Справа № 703/4218/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2016 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Компанійця О.В.

з секретарем судового засідання Бондаренко А.І.

з участю представника позивача Побийвовка В.В.

та представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Смілі справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» до ОСОБА_3 та товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Славутич» про стягнення заборгованості,

встановив:

21 листопада 2007 року ВАТ (нині ПАТ) «Райффайзен банк Аваль» уклало з ОСОБА_3 кредитний договір № 014/02-44/1678-07, згідно з яким надало кредит в сумі 1350000 грн. на споживчі цілі строком до 20 листопада 2013 року зі сплатою 12,75% річних. За порушення зобов'язання позичальник повинен був сплачувати пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. 30 липня 2008 року сторони збільшили розмір річних до 17%.

21 листопада 2007 року ВАТ «Райффайзен банк Аваль» уклало з ТОВ фірмою «Славутич» договір поруки № 014/02-44/1678-07оп, за яким це товариство зобов'язалось солідарно відповідати за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за наведеним кредитним договором та всіма додатковими угодами до договору.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 22 лютого 2010 року по справі № 2-66/2010 з відповідачів солідарно достроково стягнуто 1196376 грн. 65 коп. кредиту, а також заборгованість за відсотками і пеню станом на 27 жовтня 2009 року.

Оскільки ці суми відповідачі сплатили лише 21 липня 2015 року, 28 липня банк звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_3 і ТОВ фірми «Славутич» заборгованості за кредитним договором, що малась станом на 24 липня 2015 року: 464407 грн. 70 коп. відсотків, а також пеню за період часу з 24 липня 2014 року по 24 липня 2015 року - 108015 грн. 18 коп. за порушення строків сплати кредиту і 179649 грн. 22 коп. за порушення строків сплати відсотків.

Під час розгляду справи позивач змінив розмір позовних вимог і просив стягнути заборгованість за кредитом станом на 21 січня 2016 року: за відсотками в сумі 464405 грн. 98 коп., пеню за порушення строків сплати кредиту в сумі 106723 грн. 04 коп. і за порушення сплати відсотків в сумі 284276 грн. 55 коп. (Суд відмовив у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог в частині стягнення боргу за тілом кредиту з урахуванням індексу інфляції в сумі 200240 грн. 42 коп.).

Відповідачі в судове засідання не з'явились. Їх представник визнала позов частково, просила застосувати позовну давність до вимог про стягнення відсотків, оскільки востаннє ОСОБА_3 внесла кошти на погашення відсотків 29 листопада 2011 року. Банк звернувся до неї з позовом 28 липня 2015 року, тому суд повинен стягнути відсотки за період часу з 28 липня 2012 року в сумі 136849 грн. 27 коп. Відповідно, представник відповідачів просила відмовити у стягненні пені на відсотки, які були нараховані до 28 липня 2012 року. В межах строку позовної давності з 28 липня 2014 року пеня за прострочення сплати відсотків складає 63802 грн. 17 коп., за прострочення сплати кредиту - 105984 грн. 68 коп. Оскільки сумарно розмір пені за тілом кредиту і відсотками становить 169786 грн. 85 коп., а розмір заборгованості за відсотками становить 136849 грн. 27 коп., представник просила врахувати майновий стан відповідачів і застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір неустойки до розміру збитків, стягнувши пеню в сумі, що відповідає розміру заборгованості за відсотками.

Суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

21 листопада 2007 року ВАТ «Райффайзен банк Аваль» уклало з ОСОБА_3 кредитний договір № 014/02-44/1678-07, згідно з пунктом 2 якого надало кредит в сумі 1350000 грн. на споживчі цілі строком до 20 листопада 2013 року включно зі сплатою 12,75% річних. На підставі п. 4.1.1 частини № 2 кредитного договору за порушення зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків позичальник зобов'язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення.

Згідно з п. 2.2 договору поруки № 014/02-44/1678-07оп від 21 листопада 2007 року, ТОВ фірма «Славутич» зобов'язалось перед ВАТ «Райффайзен банк Аваль» солідарно відповідати за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за наведеним кредитним договором та всіма додатковими угодами до договору.

30 липня 2008 року ОСОБА_3 підписала з банком договір про зміни № 1 до кредитного договору № 014/02-44/1678-07, пунктом 1 якого розмір відсотків було збільшено до 17% річних.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 22 лютого 2010 року по справі № 2-66/2010 з відповідачів солідарно достроково стягнуто кредит, а також заборгованість за відсотками (в т.ч. збільшеними) і пеню станом на 27 жовтня 2009 року. Отже, після винесення рішення поручителю було відомо, що з 30 липня 2008 року відсоткова ставка за кредитом нараховувалась у збільшеному розмірі. Оскільки ТОВ фірма «Славутич» поручилось за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього, то збільшений розмір відсотків є обов'язковим і для поручителя.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України на підставі п. 2.2 договору поруки № 014/02-44/1678-07оп від 21 листопада 2007 року ОСОБА_3 і ТОВ фірма «Славутич» солідарно в повному обсязі відповідають за кредитним договором № 014/02-44/1678-07.

Оскільки представник відповідачів заявила про застосування позовної давності, на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України належить відмовити в вимогах про стягнення сум, нарахованих поза межами цих строків. Позов подано 28 липня 2015 року, а вимоги про стягнення відсотків і пені нараховано з 24 липня (2012 і 2014 років відповідно), тому суми, нараховані поза 3-річним на 1-річним строками позовної давності, не підлягають стягненню.

Сторони визнали, що кредит за договором № 014/02-44/1678-07 повністю погашено 21 липня 2015 року.

Згідно з вимогами ст. 257 ЦК України з відповідачів належить стягнути відсотки за період часу з 28 липня 2012 року по 21 липня 2015 року в сумі 136849 грн. 27 коп.

При цьому суд не погоджується з твердженням представника позивача, що відповідачі перервали строк позовної давності, здійснивши виплати за кредитом 18 і 25 червня 2013 року та 8 січня 2014 року. В платіжному дорученні № 4160 від 8 січня 2014 року призначенням платежу зазначено сплату боргу за виконавчим листом № 2-66 від 22.07.10. Заявою про переказ готівки № К52/268-12 від 18 червня 2013 року ОСОБА_3 погашала борг по кредитному договору, а заявою про переказ готівки № К 52/268-1 від 25 червня 2013 року - погашала позику. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим банком, саме на погашення кредиту були зараховані наведені кошти, причому не як планові платежі, а як прострочена заборгованість.

Платежі відповідачки, здійснені на виконання рішення суду від 22 лютого 2010 року, не переривають строк позовної давності.

Оскільки позов подано 28 липня 2015 року, відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України з відповідачів на користь позивача належить стягнути пеню за прострочення сплати кредиту з 28 липня 2014 року по 21 липня 2015 року в сумі 105984 грн. 68 коп.

Суд погоджується з твердженням представника відповідача, що пеню на прострочені відсотки належить стягнути відповідно до вимог ст. 266 ЦК України з урахуванням, що зі спливом позовної давності на відсотки спливла також позовна давність і щодо пені на відсотки. Тому належить відмовити у стягненні пені на суму відсотків, нараховану до 28 липня 2012 року. З відповідачів належить стягнути 63802 грн. 17 коп. пені на відсотки, які було нараховано і не сплачено з 28 липня 2012 року по 21 січня 2016 року.

Суд не вбачає підстав для застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України і зменшення розміру неустойки, оскільки розмір пені за порушення строків сплати відсотків (63802 грн. 17 коп.) не перевищує розміру заборгованості за відсотками (136849 грн. 27 коп.), а розмір пені за порушення строків сплати кредиту (105984 грн. 68 коп.) не перевищує суми кредиту, на яку нараховано пеню (269502 грн. 59 коп.).

Суд також не погоджується з твердженням представника відповідачів, що розмір пені належить зменшити з урахуванням матеріального стану відповідачів. ОСОБА_3 є приватним підприємством, підприємницьку діяльність здійснює і ТОВ фірма «Славутич». Підприємництво - це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність з метою отримання прибутку (ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про підприємництво»). Суд вважає, що відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України низька прибутковість підприємницької діяльності за відсутності виняткових обставин, що стосуються лише відповідачів, не може бути підставою для зменшення розміру неустойки за невиконання кредитного договору.

Згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача належить стягнути судові витрати пропорційно до задоволеної частини позову.

На підставі ст.ст. 530, 553, 610, 611, 629, 1054 ЦК України,керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 213-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 і ТОВ фірми «Славутич» солідарно на користь ПАТ «Райффайзен банк Аваль» 136849 грн. 27 коп. заборгованості за відсотками, 63802 грн. 17 коп. пені за прострочення сплати відсотків, 105984 грн. 68 коп. пені за прострочення сплати кредиту і 1865 грн. 49 коп. судового збору, а всього 308504 грн. 61 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Черкаської області через міськрайонний суд протягом 10 днів, набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

Головуючий О.В. Компанієць