімнат в приміщенні №70 ОСОБА_5, тобто не у спосіб, визначений частиною першою, четвертою та шостою ст.. 20 Закону України «Про виконавче провадження», а саме за відсутності укладеного Красногвардійським ВДВС з ОСОБА_5 договору про відповідальне зберігання арештованого майна боржника та надання послуг, які пов»язані з його зберіганням, авансуванням стягувачем витрат на організацію та проведення виконавчих дій. Він же, як власник вказаного арештованого майна, при опису та арешті майна присутній не був, оспорюваний акт державним виконавцем був складений одноособово, що є порушенням ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Посилаючись на вищезазначене, заявник просить визнати дії старшого державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_2 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в межах виконавчого провадження ВП № 37985252, а саме належну йому частку нежитлового приміщення № 70 поз. 1, 2, 10 площею 50,1 кв.м. в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Телевізійна, буд.4, неправомірними; визнати нечинною та скасувати постанову старшого державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_2 від 26.04.2013 року в межах виконавчого провадження ВП № 37985252 в частині арешту предмету іпотеки, а саме належної йому частки нежитлового приміщення № 70 поз. 1, 2, 10 площею 50,1 кв.м. в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою м. Дніпропетровськ, вул.. Телевізійна, буд.4; визнати нечинним та скасувати акт № 37985252 старшого державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_2 опису й арешту майна від 14.08.2013 року щодо опису й арешту належної йому частки нежитлового приміщення № 70 поз. 1, 2, 10 площею 50,1 кв.м. в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Телевізійна, буд.4,

В судове засідання заявник не з»явився, про день час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, його представник надав суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність.

В судове засідання представник Красногвардійського відділу державної виконавчої служби м,Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, старший державний виконавець Красногвардійського відділу державної виконавчої служби м,Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2, старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_3, ПАТ «Банк «Демарк» не з»явилися, про день час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Розглянувши скаргу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.

Законом України «Про виконавче провадження» визначені умови і порядок

виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Статтею 11 цього Закону визначені обов»язки і права державних виконавців при виконанні рішень суду.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

У відповідності до ст.385 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Згідно до ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов»язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. Тобто, необхідною умовою для звернення особи до суду є обов'язкова наявність порушення її прав, свобод чи інтересів під час виконання судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Згідно до ч.4 ст.82 цього Закону рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу є власником частини нежитлового приміщення № 70, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Телевізійна, буд.4 та складається з приміщень поз. 1, 2, 4, 10 в літ.А-5 загальною площею 50,1 кв.м.

17.12.2007 року між ВАТ «Банк «Демарк», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Демарк», та ТОВ підприємство «Гіпкіс» було укладено кредитний договір № 102-056 про відкриття строком на два роки кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 500 000,00 грн. на умовах забезпеченості порукою, зокрема з боку ОСОБА_1

В забезпечення виконання зобов»язань підприємством «Гіпкіс» перед ВАТ «Банк «Демарк» по вказаному кредитному договору 17.12.2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Банк «Демарк» було укладено іпотечний договір № 102-056/1, за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку банку нерухоме майно частину нежитлового приміщення № 70 площею 50,1 кв.м, в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Телевізійна, 4, на яке нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим номером 6830 було накладено заборону відчуження до припинення дії кредитного договору.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.03.2011 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Демарк» стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 500 000,00 грн.

На виконання вказаного рішення суду 17.04.2013 року судом був виданий виконавчий лист № 200/11638/13-ц, на підставі якого державний виконавець Соловей О.О. постановою від 26.04.2013 року відкрила виконавче провадження ВП № 37985252 з примусового стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Демарк» 500 000,00 грн.

Постановою державного виконавця Соловей О.О. від 26.04.2013 року при примусовому виконанні вказаного виконавчого листа було накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення 500 000,00 грн. із забороною здійснення його відчуження.

14.08.2013 року державним виконавцем Соловей О.О. був складений Акт опису й арешту майна боржника № 37985252, до якого внесено предмет іпотеки за іпотечним договором № 102-056/1. в саме належну ОСОБА_1 частину нежитлового приміщення № 70 площею 50,1 кв.м. по вул.. Телевізійна,4 в м. Дніпропетровську.

Згідно постанови начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 18.04.2016 року про передачу виконавчого провадження, зазначене виконавче провадження ВП № 37985252 передано до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області та 23.05.2016 року прийнято до виконання старшим державним виконавцем відділу ОСОБА_3

Таким чином, наклавши арешт на вищевказане іпотечне майно з метою його примусової реалізації на виконання рішення суду, державний виконавець Соловей О.О. зняла заборону на відчуження предмету іпотеки, раніше накладену нотаріусом, тому її дії є неправомірними, зважаючи на наступне.

Згідно ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ч.1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилучення і примусовій реалізації. Відповідно до ч.8 ст. 54 цього Закону примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Відповідно з ч.1 та 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов»язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов»язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

В постанові від 04.09.2013 року у справі № 6-73цс13 Верховний Суд України сформував правовий висновок, який полягає в тому, що чинне законодавство не наділяє виконавчу службу правом самостійно знімати заборону на відчуження, а таке зняття можливе лише за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотеко держателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотеко держателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Про реалізацію іпотеко держателем своїх прав на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки зазначено також в ч.1 ст.36 та ч.1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», відповідно до яких підставою звернення стягнення на предмет іпотеки є саме рішення суду, ухвалене за результатами розгляду відповідного позову.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, зазначеної у поставі від 15.02.2012 року у справі № 6-94цс11, відмовляючи в задоволенні скарги банка на дії державного виконавця, суд на підставі ч.8 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження, статей 33, 39 Закону України «Про іпотеку» виходив з того, що постановою державний виконавець правильно повернув виконавчий документ із підстав, передбачених ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у боржника відсутнє майно, на яке державним виконавцем може бути звернуто стягнення при виконанні рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, а наявний у нього на праві власності садовий будинок є предметом іпотеки, на який приватним нотаріусом накладено заборону відчуження на підставі договору іпотеки, укладеному між банком на позичальником (боржником). Відповідно до положень ст.. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обов»язковим для всіх суб»єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

Разом з цим встановлено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя між ОСОБА_1 та банком не укладався, виконавчий напис нотаріусом не вчинявся та рішення суду про звернення стягнення на вищезазначений предмет іпотеки не ухвалювалося. Вищезазначене виконавче провадження було відкрито саме щодо стягнення на користь банку заборгованості по кредитним договором за рішенням суду, а не про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому зазначені дії державного виконавця Соловей О.О., направлені на звернення стягнення на предмет іпотеки в межах виконавчого провадження ВП № 37985252, а саме належну ОСОБА_1 частину нежитлового приміщення № 70 поз. 1, 2, 10 площею 50,1 кв.м. в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою м. Дніпропетровськ, вул.. Телевізійна, буд.4, є неправомірними.

Суд вважає також неправомірною та такою, що підлягає скасуванню постанову старшого державного виконавцем ОСОБА_2 від 26.04.2013 року в частині арешту предмету іпотеки, а саме частини нежитлового приміщення № 70 в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Телевізійна, зважаючи на наступне. Із змісту статей 33, 39 Закону України «Про іпотеку», ч.8 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що підставою звернення стягнення на предмет іпотеки є саме рішення суду, ухвалене за результатами розгляду відповідного позову, а не будь-яке рішення суду про задоволення вимог майнового характеру.

Оскільки частина вищевказаного нежитлового приміщення має особливий статус предмету іпотеки, то на дане майно може бути звернено стягнення лише за рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухваленим за результатами розгляду відповідного позову, у зв»язку з чим при виконанні рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитним договором у державного виконавця відсутня правова можливість в накладенні арешту на майно, що перебуває під іпотекою, для забезпечення виконання зобов»язання боржника.

Крім того, згідно з ч.1 ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» з метою забезпечення провадження виконавчих дій стягував може за погодженням з державним виконавцем внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби певну грошову суму для здійснення необхідних витрат або покриття їх частини, якщо інше не передбачено цим законом.

Частиною шостою статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі, якщо у процесі виконавчого провадження з»ясувалося, що майна боржника, на яке можливо звернути стягнення, недостатньо для задоволення у повному обсязі вимог стягувача,, аде майно, виЯвлено на території іншого органу державної виконавчої служби, державний виконавець звертає стягнення на таке майно в порядку, передбаченому цим законом, за погодженням з начальником відділу державної виконавчої служби, якому він підпорядкований, та за умови, що стягував авансує витрати на організацію та проведення виконавчих дій. Про вчинення виконавчих дій на території іншого органу державної виконавчої служби державний виконавець повідомляє начальникові такого органу. У разі якщо стягував не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій на території іншого органу державної виконавчої служби, державний виконавець звертає стягнення на наявне майно боржника і після розподілу стягнутих коштів, якщо їх обсяг недостатній для задоволення в повному обсязі вимог стягувача, надсилає виконавчий документ органу державної виконавчої служби за місцезнаходженням іншого майна боржника.

Встановлено, що державним виконавцем заходи по опису та арешту належного ОСОБА_1 майна вчинялись за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Телевізійна, буд.4, що в Жовтневому районі міста і є територією іншого органу державної виконавчої служби, що не відповідає положенням ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки авансування проведення виконавчих дій стягувачем у виконавчому провадженні здійснювалося. Державний виконавець Соловей О.О. не пропонувала стягувачу внести аванс на проведення виконавчих дій, а також банк не вносив аванс з власної ініціативи, а тому дії державного виконавця щодо опису й арешту майна на території іншого району міста є неправомірними, оскільки з огляду на відсутність авансування на проведення виконавчих дій та згідно ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець мав право звернути стягнення виключно на майно, яке розташовано на території Красногвардійського району м. Дніпропетровська.

Відповідно до ч.1 та 4 ст.20 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі необхідності перевірки інформації щодо наявності майна боржника на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець може своєю мотивованою постановою, затвердженою начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований, доручити проведення перевірки вказаної інформації відповідному відділу державної виконавчої служби. Державний виконавець відділу державної виконавчої служби, якому доручено проведення перевірки зазначеної інформації, у разі виявлення майна боржника повинен здійснити його опис та арешт. За результатами проведених дій складається акт, що направляється державному виконавцю, який виніс постанову.

Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що майно, на яке накладено арешт, за винятком майна, зазначеного в частині 8 ст. 57 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам, призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису. Копія акту опису майна видається боржнику, стягувану, а в разі якщо обов»язок зберігання майна покладено на іншу особу, - також зберігачу. У разі якщо зберігачем призначено іншу особу, крім боржника або члена його сім»ї, та одержує за зберігання майна винагороду, розмір якої визначається угодою між зберігачем та державним виконавцем.

Встановлено, що після складання акту опису й арешту майна, державним виконавцем Соловей О.О. було передано арештоване нею вищевказане нерухоме майно на відповідальне зберігання орендарю інших, належних Дніпропетровській міській раді, кімнат в приміщенні №70 - ОСОБА_6, тобто не у спосіб, визначений частиною першою, четвертою та шостою ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження», а саме за відсутності укладеного Красногвардійським ВДВС з ОСОБА_6 договору про відповідальне зберігання арештованого майна боржника та надання послуг, які пов»язані з його зберіганням, авансуванням стягувачем витрат на організацію та проведення виконавчих дій.

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов»язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника.

Відповідно до п.4.2. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, після виявлення майна боржника державний виконавець проводить опис та арешт цього майна, про що складає акт, а якому повинна бути вказана певна інформація. У складеному державним виконавцем Соловей О.О. акті не зазначені відомості про кількість примірників акта та кому вони надаються (надсилаються, а пергший примірник акту не містить розписки боржника про його отримання, що не відповідає положенням підпункту «в» пункту 1.5.2., пункту 4.2.2., пункту 4.2.5. зазначеної Інструкції.

Відповідно до акту ОСОБА_1, як власник вказаного нерухомого майна, при опису та арешті майна присутній не був, оспорюваний акт державним виконавцем був складений одноособово, що є порушенням ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, з огляду на встановлені обставини, суд вважає такими, що підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій старшого державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_2, направлених на звернення стягнення на предмет іпотеки в межах виконавчого провадження ВП № 37985252, а саме на належну ОСОБА_1 частину нежитлового приміщення № 70 поз. 1, 2, 10 площею 50,1 кв.м. в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Телевізійна, буд.4, неправомірними; про визнання неправомірною та скасування постанови старшого державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_2 від 26.04.2013 року в межах виконавчого провадження ВП № 37985252 в частині арешту предмету іпотеки, а саме належної ОСОБА_1 частини нежитлового приміщення № 70 поз. 1, 2, 10 площею 50,1 кв.м. в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Телевізійна, буд.4; визнання неправомірним та скасування акту № 37985252 старшого державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_2 опису й арешту майна від 14.08.2013 року щодо опису й арешту належної ОСОБА_1 частини нежитлового приміщення № 70 поз. 1, 2, 10 площею 50,1 кв.м. в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Телевізійна, буд.4. Будь-яких доказів в спростування наведеного суду не надано.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України витрати по справі слід покласти на Красногвардійський відділ державної виконавчої служби м,Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Як вбачається зі справи, заявник при зверненні до суду сплатив судовий збір в сумі 114,70 грн., який підлягає стягненню на його користь із вказаного відділу державної виконавчої служби.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 208-210, 383-389 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_2, направлені на звернення стягнення на предмет іпотеки в межах виконавчого провадження ВП № 37985252, а саме на належну ОСОБА_1 частину нежитлового приміщення № 70 поз. 1, 2, 10 площею 50,1 кв.м. в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Телевізійна, буд.4.

Визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_2 від 26.04.2013 року в межах виконавчого провадження ВП № 37985252 в частині арешту предмету іпотеки, а саме належної ОСОБА_1 частини нежитлового приміщення № 70 поз. 1, 2, 10 площею 50,1 кв.м. в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Телевізійна, буд.4.

Визнати неправомірним та скасувати акт старшого державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_2 опису й арешту майна № 37985252 від 14.08.2013 року щодо опису й арешту належної ОСОБА_1 частини нежитлового приміщення № 70 поз. 1, 2, 10 площею 50,1 кв.м. в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Телевізійна, буд.4.

Стягнути з Красногвардійського відділу державної виконавчої служби м,Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 114 грн. 70 коп.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п»яти днів з дня отримання копії ухвали до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська.

Суддя Т.О, Кудрявцева