Провадження № 2/522/448/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі Шеян І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права на спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просить визнати квартиру АДРЕСА_1, обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3, який помер 14 березня 2014 року, та ОСОБА_2, та визнати право позивача на спадкування ? частки зазначеної квартири.

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що його батько ОСОБА_3 та відповідачка з 31 березня 1977 року знаходились у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу вони мешкали в квартирі №14 по Французькому бульварі, 15 в м. Одесі, яка належала батьку на праві приватної власності, а також ними була придбана квартира АДРЕСА_1, право приватної власності на яку було оформлено на ОСОБА_2

ОСОБА_3 помер 14 березня 2014 року, та після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири №14 по Французькому бульварі, 15 в м. Одесі. Так як вказана квартира була спільним майном подружжя, 07 квітня 2015 року та 21 липня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на імя позивача та ОСОБА_2, згідно яких вищевказана квартира їм належить в рівних частках. Однак, до спадкової маси не ввійшла квартира АДРЕСА_1, яка була придбана ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час шлюбу. Тому, позивач просить визнати вказану квартиру обєктом права спільної сумісної власності подружжя, та визнати за ним право на спадкування ? частки зазначеної квартири.

Позивач ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_2 у судовому засіданні не визнала позовні вимоги ОСОБА_1, заперечувала проти їх задоволення, та зазначила, що квартира АДРЕСА_1 була придбана відповідачкою за кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_2, що належала їй на праві приватної власності ще до укладення шлюбу з ОСОБА_3 Спірна квартира належить на праві власності ОСОБА_2 Відповідачка зареєстрована за вищевказаною адресою, оплачує відповідні комунальні послуги на утримання квартири. В свою чергу, а ні ОСОБА_3, а ні його син - ОСОБА_1 не приймали участі в оплаті за житлово-комунальні послуги та в утриманні вищевказаної квартири. Крім того, ОСОБА_3 ніколи не претендував на спірну квартиру, розуміючи, що вона є особистою власністю відповідачки. Тому, на думку представника відповідачки, вимоги ОСОБА_1 щодо визнання квартири АДРЕСА_1 обєктом спільної сумісної власності подружжя, є безпідставними.

Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, повно і всебічно зясувавши обставини справи, вислухавши думки сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 24 березня 1977 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії І-ЖД №379851.

Під час перебування в шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали в квартирі №14 по Французькому бульварі, 15 в м. Одесі, яка належала ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 19 липня 1993 року та свідоцтва про право на спадщину від 12 лютого 1997 року, виданого держаним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрованого за №2-324.

14 березня 2014 року ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №374392, та після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири №14 по Французькому бульварі, 15 в м. Одесі.

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Вказані норми викладені також у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування».

Згідно оглянутої у судовому засіданні нотаріальної справи №5/2014, відкритої після смерті ОСОБА_3, вбачається, що 22 липня 2014 року та 30 липня 2014 року з відповідними заявами про прийняття спадщини звернулась дружина померлого ОСОБА_2 та його син ОСОБА_1, які згідно ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги за законом.

07 квітня 2015 року та 21 липня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на імя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповідно, згідно яких квартира №14 по Французькому бульварі, 15 в м. Одесі їм належить в рівних частках по ? частки кожному.

Відповідно до ст. 1236 ЦК України, зміст спадкоємців майна визначається на момент відкриття спадщини, тому по спадку переходить лише те майно, яке належало спадкодавцю на момент його смерті.

Також судом встановлено, ОСОБА_2 до шлюбу з ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 та мешкала в квартирі АДРЕСА_2. Після розірвання шлюбу відповідачка продовжувала проживати у вказаній квартирі разом з сином ОСОБА_7 та матірю ОСОБА_8

23 березня 1981 року від районного житлового управління виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів УРСР відповідачці надійшло розпорядження №122, в якому їй було запропоновано відкрити особовий рахунок на займану площу трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2, загальною площею 40, 3 кв. м., з правом укладення договору найму цієї житлової площі.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_2 приватизувала на своє імя вищевказану квартиру та отримала відповідне свідоцтво про право власності на житло №4-6220, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 26 квітня 1994 року.

В подальшому, відповідачка реалізувала вказану квартиру згідно договору купівлі-продажу №7360 від 24 травня 1995 року за 497 млн. 160 тис. крб.

08 червня 1995 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_9, ОСОБА_10 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, вартість якої становила 20 млн. крб.

На підставі даного договору купівлі-продажу Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації було зареєстровано право власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_2 та записано в реєстрову книгу під №783 стр. 51 кн. 124 пр. від 13 червня 1995 року.

Таким чином, квартира АДРЕСА_1 була набута у власність ОСОБА_2 за її особисті кошти, отримані від реалізації квартири АДРЕСА_2, в якій вона проживала ще до шлюбу з ОСОБА_3

Крім того, у судовому засіданні доведено, що а ні позивач, а ні ОСОБА_3 не приймали участі в обслуговуванні вказаної квартири, не сплачували комунальні послуги і не робили жодного вкладу для покращення даного нерухомого майна, тобто дане майно за час шлюбу істотно не збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Представником відповідачки до суду були надані копії квитанцій, з яких вбачається, що оплату житлово-комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 здійснювала саме ОСОБА_2

У судовому засіданні також доведено, що за життя ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1., 15, кв. 14. Тому, згідно вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не мав права на приватизацію квартири, що належала ОСОБА_2 До того ж, ніяких суперечок з цього приводу в подружжя за життя ОСОБА_3 не виникало, будь-яких позовів з приводу визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 не предявлялось.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція закріплена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2641цс15.

Таким чином, твердження ОСОБА_1 про те, що спірна квартира являється обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3, який помер 14 березня 2014 року, та ОСОБА_2, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Відповідно, безпідставними є також вимоги позивача про визнання за ним права на спадкування ? частки спірної квартири.

У звязку з відмовою в задоволенні вказаних позовних вимог, суд вважає також безпідставними вимоги позивача щодо стягнення з відповідачки суми судового збору.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», ст. ст. 57, 60 СК України, ст. 1217, 1218, 1222, 1236, 1261 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 60, 88, 174, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права на спадкування, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ю.Б. Свячена