Справа № 462/4672/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2016 року Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді Колодяжного С.Ю.

при секретарі Обертас Н.М.

з участю

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,

встановив:

ОСОБА_4 звернувся з позовом в суд про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири на вул. Патона, 4/4 у м.Львові, укладеного 15.08.2014 року між ОСОБА_6, від імені якої на підставі довіреності діяла ОСОБА_7, та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за № 1004.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_6 була його рідною сестрою, яка померла 28.04.2015 року, і їй на праві власності належала квартира на вул.Патона, 4/4 у м.Львові. В січні 2014 року між ним і ОСОБА_5 було досягнуто усної домовленості, згідно якої відповідач виконувала функції доглядальниці за ОСОБА_6, за що отримувала оплату та дозвіл на проживання у спірній квартирі. При цьому умова про передання квартири або її відчуження на користь відповідача за виконання робіт по догляду за ОСОБА_6 не обговорювалась. Між ОСОБА_6 і ОСОБА_5 склалися погані відносини, оскільки його сестра була обмежена в самообслуговуванні, всі важелі керування і впливу на неї перебрала на себе доглядальниця. Так, шляхом систематичного навіювання ОСОБА_5 ввела ОСОБА_6 в оману, переконавши, що він, маючи в розпорядженні документи на квартиру, зможе без згоди сестри відчужити це майно. Погіршуючи таким чином відносини між ним і сестрою, ОСОБА_5 змусила його передати сестрі усі документи щодо квартири, відтак отримала можливість заволодіти ними і в подальшому незаконно отримати нерухомість у власність. ОСОБА_6, будучи в віці 78 років, мала проблеми із здоровям, скаржилась на погану сконцентрованість і втрачала память, чим скористалась відповідач і у відсутність вільного волевиявлення ОСОБА_6, з використанням обману оформила договір щодо передачі квартири собі у власність. До дня смерті ОСОБА_6 не знала про те, що квартира була нею відчужена і вибула з її власності за договором купівлі-продажу, тому вважає, що договір від 15.08.2014 року укладений з грубим порушенням вимог закону і має бути визнаний недійсним.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав, покликаючись на мотиви такого та доповнив, що ОСОБА_4 звертався в органи внутрішніх справ з приводу вчинення шахрайських дій ОСОБА_5 при заволодінні квартирою. Крім цього, є достатні підстави вважати, що довіреність від 31.07.2014 року від імені ОСОБА_6, якою уповноважено ОСОБА_7 представляти її інтереси при продажі квартири на вул.Патона, 4/4 у м.Львові, не була підписана ОСОБА_6 Вважає, що підтвердженням позовних вимог ОСОБА_4 є той факт, що кошти за продаж квартири було перераховано ОСОБА_5 на рахунок, відкритий на імя її доньки ОСОБА_7, тобто фактично залишились у сімї відповідача, в той час як цих коштів ОСОБА_6 не отримувала. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на його безпідставність і необгрунтованість, зокрема зазначив, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження позовних вимог. ОСОБА_6 була власником квартири на вул.Патона, 4/4 у м.Львові, мала право на власний розсуд розпорядитися такою і з власної волі уклала договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_5 Для укладення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_6 також з власної волі видала довіреність на імя ОСОБА_7 - дочки ОСОБА_5, що законом не заборонено. Просить в задоволенні позову відмовити.

Третя особа - приватний нотаріус Львівського МНО ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Зазначив, що йому особисто відомі обставини укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 15.08.2014 року і події, які цьому передували. Влітку 2014 року до нього зателефонувала ОСОБА_6 і попросила приїхати до неї додому на консультацію. Він тричі приїздив за місцем проживання ОСОБА_6 в її квартиру на вул.Патона, 4/4 у м.Львові і мав з нею конфіденційні розмови щодо відчуження квартири. При першій зустрічі, на запитання про родичів він дізнався від ОСОБА_6, що її брат забезпечений квартирою, при цьому вона побоювалась, щоб племінники не помістили її в будинок престарілих. За місяць часу, вона знову зателефонувала і при зустрічі він почув неприємні речі про її брата і племінників, ОСОБА_6 висловила тверде бажання відчужити квартиру. На той час ОСОБА_6 уже мала в наявності і надала для ознайомлення дублікат договору купівлі-продажу квартири від 18.03.2005 року і довіреність на імя ОСОБА_7 щодо продажу квартири. Зустрівшись втретє у квартирі, ОСОБА_6 дала доручення на імя ОСОБА_7 на вчинення дій щодо розпорядження рахунком в банку, яке він посвідчив. Вона бажала продати квартиру, вчинити це по дорученню. Відмітив, що від досить тривалий час спілкувався з ОСОБА_6, вона багато розповідала про своє життя, сімю, була при повній памяті, свідома, адекватно сприймала і розуміла все, що відбувається. Вважає, що договір купівлі-продажу вчинені із додержанням усіх необхідних вимог закону, а позовні вимоги ОСОБА_4 є безпідставними, тому просить в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Підстави, умови, правові наслідки недійсності правочинів визначаються нормами гл.16 ЦК України.

За змістом ст.215 ЦК України та згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз. 5 п. 5 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину відповідно до частин 1-3, 5 ст.203 ЦК не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, що рідна сестра позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 проживала у квартирі на вул.Патона, 4/4 у м.Львові, яка належала їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.03.2005 року, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 і зареєстрований у реєстрі за № 693, дублікат якого виданий 15.07.2013 року за реєстровим №1438 та зареєстрований ОСОБА_8, приватним нотаріусом ЛМНО 15.07.2013 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 6223517 від 15.07.2013 року про реєстрацію права власності (а.с. 5, 9).

Відповідач ОСОБА_5 з січня 2014 року здійснювала догляд за ОСОБА_6 і під час виконання цих функцій проживала у вказаній квартирі разом зі своєю донькою ОСОБА_7

Документи на квартиру, в тому числі дублікат договору купівлі-продажу квартири від 18.03.2005 року, знаходилися у позивача, в подальшому, як вбачається з матеріалів справи, 07.05.2014 року через ОСОБА_9 були передані в розпорядження ОСОБА_6 (а.с. 70).

Згідно ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Зі змісту ч.ч. 1, 3 ст.244, ч.1 ст.245 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

31.07.2014 року приватним нотаріусом Львівського МНО ОСОБА_10 посвідчена довіреність від імені ОСОБА_6 про надання повноважень ОСОБА_7 представляти її інтереси перед третіми особами при продажі належної їй на праві власності квартири №4 в будинку №4 на вул.Патона у м.Львові. На прохання довірителя у звязку з її хворобою та похилим віком, ця довіреність посвідчена за місцем її проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.62).

Крім того, 09.08.2014 року приватним нотаріусом Львівського МНО ОСОБА_3 посвідчена довіреність від імені ОСОБА_6 про надання повноважень ОСОБА_7 бути її представником на підставі договору-доручення, укладеного між ними в усній формі, з питань: відкриття, продовження, закриття рахунків, договорів банківського вкладу, депозитів; отримувати всю необхідну інформацію, яку має право отримувати власник рахунку, яка також була посвідчена за місцем проживання довірителя (а.с. 59).

Судом також встановлено, що 15.08.2014 року між ОСОБА_6, від імені якої на підставі довіреності від 31.07.2014 року діяла ОСОБА_7, та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_6 квартиру №4 на вул.Патона, 4 у м.Львові, даний договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрований в реєстрі за № 1004 (а.с.45-46). Продаж вчинено за 618397 грн., підписанням договору продавець (через представника) стверджує про відсутність будь-яких матеріальних претензій до покупця щодо розрахунку за квартиру (п. 4 договору).

Згідно п.11 договору сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі, і відповідають реальній домовленості сторін; договір не носить характеру мнимого чи удаваного, не є зловмисним, не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені договором.

З квитанції № Н529974 від 15.08.2014 року вбачається, що ОСОБА_5 сплатила плату за придбану нерухомість в розмірі 6183,97 грн. (а.с. 63), а квитанціями № 19788 від 11.08.2014р., №4381 від 12.08.2014 р., №2445 від 13.08.2014 р., №5884 від 14.08.2014 р., та №1167 від 15.08.2014р. підтверджується внесення коштів згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від ОСОБА_5 на загальну суму 618397 грн. (а.с. 64- 68).

Пунктом 9 договору купівлі-продажу було передбачено, що ОСОБА_6 має право на пожиттєву реєстрацію у квартирі на вул.Патона, 4/4 у м.Львові, а відтак право проживання і користування такою.

Як видно з пояснень представників сторін, ОСОБА_6 до дня смерті проживала у квартирі, 28.04.2015 року померла, що стверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.56).

Позивач звернувся з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, посилаючись на те, що такий укладено з порушенням вимог закону, правовою підставою визнання правочину недійсним вважає відсутність вільного волевиявлення ОСОБА_6 - учасника правочину та вчинення правочину під впливом обману. Однак такі доводи позивача не підтверджені жодними доказами, повністю спростовуються поясненнями приватного нотаріуса Львівського МНО ОСОБА_3, який ствердив, що ОСОБА_6 сама до нього звернулася щодо відчуження квартири, при неодноразовому особистому спілкуванні була адекватна, при повній памяті, свідомості під час оформлення довіреності на імя ОСОБА_7 від 09.08.2014 року та при обговоренні питання купівлі-продажу належної їй квартири, бажала продати квартиру і зробити це через представника, а тому не можуть братись судом до уваги і оцінюються як субєктивні твердження.

Не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і доводи позивача, що ОСОБА_6 не знала до дня смерті, що квартира нею продана.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як роз'яснив пленум Верховного суду України у п. 7 та п. 20 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Будь-яких доказів того, що договір купівлі-продажу квартири був вчинений під впливом обману суду не надано, наявності умислу в діях відповідача та сам факт обману стороною позивача не доведені.

Крім цього, представник позивача в судовому засіданні посилався на те, що є сумніви в підписанні ОСОБА_6 довіреності від 31.07.2014 року на імя ОСОБА_7, а відтак чи повноважний представник вчиняла від імені ОСОБА_6 оспорюваний договір. Між тим, така підстава позову, тобто обставина, якою позивач обгрунтовує свої вимоги, не була вказана в позовній заяві, позивачем і його представником не було заявлено про таку обставину шляхом подачі письмової заяви до початку розгляду справи по суті, як це передбачено ч.2 ст.31 ЦПК України.

Також в судовому засіданні стороною позивача заявлялось клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи на предмет належності підпису ОСОБА_6 на довіреності від 31.07.2014 року, проте таке судом було відхилено з огляду на його безпідставність.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, беручи до уваги встановлені судом обставини і оцінивши досліджені докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири на вул. Патона, 4/4 у м.Львові є безпідставними, не грунтуються на законі, а відтак в задоволенні таких слід відмовити.

За такого рішення, з урахуванням того, що позивача при подачі позову було звільнено від сплати судового збору, судові витрати у справі суд відносить на рахунок держави відповідно до ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири на вул.Патона, 4/4 у м.Львові, укладеного 15.08.2014 року між ОСОБА_6, від імені якої на підставі довіреності діяла ОСОБА_7, та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за № 1004, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.