№ 201/9895/15- ц
провадження 2/201/1135/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Мороз Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору, визнання дій протиправними, зобовязання вчинити певні дії та повернення грошових сум, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 09 червня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору, визнання дій протиправними, зобовязання вчинити певні дії та повернення грошових сум, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та в ході судового засідання посилається на те, що він з 2009 року є клієнтом «ПриватБанку» через наявність картки для виплати заробітної плати, кредитної картки «Універсальна», але ніякого кредиту він не отримував; дія цієї картки закінчилася в грудні 2012 року і строк дії її ніхто не продовжував. З червня 2010 року по квітень 2011 року він перебував під вартою, а потім судом був засуджений до позбавлення волі, згодом це покарання було замінене на умовне і весь цей період карткою банку, кредитними коштами він не користувався, але банк нараховував свої відсотки на вказану картку, накопичилася заборгованість. Потім він працевлаштувався і на його картку стали надходити кошти зарплати, але банк без його згоди списував значну частину цих коштів з картки начебто в рахунок погашення боргу, нарахував значні штрафні санкції. Вважає вказане списання і нарахування штрафів неправомірним і в лютому 2011 року позивач звернувся з письмовою заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про перевірку обставин незаконного, на його думку, списання і переведення коштів з його картки, відсутність договору кредиту, штрафи. Після перевірки працівники банку повідомили, що ці списання коштів, штрафні санкції були правомірними через наявність непогашеного кредиту. Позивач вважає вказані кошти своїми і наполягає на тому, що їх у нього знято з картки незаконно, а отже повертати їх банк повинен. Банк і зараз продовжує нараховувати йому кошти за користування кредитом. На звернення позивача до відповідача з питанням надання повної інформації про причини такого і вирішення витання про повернення коштів фактично отримано відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії банку протиправними в частині неправильного нарахування і списання названих коштів з картки, нарахування штрафів і просив розірвати вказаний кредитний договір, зобовязати банк переглянути нараховані штрафні санкції і звільнити його від них, припинити таке списання коштів позивача і повернути вже списані вище зазначені кошти на рахунок позивача, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» позов не визнав, посилаючись на те, що у позивач є кредит банку, відкрито рахунок і видано картку, але він дійсно зверталася до них з заявою, вони перевірку провели, відповідь надали, розяснили подальші дії позивача, запропонували вихід з вказаного становища, але позивач цим не скористався. Проти звільнення позивача від сплати кредиту, сплати штрафних санкцій, визнання їх дій незаконними, зобовязання вчинити вказані позивачем дії заперечують, оскільки вказане позивачем було правомірним з боку банку і належними доказами позивачем не доведено. Борг у позивача є, він не погашений, підстав для розірвання кредитного договору чи звільнення позивача від штрафних санкцій немає. На звернення позивача, в тому числі і письмові, вони відповідали по суті в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що в 2007 році між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № SAMDN 0637, відповідно до якого позивачу було видано кредитну карту № 715578. Відповідно до укладеного кредитного договору позивачу було надано кредитний ліміт у розмірі 250.00 грн. зі сплатою обумовлених відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Кредит був наданий у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідно до умов укладеного договору, договір складається з Заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою. Своїм підписом позивача ОСОБА_1 погодився з Умовами і правилами надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті в мережі інтернет.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору позивач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав. Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України наслідками порушення зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Отже позивач є клієнтом «ПриватБанку» через наявність картки для виплати заробітної плати, кредитної картки «Універсальна». Як вказує позивач з 21 червня 2010 року по 26 квітня 2011 року він перебував під вартою, а потім судом був засуджений до позбавлення волі, згодом це покарання ухвалою суду було замінене на умовне і весь цей період карткою банку, кредитними коштами він, як вказує позивач, не користувався, але банк нараховував свої відсотки на вказану картку, накопичилася заборгованість. Потім він працевлаштувався і на його картку стали надходити кошти зарплати, але банк без його згоди списував значну частину цих коштів з картки начебто в рахунок погашення боргу, нарахував значні штрафні санкції. Вважає вказане списання і нарахування штрафів неправомірним і в лютому 2011 року позивач звернувся з письмовою заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про перевірку обставин незаконного, на його думку, списання і переведення коштів з його картки, відсутність договору кредиту, штрафи. Після перевірки працівники банку повідомили, що ці списання коштів, штрафні санкції були правомірними через наявність непогашеного кредиту. Позивач вважає вказані кошти своїми і наполягає на тому, що їх у нього знято з картки незаконно, а отже повертати їх банк повинен. Банк і зараз продовжує нараховувати йому кошти за користування кредитом. На звернення позивача до відповідача з питанням надання повної інформації про причини такого і вирішення витання про повернення коштів фактично отримано відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положення ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» передбачають вимоги до звернення адресованого громадянином органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань, а саме, вимогу направлення письмового звернення поштою чи через уповноважену ним особу.

Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

В той час, ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до п. 26.1 ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Згідно п. 3.2.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам позичальник доручає банку списувати кошти із всіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту або у валюті, відмінної від валюти Кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за заявою та цими умовами, при настанні строків платежів (договірне списання). Пунктом 3.3.5 умов надання споживчого кредиту фізичним передбачено право банку списувати кошти з поточних рахунків позичальника згідно п. 3.2.5 цих умов, при настанні строків платежів, передбачених цими умовами та заявою, у межах належних до сплати банку сум. Заява про надання кредиту підписана позивачем особисто, в ній зазначено, що він ознайомлений та згодна з умовами надання споживчого кредиту фізичним особам та тарифами, та всі ці документи складають між ним та банком кредитний договір.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором.

Можливість договірного списання банком передбачена також пунктом 6.6. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою № 22 НБУ від 21 січня 2004 року, а саме: якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається у договорі про розрахунково - касове обслуговування або іншому договорі про надання банківських послуг.

Згідно з п. 4.6 умов та правил надання банківських послуг клієнт доручає банку списання грошових коштів із своїх рахунків, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, які підлягають сплаті банку по цьому договору, при настанні строку платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку у випадку настання строку платежів по іншим договорам клієнта в розмірі, встановленому цими договорами (договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку. Банк провадить списання коштів у грошові одиниці України з рахунку клієнта в розмірі еквівалентному сумі заборгованості по договору.

Пунктом 5.2 правил користування платіжною картою передбачено право банку погашати кредит шляхом договірного списання коштів з інших рахунків клієнта на підставі договору. Згідно пункту 5.6. цих правил держатель поручає банку списувати з будь якого рахунку держателя, відкритого в банку, гроші для часткового або повного погашення боргових зобовязань. Пунктом 2.1.12.8. умов та правил встановлено - держатель доручає банку списувати з будь-якого рахунку держателя, відкритого в банку, зокрема з картрахунку грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов'язань, у тому числі мінімального обов'язкового платежу, якщо мінімальний обов'язковий платіж вказаний в заяві клієнта і в пам'ятці клієнта, а також списання помилково перерахованих сум, за якими держатель не є належним одержувачем. Списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку.

Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України наслідками порушення зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Стаття 651 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для зміни або розірвання договору, а саме: 1. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. 2. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. 3. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Те, що позивач перебував під арештом, а потім знаходився в місцях позбавлення волі - не звільняють його від обов'язку виконати свої зобов'язання у відповідності до укладеного кредитного договору.

Відповідно до п. 2 ст. 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом.

З врахуванням укладено кредитного договору і передбаченого права банку на списання коштів з картки позивача для погашення заборгованності перед банком, немає підстав для задоволення вимог позивача. У виникненні такої ситуації є вина самого позивача, який впродовж певного часу, використавши кредитні кошти, не прийняв заходів для виконання свого зобовязання за договором.

На офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк» розміщено «Умови та правила здійснення банківських послуг», цей документ є публічною офертою, що містить умови та правила надання послуг банком, до якої приєднується клієнт, підписуючи заяву у відділенні банку. Позивачем підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк». Зазначена анкета містить наступне згоду позивачкана укладання договору, всі умови банку про надання банківських послуг, тарифи, строки та інш.. Анкетою-заявою позивач уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір приєднання про відкриття банківського рахунку та випуск картки. Відповідно до п.п. 6.1., 6.2. постанови Правління НБУ від 30 квітня 2010 року № 223 «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів» користувач зобов'язаний використовувати спеціальний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Держатель зобов'язаний надійно зберігати спеціальний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним. Відповідно до п. 6.4. постанови НБУ № 223 користувач зобов'язаний негайно повідомити емітента або визначену ним юридичну особу про втрату спеціального платіжного засобу в порядку та формі, установлених договором. В іншому разі емітент не несе відповідальності за платіжні операції, ініційовані за допомогою цього спеціального платіжного засобу, до отримання такого повідомлення, якщо інше не встановлено договором.

В даному випадку операції щодо списання коштів позивача були здійснені відповідачем лише за письмової згоди позивача.

Відповідно до положень частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 59 ЦПК України встановлена вимога щодо допустимості доказів, на які посилаються сторони. Положеннями частини 2 статті 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Якщо щодо позивача вчинено злочин, то і відшкодовувати шкоду, що завдана таким злочином має винна особа, а не банк, який діяв в межах окреслених йому Цивільним кодексом України, Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та договором, який укладений з позивачем. Відповідно до положень статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до положень статті 1074 ЦК України «Обмеження права розпорядження рахунком» обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обовязковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

З приводу цього Пленум Верховного суду України в п. 28 постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 розяснив, що «…якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК ) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребовує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо)…».

Крім того, в п. п. 23, 27 постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 Пленум Верховного суду України звернув увагу на наступне:«…розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів…», «…виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК України…».

У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст. 632 ЦК України ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто вільною.

Частиною 1 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобовязаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені у справі судові витрати ( ст. 88 ЦПК). До судових витрат належать і витрати на правову допомогу ( ст. 79 ЦПК).

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору, визнання дій протиправними, зобовязання вчинити певні дії та повернення грошових сум відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про розірвання кредитного договору, визнання дій протиправними, зобовязання вчинити певні дії та повернення грошових сум в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216, 220, 525, 526, 530, 570, 571, 627, 628, 629, 635, 657, 1066, 1068, 1074 ЦК України, ст. ст. 30, 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору, визнання дій протиправними, зобовязання вчинити певні дії та повернення грошових сум відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -