РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2016 р. м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Оніпко О.В., Максимчук З.М.

секретар судового засідання: Вох В.С.

за участі: позивача та її представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дубровицького районного суду від 11 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Залузької сільської ради Дубровицького району Рівненської області про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дубровицького районного суду від 11 січня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до Залузької сільської ради Дубровицького району Рівненської області про визнання права власності на спадкове майно.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач покликалася на його незаконність і необґрунтованість через неправильність встановлених обставин, що мають значення для справи, хибну оцінку доказів та порушення норм процесуального і матеріального права.

На її обґрунтування зазначала про залишення без уваги тих обставин, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями за життя належав її батькові, після смерті якого спадщину фактично прийняла її мати. На підставі державного акта на право власності на земельну ділянку її мати була власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, розміщених за адресою: АДРЕСА_1 В будинку, що розташований на цій ділянці, вона проживала до дня смерті. За заповітом спадкодавця все належне майно, на яке мати за законом матиме право і яке належатиме їй на момент смерті, заповіла позивачу як єдиному спадкоємцю. Однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів.

Крім того, суд не врахував, що відповідач визнав позов, а відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини визнані особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Вважала, що відмовляючи в задоволенні позову, суд позбавив її законного права на спадкове майно - житловий будинок з надвірними будівлями, після смерті матері, яке, крім неї, ніким не оспорюється.

З цих підстав просила рішення суду першої інстанції в частині відмови визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.

В іншій частині просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок не входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_2

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Матеріалами справи встановлено, і ці обставинами сторонами не оспорюються, що ОСОБА_1 є єдиною дитиною ОСОБА_3 і ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивача - ОСОБА_3, що підтверджено свідоцтвом про його смерть серії НОМЕР_2, актовий запис у книзі реєстрації актів про смерть № 22 (а.с.4).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла його дружина і мати позивача - ОСОБА_2, що також є безспірним фактом, стверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 і про що складено відповідний актовий запис № 143 (а.с.5).

На день смерті чоловіка ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала разом з ним у с. Залужжя Дубровицького району Рівненської області, що видно з довідки Залузької сільської ради від 10.11.2015 року №1880 (а.с. 11).

На а.с. 12 міститься довідка цього ж органу місцевого самоврядування від 10.11.2015 року №1881 про те, що відповідно до записів у погосподарській книзі № 1 (1991-1995 роки), номер об'єкта погосподарського обліку №76, ОСОБА_3 на день своєї смерті був власником цього будинку.

З виписки по господарської книги №1 (2011-2015 роки), особовий рахунок НОМЕР_5, від 05.11.2015 року вбачається, що будинок АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_3 (а.с. 10).

Зміст технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 та довідки Рівненського обласного бюро технічної інвентаризації №248 від 03.11.2015 року зазначають, що його власником є ОСОБА_3, вартість будинку станом на 3 листопада 2015 року складає 32 143 гривні, загальна площа становить 47, 6 кв.м, житлова - 15 кв.м. (а.с. 15-17, 18).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР, який діяв на час відкриття спадщини в зв'язку зі смертю ОСОБА_3, вважається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо, зокрема, він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Наведені обставини очевидно вказують про те, що спадщину після смерті свого чоловіка прийняла, фактично вступивши у права володіння спадковим майном, у т.ч. і житловим будинком АДРЕСА_1, ОСОБА_2

Її заповіт, що посвідчений 25 лютого 2008 року секретарем виконавчого комітету Залузької сільської ради, підтверджує те, що спадкодавець все належне майно, на яке вона за законом матиме право і яке належатиме їй на момент смерті, заповіла на користь своєї дочки - ОСОБА_1 (а.с. 6).

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1220, 1223, 1233 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

З довідки державного нотаріуса Дубровицької районної державної нотаріальної контори від 08.12.2015 року №02-14/639 видно, що ОСОБА_2 фактично вступила в управління та володіння спадковим майном після смерті свого чоловіка - ОСОБА_3 Незважаючи на цю обставину, позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадковий будинок відмовлено в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадковий об'єкт нерухомості (а.с. 20).

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. другому-третьому п. 23 своєї постанови від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, Залузька сільська рада визнала позовні вимоги ОСОБА_1, про що було надано відповідні листи.

Частиною 4 ст. 174 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки ОСОБА_2 прийняла у передбаченому законом порядку спадщину у виді спірного житлового будинку після смерті ОСОБА_3, позивач є спадкоємцем за заповітом на все належне спадкодавцю майно, куди увійшов і житловий будинок АДРЕСА_1, а відповідач проти задоволення позову не заперечував, тому її вимоги про визнання за нею права власності на зазначений будинок є обґрунтованими і підлягають до задоволення.

При цьому колегією суддів ураховується наявність факту відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірний житловий будинок, що створює підстави для виникнення цивільно-правового спору.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на викладені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке в оскаржуваній частині не може залишатися чинним.

Апеляційний перегляд рішення суду в частині вимог позивача про визнання права на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, унеможливлюється через відсутність відповідних доводів апеляційної скарги.

Так, згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Спонуканням для ухвалення нового рішення - про задоволення позову відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є незастосування судом першої інстанції норм матеріального права, які підлягали застосуванню.

На підставі ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, ст.ст. 1216, 1217, 1220, 1223, 1233 ЦК України, абз. другого-третього п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дубровицького районного суду від 11 січня 2016 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Рівненської області загальною площею 47, 6 кв.м, житловою площею 15 кв.м.

В решті рішення суду першої інстанції (про відмову в позові про визнання права на земельну ділянку) залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: