у х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Кадєтової О.В., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_7, до ОСОБА_8, третя особа - ОСОБА_9, про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за касаційною скаргою ОСОБА_8, в інтересах якого діє ОСОБА_10, на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_7, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8 про відшкодування майнової та моральної шкоди, посилаючись на те, що 30 січня 2013 року о 18-10 год водій ОСОБА_9, керуючи транспортним засобом марки «Богдан А-09202», державний номерний знак НОМЕР_1, який належить на праві власності ОСОБА_8 виїхав з пр. Червонозоряного на перехрестя з вул. Деміївською у м. Києві на сигнал світлофора, який забороняє рух, чим порушив п.п. б п. 2.3, п. 8,10 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого сталося зіткнення з транспортним засобом марки «Мітсубісі паджеро» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням позивача, що призвело до пошкодження її транспортного засобу та ушкодження здоров`я її дочки - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на момент дорожньо-транспортної пригоди знаходилась у транспортному засобі.

Позивач просила стягнути з ОСОБА_8, відповідно до вимог ст. 1172 ЦК України, майнову шкоду, пов'язану з пошкодженням її автомобіля в розмірі 130 470,11 грн, з урахуванням витрат на автотоварознавче дослідження транспортного засобу та майнову шкоду, пов'язану з ушкодженням здоров`я її дочки, в розмірі 384,06 грн, а також відшкодувати моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 130 854, 17 грн матеріальних збитків та 3 000,00 на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, в інтересах якого діє ОСОБА_10, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України та ч. ст. 1172 ЦК України, саме ОСОБА_8, як роботодавець, має нести цивільну відповідальність за завдану позивачу шкоду під час виконання трудових обов'язків водієм ОСОБА_9

Проте з такими висновками судів погодитись не можна з огляду на наступне.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення суду першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 30 січня 2013 року водій ОСОБА_9, керуючи транспортним засобом марки «Богдан А-09202», державний номерний знак НОМЕР_1 не переконавшись, що його дії будуть безпечними для інших учасників дорожнього руху , виїхав з пр. Червонозоряного на перехрестя з вул. Деміївською у м. Києві на сигнал світлофора, який забороняє рух, та таким чином порушив п.п. б. п. 2.3., п. 8.10 Правил дорожнього руху України, тобто здійснив дії передбачені ст. 124 КпАП України, внаслідок чого сталося зіткнення з транспортним засобом марки «Мітсубісі паджеро», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_6, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів, та завдання ушкодження здоров`ю дочці позивачки - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 і моральної шкоди, як позивачці, так і її дочці, яка на момент настання дорожньо-транспортної пригоди знаходилась в салоні вище вказаного транспортного засобу.

Вказана обставина підтверджується постановою слідчого СВ Голосіївського РВ ГУ МВС України у м. Києві від 19 лютого 2013 року та постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2013 року, згідно з якою ОСОБА_9 притягнуто до адміністративної відповідальності та визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, порушенні п. п. б п. 2.3, п. 8. 10 Правил дорожнього руху України, та пошкодженні автомобіля марки «Мітсубісі паджеро», державний номерний знак НОМЕР_2, що належить ОСОБА_6

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено дану постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Автомобіль марки «Мітсубісі паджеро», державний номерний знак НОМЕР_2, належить на праві власності позивачу ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

ОСОБА_8 є власником автомобіля марки «Богдан А-09293», державний номерний знак НОМЕР_1.

За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення ч. 2 ст. 1188 ЦК України.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпіломуможливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

У ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини.

Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

У ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Таким чином, ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст. 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - винний водій.

Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки .

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України.

Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

В такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Таким чином, положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Вказані правові висновки узгоджуються з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України № 6-108цс13 від 06 листопада 2013 року.

Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції водій ОСОБА_9 пояснив, що він керував транспортним засобом, а саме - маршрутним таксі марки «Богдан А-09293», державний номерний знак НОМЕР_1, на маршруті № 205, на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на вказаний автомобіль, який йому передав роботодавець ОСОБА_8

ОСОБА_8, заперечуючи проти того, що він є роботодавцем водія ОСОБА_9, в заяві про перегляд заочного рішення та апеляційній скарзі зазначав, про те, що він дійсно є власником декількох автобусів марки «Богдан», в тому числі і автобуса марки «Богдан А-09293», державний номерний знак НОМЕР_1, який він передав ТОВ «Десна-Агріко», яке здійснює діяльність по перевезенню пасажирів, в той час, як ОСОБА_8 таку діяльність не здійснює і відповідної ліцензії для її здійснення не має. Основними видами його діяльності, як суб'єкта господарської діяльності (фізична особа-підприємець), є роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, а також діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування, а тому він не міг бути роботодавцем з надання послуг по перевезенню пасажирів.

Вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанцій, на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України, не перевірили належним чином вказаних доводів ОСОБА_8 та не спростували їх, у зв'язку з чим не визначилися з характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню до вказаних правовідносин, а саме ст. 1166 ЦК України, згідно з якою відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача, чи положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Ураховуючи викладене, оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними й обґрунтованими, тому підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, в інтересах якого діє ОСОБА_10, задовольнити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова М.І. Наумчук