Справа №489/4222/15-ц 22.03.2016 22.03.2016 22.03.2016
Провадження №22-ц/784/762/16
Справа № 489/4222/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Губницький Д.Г.
Провадження № 22ц-784/762/16 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

22 березня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

за участю:

- позивача ОСОБА_2,

- представника позивача ОСОБА_3,

- третьої особи по справі ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання недійсними доручення та заяви,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсними доручення та заяви.

Позивач зазначав, що 20 серпня 2012 року його матір ОСОБА_6 надала доручення ОСОБА_5 на представництво її інтересів, яке було посвідчене головою ОСББ «Волга» ОСОБА_4

Посилаючись на те, що вказане доручення ОСОБА_6 не підписувала, оскільки не мала можливості пересуватися після перенесеної операції на серці, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійсними доручення від 20 серпня 2012 року, посвідчене головою ОСББ «Волга», а також заяву подану від імені ОСОБА_6 на підставі вказаного доручення до Заводського ВДВС Миколаївського МУЮ.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Згідно зі ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представник має право діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє. Повноваження, надані представнику, на підставі довіреності, повинні виконуватися у відповідності до змісту цієї довіреності та у її межах.

Відповідно до ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.ст. 215,216 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Судом установлено і з матеріалів справи вбачається, що 20 серпня 2012 року мати позивача ОСОБА_6 видала ОСОБА_5 (батьку позивача) доручення, яким уповноважила останнього представляти її інтереси в усіх органах місцевої влади: органах нотаріату, в Миколаївському МБТІ, в органах земельних ресурсів м. Миколаєва, в судах, в паспортній службі УМВС України в Миколаївській області, а також надавати від її імені заяви, що стосуються виконання цієї довіреності в належні організації, підприємства, одержувати необхідні довідки та документи. Вказане доручення посвідчене головою ОСББ «Волга» - ОСОБА_4 і не містить жодних застережень щодо обмеження повноважень ОСОБА_5

За цією ж довіреністю ОСОБА_5, як представник ОСОБА_6 приймав участь у розгляді цивільної справи № 2/487/1263/2013 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою.

За результатами розгляду вищевказаної справи, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 321 440 грн. боргу за розпискою.

15 липня 2013 року ОСОБА_5, як представник стягувача ОСОБА_6 пред'явив до виконання виконавчий лист виданий 04 липня 2013 року Заводським районним судом м. Миколаєва на виконання зазначеного судового рішення, подавши заяву до Заводського ВДВС Миколаївського МУЮ.

До теперішнього часу рішення суду не виконане.

17 січня 2014 року ОСОБА_6 померла.

Із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори у встановлений законом строк звернулися чоловік померлої ОСОБА_5 та син ОСОБА_2

Наполягаючи на задоволенні позову, ОСОБА_2 просив визнати недійсними доручення від 20 серпня 2012 року, посилаючись на те, що підпис у ньому не належить ОСОБА_6

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для задоволення позову.

Колегія погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ч. 1ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як видно із матеріалів цивільної справи № 2/487/1263/2013 оглянутої в суді апеляційної інстанції, оскаржуване позивачем доручення на представництво інтересів ОСОБА_6 було реалізоване в суді під час розгляду цивільної справи за її позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу і не було оспорене особою, яка її підписала щодо відсутності повноважень у відповідача.

Під час розгляду зазначеної цивільної справи обставини, на які посилається позивач у своєму позові, були відомі й ані позивач, ані відповідач не спорювали безпідставність позову та повноваження ОСОБА_5

Спір за позовом ОСОБА_6 щодо стягнення боргу у якій ОСОБА_5 як представник позивача брав участь в суді, був вирішений по суті з ухваленням рішення Заводським районним судом м. Миколаєва 07 червня 2013 року і сторони не посилалися на безпідставність позову. Це рішення суду набрало законної сили, ніким не оскаржене і знаходиться на примусовому виконанні у ВДВС.

Таким чином, позивач не довів, що після ухвалення рішення Заводським районним судом м. Миколаєва від 07 червня 2013 року і набрання ним законної сили визнання недійсним доручення призведе до порушення його прав та законних інтересів.

Тому, з урахуванням викладеного та того, що саме по собі визнання недійсним доручення немає правового значення і не вплине на наслідки вирішеного спору за яким вже стягнута сума боргу.

ОСОБА_3 того, відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стверджуючи, що оспорюване позивачем доручення не було підписано особою, яка її видала, позивач на підтвердження таких доводів належних та допустимих доказів не надав.

Судом першої інстанції під час розгляду справи розглядалось питання про призначення почеркознавчої експертизи, однак позивач відмовився від її проведення.

За такого, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що підстав, передбачених законом для визнання доручення недійсним, позивачем не доведено, що є його обовязком згідно зі ст. ст. 10,60 ЦПК України.

Суд також обґрунтовано відмовив у визнанні недійсною заяви представника стягувача ОСОБА_5 від 15 липня 2013 року до Заводського ВДВС про примусове виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2013 року з огляду на те, що така вимога не відповідає встановленим законом способом захисту цивільних прав та інтересів, оскільки заява про відкриття виконавчого провадження за своєю юридичною природою не належить до правочинів в розумінні статті 202 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував визнання відповідачем позову, є безпідставним.

Згідно з ч. 4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

З огляду на те, що законних підстав для задоволення позову немає, суд першої інстанції правильно не прийняв визнання відповідачем позову та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у його задоволенні.

До того ж, враховуючи конкретні обставини справи, зокрема смерть особи, яка видала оспорював доручення, належним та допустимим доказом справжності її підпису або спростування цього, може бути лише висновок судової почеркознавчої експертизи. Проте, сторони відмовилися від її проведення через небажання.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права, оскільки в судовому засіданні не була постановлена ухвала про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, в силу ч. 3 ст. 309 ЦПК України не є підставою для скасування рішення суду, оскільки це не призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які є підставою для скасування рішення.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді :