У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Ткачука О.С., Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Запоріжкокс» про стягнення компенсації за затримку виплати сум, що підлягають виплаті в день звільнення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Запоріжкокс» на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 23 липня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 5 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернулося до суду з позовом посилаючись на те, що з 1992 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, звільнився з роботи у травні 2013 року за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. В день звільнення товариство не виплатило йому одноразову матеріальну допомогу, передбачену умовами колективного договору, а тому судовим рішенням від 3 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 8 серпня 2014 року, належні йому від підприємства кошти були стягнуті в судовому порядку. Посилаючись на те, що судове рішення виконано відповідачем лише 30 вересня 2014 року, ОСОБА_6 просив на підставі ст.117 КЗпП України стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 травня 2013 року по 30 вересня 2014 року в загальній сумі 66 057,91 грн.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 23 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 5 листопада 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «Запоріжкокс» на користь ОСОБА_6 - 66057,91 грн, в якості компенсації за затримку виплат сум, що підлягають виплаті працівникові при звільненні. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідач, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення або змінити рішення, не передаючи справу на новий розгляд.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що в порушення вимог ст.116 КЗпП України підприємство не провело остаточного розрахунку з позивачем в день звільнення, не виплатило одноразову матеріальну допомогу, передбачену умовами колективного договору, а тому, на підставі ст.117 КЗпП України з нього на користь працівника підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку. З моменту звільнення 16 травня 2013 року до 30 вересня 2014 року (до моменту зарахування присуджених за судовим рішенням коштів на рахунок ОСОБА_6.) минуло 16,5 місяців, у зв'язку із чим, за вказаний період підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками та виходив з того, що оскільки виплата одноразової матеріальної допомоги при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію передбачена умовами як галузевої угоди, так і колективного договору, вона, відповідно до ст.97 КЗпП України і ст.2 Закону України «Про оплату праці» відноситься до сум, що підлягають виплаті працівникові в день його звільнення у строки, передбачені ст.116 КЗпП України. Джерело фінансування цих коштів ніякого правового значення не мають і на строки виплати не впливають.

Апеляційний суд вважав, що строк звернення до суду з даним позовом позивачем дотримано, тому відхилив доводи відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

З такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_6 з 28 січня 1992 року по 16 травня 2013 року, працював слюсарем-ремонтником Запорізького коксохімічного заводу, правонаступником якого є ПАТ «Запоріжкокс».

Згідно наказу № 93 ОСОБА_6 звільнений з ПАТ «Запоріжкокс» 16 травня 2013 року у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України.

В день звільнення ОСОБА_6 товариство не виплатило передбачену умовами колективного договору одноразову матеріальну допомогу.

Належні до виплати кошти стягнуті на його користь рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 3 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 8 липня 2014 року.

На виконання вказаного судового рішення ПАТ «Запоріжкокс» 26 серпня 2014 року платіжним дорученням перерахувало належну ОСОБА_6 матеріальну допомогу на депозитний рахунок Заводського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя.

Розпорядженням головного державного виконавця Заводського ВДВС м. Запоріжжя від 16 вересня 2014 року кошти, що надійшли від ПАТ «Запоріжкокс» перераховані на рахунок ОСОБА_6

Фактично на рахунок ОСОБА_6 належні йому від підприємства кошти надійшли 30 вересня 2014 року.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 3 червня 2014 року встановлено, що розмір середнього заробітку ОСОБА_6 складав 4003,51 грн, що був розрахований відповідно до положень абзацу 3 пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати від 8 лютого 1995 року №100.

Вказані обставини, відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України суди вважали преюдиційними та такими, що не підлягають доведенню.

При розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суди виходили з дати звільнення 16 травня 2013 року по 30 вересня 2014 року - день фактичного надходження стягнутих за судовим рішенням коштів одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідач наполягав на застосуванні строку позовної давності та в обґрунтування мотивів щодо пропуску позивачем тримісячного строку посилався на те, що саме з 26 серпня 2014 року (дати перерахування коштів платіжним дорученням на рахунок органу державної виконавчої служби) починається перебіг позовної давності тривалістю три місяці. Позивач особисто 9 вересня 2014 року звертався з заявою до Заводського відділу державної виконавчої служби Запорізького управління юстиції, в якій просив перерахувати кошти, які надійшли від ПАТ «Запоріжкокс» на його банківський рахунок.

Згідно доводів апеляційної скарги відповідача, позивачу 26 серпня 2014 року було фактично відомо про те, що йому перераховано ПАТ «Запоріжкокс» суму в розмірі 12010,53 грн на виконання рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 3 червня 2014 року. Навіть якщо вважати початком перебігу строку позовної давності з 9 вересня, то трьохмісячний строк позивачем пропущено, оскільки позов подано 12 грудня 2014 року.

Апеляційний суд вказаних доводів не перевірив та не спростував, обмежився посиланням на дотримання позивачем строку позовної давності з урахуванням того, що остаточний розрахунок з ним проведений 30 вересня 2014 року (перерахування коштів на його рахунок відділом державної виконавчої служби), а з позовом він звернувся в грудні 2014 року.

Не надав належної правової оцінки доводам апеляційної скарги, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 26 серпня 2014 року, шляхом перерахування коштів платіжним дорученням на рахунок органу державної виконавчої служби на виконання відповідної постанови.

Вирішуючи даний спір суд апеляційної інстанції не виконав вимог ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надав мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Вказане вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до передчасних висновків у справі.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Свої висновки належним чином не мотивував.

За таких обставин, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Запоріжкокс» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 5 листопада 2015 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська