Справа № 125/630/16-ц Провадження № 22-ц/772/3042/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 43 Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

25 жовтня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Барського районного суду Вінницької області від 25 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю, -

встановила:

ОСОБА_4 звернулася в районний суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_6 з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності користуванні 1/4 часткою квартири.

В обґрунтування позову посилалася на те, що їй належить на праві власності ? частина трикімнатної квартири АДРЕСА_1, решту ? якої належать її батьками відповідачам ОСОБА_5 і ОСОБА_3 і брату третій особі ОСОБА_6

Відповідачі по справі її батько ОСОБА_5 та матір ОСОБА_3 починаючи з 01.08.2014 року чинять їй перешкоди в користуванні її часткою квартири шляхом заміни замків на вхідних дверях.

На підставі статті 41 Конституції України, статей 317, 319, 355, 358 ЦК України статті 155 ЖК Української РСР, просила зобовязати не чинити їй перешкоди у здійсненні права приватної власності ? часткою квартири №34 в будинку по провулку Коцюбинського в м. Бар Вінницької області, надавши безперешкодний доступ до неї, надати ключі від даної квартири, надати ключі від поштової скриньки, надати ключі від підвального приміщення.

В судовому засіданні ОСОБА_4 зменшила позовні вимоги обмежившись вимогами про зобовязання відповідачів не чинити їй перешкоди у здійсненні права приватної власності 1/4 часткою квартири.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 25 серпня 2016 року позов задоволено.

Зобовязано ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_4 у користуванні ? часткою квартири, що розташована за адресою: провулок Коцюбинського. 6АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 137,80 грн. з кожного.

Не погодившись із рішенням відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення просить його скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 і її представник адвокат ОСОБА_7 вимоги апеляційної скарги підтримали і просили задовольнити.

Позивач ОСОБА_4 в письмових запереченнях, а її представник ОСОБА_8 в судовому засіданні просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_6 надіслав письмову заяву, в якій вимоги апеляційної скарги визнає і просить її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, та зявилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити і як розподілити між сторонами судові витрати.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови від резолютивна частина рішення суду повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК України.

У ній, зокрема, має бути зазначено: висновок суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково (при відмові в позові слід точно зазначити, кому, відносно кого та в чому відмовлено);висновок суду по суті позовних вимог: які саме права позивача визнано або поновлено; розмір грошових сум чи перелік майна, присуджених стороні;вартість майна, яке належить стягнути з відповідача, якщо при виконанні рішення присудженого майна у наявності не буде; конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права; розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 88 ЦПК; строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження;у яких межах допускається негайне виконання рішення, коли суд зобов'язаний або має право його допустити.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Крім того, суд першої інстанції взяв до уваги, що під час попереднього судового засідання відповідачі висловлювали пропозицію про укладення мирової угоди і запропонували позивачу ключі від замінених дверей, однак, коли позивач вагалася та пояснила, що хотіла б мати відповідне рішення суду, оскільки відповідачі в подальшому можуть перешкоджати їй користуватися квартирою, то відповідачі передумали та не погоджувалися передати ключі.

Також на думку суду першої інстанції підставою для задоволення позову є те, що під час розгляду справи відповідачі неодноразово висловлювали свою незгоду з тим, щоб позивач з сімєю мешкали в спірній квартирі, а між сторонами впродовж тривалого часу є неприязні стосунки.

Отже суд першої інстанції дійшов висновку, що право позивача як співвласника щодо користування часткою квартири є порушеним, у добровільному порядку вирішити питання неможливо, а тому воно підлягає захисту в суді обраним позивачем способом.

Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони не відповідають дійсним обставинам справи і зроблені через неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Позивачем заявлено, а судом першої інстанції задоволено загальну вимогу до інших співвласників квартири не чинити перешкоди ОСОБА_4 в користуванні її ? часткою квартири, без зазначення, які саме перешкоди не повинні чинитися позивачу іншими співвласниками, якими конкретно приміщеннями має право користуватися позивач відповідно до її частки у спільному майні.

Статтею 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1).

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом зазначені в частині 2 статті 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з статтею 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст прав власності відповідно до статті 317 ЦК України складають правомочності власника на володіння, користування та розпорядження. При цьому на зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло №384, виданого 19.10.1993 року бюро по приватизації державного житлового фонду при виконкомі Барської міської ради народних депутатів, квартира АДРЕСА_3, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_6 (а.с. 6а).

Дане свідоцтво зареєстроване в Могилів-Подільському міжрайонному бюро технічної інвентаризації 09.02.1994 року за №2089.

Отже спірна квартира належить чотирьом співвласниками без визначення часток кожного з них у праві власності, тобто є спільною сумісною власністю, що зазначено в самому правовстановлюючому документі та відповідає частині 2 статті 8 Закону України від 19.06.1992 року №2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду».

Водночас відповідно до довідки №35 від 22.03.2016 року, виданої КП «Барське районне бюро технічної інвентаризації», згідно архівних даних та матеріалів інвентаризаційних справ станом на 31.12.2013 року на прізвище ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6) ОСОБА_10 зареєстровано ? частка квартири №34 в м. Бар по пров. Коцюбинського №6.

Посилаючись на те, що довідка бюро технічної інвентаризації надана суду в оригіналі, а також виходячи з презумпції рівності часток співвласників сумісної власності, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивачу ОСОБА_4 дійсно належить ? частина спірної квартири.

Разом з тим, зазначена довідка правовстановлюючим документом не є, а видана на підставі того ж свідоцтва про право власності на житло, виданого Барською міською радою 19.10.1993 року, згідно з розпорядженням за №384 від 19.10.1993 року, яке, як зазначено вище, встановлює спільну сумісну, а не спільну часткову власність.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 статті 369).

Відповідно до ст. 370, 372 ЦК України співвласники мають право на виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, а також поділ цього майна за правилами виділу (поділу) майна, що є у спільній частковій власності, після визначення їх часток у спільній сумісній власності.

При цьому дійсно вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ч. 2 ст. 370, ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Всупереч вимогам статті 11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд першої інстанції за відсутності вимоги позивача про це визначив її частку в праві спільної сумісної власності як ?.

Поза увагою суду першої інстанції залишилися вищевказані норми матеріального права, а також та обставина, що на звороті свідоцтва про право власності на житло від 19.10.1993 року міститься довідка приватного нотаріуса ОСОБА_11 про те, що ? частку квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_12 подарувала ОСОБА_4 по договору дарування, посвідченому 05 листопада 2003 року за реєстровим №2572.

Крім того, навіть за умов належності майна співвласникам на праві спільної часткової власності, відповідно до частин 1, 3 ст. 358 ЦК України воно також здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За встановленими судом обставинами справи, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 дійсно перешкоджають не лише в користуванні, а й володінні ОСОБА_4 спільною сумісною власністю, так як під приводом підготовки до продажі спільного майна за згодою співвласників, замінили вхідні двері і замок, унеможлививши таким чином доступ позивача до квартири і її проживання в ній.

Спірна квартира є трикімнатною, зареєстрованими в ній є позивач ОСОБА_4, її чоловік ОСОБА_13, а також мати ОСОБА_3 (а.с. 8).

Із положень ст. 358 ЦК України випливає, що надання співвласнику в користування частини майна має ґрунтуватися на встановленні відповідності між розміром частки співвласника в праві спільної власності та часткою того майна, надання якого в користування вимагає такий співвласник. За домовленістю співвласників може бути допущено відступ від засад відповідності між розміром частки в праві та розміром частки в майні.

Отже судовий захист прав одного співвласників на володіння і користування спільним майном здійснюється шляхом встановлення порядку користування ним відповідно до часток співвласників, шляхом вселення співвласника в належне йому житло на підставі статей 150, 155 ЖК УРСР тощо, а не у спосіб загального зобовязання інших співвласників не чинити будь-які, без зазначення які саме, перешкоди в користуванні ним.

Невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, а також порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 304, 307, 309, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 25 серпня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні власністю відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_14
Судді: Згідно з оригіналом: Суддя апеляційного суду/підпис/ ОСОБА_15 /підпис/ ОСОБА_16 ОСОБА_14