АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1765/16 Справа № 199/5595/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Якименко Л. Г. Доповідач - Тамакулова В.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

21 березня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Болтунової Л.М., Козлова С.П.

при секретарі: Гулієву М.І.о.,

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними та зобов'язання надати кімнату для проживання у гуртожитку, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2014 року позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання дій неправомірними та зобов'язання виділити та надати для проживання окрему житлову кімнату в гуртожитку .

В обґрунтуванні вимог посилався на те, що тривалий час працював в ВАТ «Металургмаш». Відповідно до ордеру на отримання житлової кімнати в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 адміністрацією та профспілковою організацією підприємства у 1986 році йому була надана для постійного проживання кімната НОМЕР_3. З офіційно отриманим ордером на житло він звернувся до паспортного столу, де 08 липня 1986 року був зареєстрований в гуртожитку по АДРЕСА_1, для постійного проживання. Згодом позивач у вказаній кімнаті став проживати разом з дружиною ОСОБА_5, яка теж працювала на підприємстві, де у них народився син ОСОБА_6. Оскільки дружина позивача також перебувала в трудових відносинах з власником гуртожитку, мешкала і була прописана в гуртожитку, їхній родині в 1995-1996 роках за рішенням адміністрації ВАТ «Металургмаш» за новим виданим ордером було виділено у постійне відокремлене користування суміжні кімнати НОМЕР_1 та НОМЕР_2. Вказаний ордер на вселення видавався за безпосередньою участю відповідача ОСОБА_2, який на той час обіймав посаду заступника директора з господарської частини ТОВ «Металургмаш».

Позивач пропрацював на вказаному підприємстві повних 24 роки, іншого житла не має, тому не може бути виселений з гуртожитку, оскільки згідно з п.41 п.п. 2 «Примірного положення про гуртожитки» від 03 червня 1986 року, з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм житло в гуртожитку, не менш як 10 років.

У 2000 році будівля гуртожитку по АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_2, як фізичною особою- підприємцем, який усіма можливими засобами створював мешканцям непридатні для проживання умови- в будинку було повністю відрізано газопостачання, забиті душові кімнати, на вікна встановлено грати аби приміщення неможливо було провітрити, частину кімнат у 2010 році було відключено від електропостачання.

У зв'язку з цим позивач у 2011-2012 роках став частіше навідуватись до свого сина, щоб приготувати їжу, помитися, а в зимовий період іноді переночувати в теплі та зі світлом. На початку квітня 2012 року відповідач змінив замки на дверях в займаних позивачем кімнатах НОМЕР_1 та НОМЕР_2, а 12 квітня 2012 року без його згоди та присутності зайшов до кімнат виніс усі особисті речі ОСОБА_4, порушуючи їх цілісність та зберігання. З цих підстав за клопотанням прокурора Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпропетровська порушено кримінальне провадження № 0000035 за фактом самоуправних дій ОСОБА_2 відносно ОСОБА_4, які мали місце впродовж 2012 року та виразились у зрізанні замків з дверей, винесенні меблів та речей з помешкання, яке розміщене за адресою: АДРЕСА_1. До теперішнього часу позивач не має доступу ані до своїх речей, ані до свого законного помешкання, за яке він щомісяця сплачував спожиті комунальні послуги.

За ст.47 Конституції України кожному гарантується право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

В Акті від 05 липня 2000 року про передачу ПП ОСОБА_2 будівлі гуртожитку №1 по АДРЕСА_1 перераховано зайняті кімнати гуртожитку з переліком осіб, що їх займають та вказано, що родина ОСОБА_4 займала на той час суміжні житлові кімнати НОМЕР_1 та НОМЕР_2.

Позивач просив суд визнати неправомірними дії ОСОБА_2, які виразилися в примусовому виселенні ОСОБА_4 з житлових кімнат НОМЕР_1 та НОМЕР_2 в гуртожитку за адресою м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1, з наданням останньому койкомісця з підселенням в іншу кімнату, та зобов'язати відповідача виділити і надати для проживання ОСОБА_4 окрему житлову кімнату без підселення в гуртожитку по АДРЕСА_1.

Також позивач зазначав, що 12 квітня 2012 року він поїхав до дружини на кладовище, після приїзду йому стало відомо, що син відповідача ОСОБА_3 виніс із кімнат НОМЕР_1 та НОМЕР_2 усі меблі, посуд, техніку та належні йому особисті речі, закрив та опечатав кімнати, а згодом заселив туди інших людей.

Після звернення позивача з приводу його примусового виселення з кімнат, ОСОБА_3 пояснив це необхідним переселенням та вручив йому ключі від іншої кімнати, про що попросив написати розписку. Як з'ясувалося, в кімнаті проживало декілька осіб і відповідач виділив ОСОБА_4 койкомісце. У зв'язку з тим, що позивач постійно проживав у окремій кімнаті, з якої був примусово виселений, та на теперішній час умови для проживання його погіршені, згоди на переселення в кімнату з наданням койкомісця він не надавав, тому просив суд зобов'язати відповідача надати йому іншу будь-яку окрему кімнату для проживання, без підселення.

Представник позивача ОСОБА_7 позов підтримав, вказав на те, що відповідач протиправно позбавив позивача права на єдине житло, яке він займав у встановленому законом порядку, був зареєстрований та проживав у ньому близько 20 років. В гуртожитку по АДРЕСА_1 проживали сім'ї працівників ТОВ «Металургмаш», де відповідач ОСОБА_2 займав керуючу посаду, та у 2000 році викупив дану будівлю гуртожитку разом з мешканцями. На час передачі відповідачу усієї документації, в тому числі і технічної, щодо будівлі гуртожитку, у коменданта гуртожитку знаходились усі ордери, на підставі яких жильці вселялися в кімнати, та картки по їх реєстрації. Відповідач не визнає факт наявності ордерів на вселення, хоча без належним чином виданого та оформленого ордера ніхто не міг вселитися та проживати в гуртожитку, зважаючи на те, що як позивач, так і інші мешканці, тривалий час перебували в трудових відносинах з ТОВ «Металургмаш», до них ніколи не пред'являлися з приводу проживання будь-які претензії та не ставилося питання про виселення. Оскільки на теперішній час кімнати НОМЕР_1 та НОМЕР_2, в яких раніше проживав та з яких виселений позивач, зайняті іншими мешканцями, тому просив виділити для проживання ОСОБА_4 будь-яку іншу кімнату для проживання, без підселення.

Представник позивача ОСОБА_8 позов підтримав та зазначив, що відповідач без відповідного судового рішення виселив позивача із займаного ним житлового приміщення та самовільно позбавив його права на житло. Іншого житла ОСОБА_4 не має, усі його речі, меблі, які він нажив за все життя, на теперішній час у розбитому та зіпсованому стані знаходяться на складі, що було встановлено лише після порушення відносно відповідача кримінального провадження.

Позивачу для проживання його сім'ї були виділені кімнати НОМЕР_1 та НОМЕР_2, а не койкомісце, яке йому зараз пропонує відповідач. У зв'язку з цим представник просив визнати неправомірними дії відповідача, які він вчинив відносно ОСОБА_4, самовільно виселивши його та позбавивши єдиного житла.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти позову заперечував, оскільки позивачем не вказано номера ордеру, на підставі якого він вселився в гуртожиток, ким і коли він видавався, якими доказами підтверджується наявність кімнати НОМЕР_3 в гуртожитку, не вказано дату та номер рішення адміністрації ВАТ «Металургмаш», за яким у 1995-1996 роках ОСОБА_4 було видано новий ордер на постійне користування суміжними кімнатами НОМЕР_1 та НОМЕР_2.

Окрім цього, позивач був не виселений з кімнати, а заздалегідь попереджений та переселений в іншу, тому не позбавлений житла. Оскільки гуртожиток передбачений для проживання одиноких людей, тому позивачу було надано для проживання койкомісце в кімнаті. Станом на 1986 рік, з моменту коли ОСОБА_4 поселився до гуртожитку, та у період з 1995 року по 1996 pік, у гуртожитку не було суміжних кімнат з номерами 12 та 14.

Без відома власника будівлі гуртожитку, без отримання дозволу з інспекції державно-будівельного контролю виконкому Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_4 самовільно прорубав стіну з кімнати НОМЕР_1; у якій мешкав зі своєю сім'єю, до кімнати НОМЕР_2, зробив дверний прохід між ними. З цих підстав представник відповідача просив відмовити у позові.

Рішенням суду І інстанції позов задоволено частково. Зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 виділити та надати для проживання ОСОБА_4 окрему житлову кімнату в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, в іншій частині вимог - відмовлено.

В скарзі апелянт посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й постановити нове, яким відмовити в позові.

Колегія суддів перевірила законність, обґрунтованість рішення суду, дійшла до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 04 липня 2000 року, укладеного з ВАТ «Металургмаш», належить будівля гуртожитку АДРЕСА_1. Право власності ОСОБА_2 на придбане нерухоме майно було зареєстроване в Бюро технічної інвентаризації м.Дніпропетровська на підставі реєстраційного посвідчення від 11 липня 2000 року в реєстровій книзі № 630 за реєстровим №2235/448. До укладення договору купівлі-продажу будинок АДРЕСА_1 належав ВАТ «Металугрмаш» та використовувався як гуртожиток.

ОСОБА_4 з липня 1986 року проживав та був постійно зареєстрований у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1

У 1995-1996 роках позивач разом з сім'єю - дружиною та сином за рішенням адміністрації підприємства заселилися та стали проживати у відокремлених суміжних кімнатах НОМЕР_1 та НОМЕР_2.

В Акті від 05 липня 2000 року про передачу ПП ОСОБА_2 будівлі гуртожитку №1 по АДРЕСА_1 перерахувано зайняті кімнати гуртожитку з зазначенням переліку осіб, що їх займають, вказано, що родина ОСОБА_4 займала суміжні житлові кімнати НОМЕР_1 та НОМЕР_2 (а.с. 57).

Позивач працював та ВАТ «Металургмаш» повних 24 роки, іншого житла не має, син разом зі своєю сім'єю проживає окремо, дружина померла у ІНФОРМАЦІЯ_1, тому з цього часу та станом на 2012 рік ОСОБА_4 у вказаних кімнатах проживав один.

Частково задовольняючи позов, суд вказував, що відповідно до п.41 п.п. 2 «Примірного положення про гуртожитки» від 03 червня 1986 року, з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм житло в гуртожитку, не менш як 10 років.

Згідно із частинами другою, третьою статті 132 ЖК УРСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

На початку квітня 2012 року відповідач змінив замки на дверях в займаних позивачем кімнатах НОМЕР_1 та НОМЕР_2, після чого ОСОБА_4 став користуватися лише однією кімнатою, а 20 квітня 2012 року без його згоди та присутності ОСОБА_3 зайшов і виніс із вказаних кімнат всі особисті речі ОСОБА_4, меблі та усі предмети домашнього вжитку.

Як вбачається з витягу з кримінального провадження №0000127, до ЄРДР внесено відомості про скоєння ОСОБА_3, який є представником відповідача ОСОБА_2, у відношенні ОСОБА_4 злочину, а саме: заволодіння майном ОСОБА_4, що знаходилося в кімнатах НОМЕР_1 та НОМЕР_2, зрізанні замків з дверей, винесенням меблів та речей з помешкання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.94).

Вказані обставини підтверили свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12

Суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 самовільно, без правових підстав, передбачених законом, виселив ОСОБА_4 із займаного ним житлового приміщення - кімнат НОМЕР_1 та НОМЕР_2 (в плані зазначені як № 8 та № 9), та позбавив його житла, тому відповідач зобовязаний виділити та надати для проживання позивачу окрему житлову кімнату в гуртожитку .

В вимогах про визнання протиправними дій відповідача суд в позові відмов за необгрунтованістю.

Пославшись на те, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, суд дійшов висновку про правильність обрання позивачем такого способу судового захисту.

Проте погодитися з висновками судового рішення неможливо, враховуючи наступне.

За ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За ч.3.ст 303 ЦПК України Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, тому перевіряє законність постановленого рішення в повному обсязі, бо заявлені вимоги є взаємоповязаними.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом положень ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку передбачених законом.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Частково задовольняючи вимоги, суд порушив вказані норми закону оскільки частина 4 статті 10 ЦПК України зобов'язує суд сприяти: всебічному і повному з'ясуванню щодо обставин спору; роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про вчинення або не вчинення процесуальних дій, здійсненню їх прав у випадках, що встановлені цим Кодексом.

Питання користування гуртожитком, оплати (на час виникнення правовідносин) регулювалися Положенням про використання житлових будинків для малосімейних для тимчасового забезпечення жилими приміщеннями малих сімей, затвердженим постановою Ради Міністрів Української РСР та Української республіканської Ради професійних рад від 30 вересня 1981 року № 496 та Житловим кодексом України.

Судом встановлено, що з липня 1986 року позивач поселився в гуртожиток, а в 1995-1996 роках , з появою дружини та сина, за рішенням адміністрації ВАТ «Металургмаш» їм було виділено у постійне відокремлене користування суміжні кімнати НОМЕР_1 та НОМЕР_2 гортожитку з укладенням договору житлового найму.

Визнавши порушення житлових прав позивача діями відповідача, суд постановив рішення, яке не відповідає вимогам ст 212 ЦПК України, оскільки в ньому відсутня мотивувавльна частина і в протиріч встановленим в судовому засіданні обставинам відмовив в цій частині вимог.

Погодившись з способом судового захисту, який обрав позивач, суд належно не встановив характер правовідносин сторін, не перевірив чи не витікають вони з раніше укладеного договору житлового найму та чи є заявлені позивачем вимоги стосовно зобовязання відповідача про виділення та надання кімнати в гуртожитку відновленням порушеного права, чи обрано позивачем відповідно до правовідносин сторін та вимог ст.16 ЦК України належний спосіб судового захисту порушеного права, не роз'яснив позивачу право на позов про вселення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України апеляційна інстанція скасовує рішення якщо судом неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права. Суд допустив такі порушення

Оскільки при розгляді спору, суд І інстанції не в повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, фактичні обставини справи, не виконав вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України та постановив рішення, яке не відповідає вимогам Закону, воно підлягає скасуванню, як передчасне, з постановленням нового - про відмову в позові.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3- задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними та зобов'язання надати кімнату для проживання у гуртожитку -скасувати, в позовних вимогах - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення

Головуючий: Тамакулова В.О.

С у д д і: Болтунова Л.М.

Козлов С.П.