Провадження № 2/761/289/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарях Бешировій Ж.В., Булах Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за первісним позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за кредитним правочином та зустрічними позовами ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2, про визнання окремої частини кредитного правочину недійсною та ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1, про визнання поруки припиненою, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Родовід банк» (далі - Позивач за первісним позовом) 9 липня 2014 року звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 (далі - Відповідач № 1 за первісним позовом), ОСОБА_2 (далі - Відповідач № 2 за первісним позовом), про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12 червня 2008 р. між ВАТ «Родовід банк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 77.1/АА-01013.08.2 (далі - Кредитний договір), згідно умов якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 26614,41 доларів США, з процентною ставкою 13,5% річних, на строк до 12.06.2015. В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 12 червня 2008 року між банком та Відповідачем № 2 за первісним позовом було укладено Договір поруки (далі - Договір поруки). Відповідно до умов Договору поруки поручитель зобов'язувалась солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань Відповідачем № 1 за первісним позовом за Кредитним договором, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені між банком та позичальником до закінчення строку його дії. Вказує, що ним виконано свої зобов'язання за Кредитним договором та надано позичальнику кредитні кошти в сумі 26614,41 доларів США. Однак, позичальник та поручитель свої зобов'язання за Кредитним Договором та за Договором поруки не виконують, заборгованості не погашають, внаслідок чого, станом на 27.01.2014, загальна сума простроченої заборгованості за Кредитним договором становить 17618.75 доларів США, що еквівалентно 140826,67 грн.; пеня за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості становить 3724793,45 грн.; три проценти річних від суми простроченої кредитної заборгованості становить 19122,64 грн. Просить суд ухвалити судове рішення, яким стягнути вказану суму на його користь солідарно із Відповідачів, а також присудити на його користь судовий збір.

В ході судового розгляду справи, 8 грудня 2014 року Відповідач № 2 за первісним позовом пред'явила зустрічний позов до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1, про визнання договору поруки припиненим.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12.06.2008 року між нею та банком було укладено Договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язувався солідарно відповідати перед Банком у повному обсязі за своєчасне виконання зобов'язань ОСОБА_1 за Кредитним договором а також усіх додаткових угод до нього. Вказує, що на момент укладення Договору поруки, позичальник ОСОБА_1 був її молодим чоловіком, однак у вересні 2008 року, вона припинила свої стосунки із ним і у неї не було жодної інформації щодо виконання ОСОБА_1 зобов'язань за Кредитним договором, а також укладення між ним та банком додаткових угод до договору. Зауважила, що Банк їй, як поручителю, жодних повідомлень не направляв. Вважає, що договір поруки має бути припиненим з підстав визначених ч.1, ч.4 ст. 559 ЦК України, оскільки банк тричі, без її згоди, як поручителя, змінював розмір процентів за користування кредитом, внаслідок чого значно збільшився обсяг її відповідальності. Крім цього, рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 28.09.2010 року у справі № 2-820/2010, яке набрало законної сили 12.11.2010, за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Родовід банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, встановлено, що ОСОБА_1 не сплачував кредит з травня 2009 року, а отже допустив невиконання зобов'язань за Кредитним договором та додатковими угодами до нього. Зазначила, що у грудні 2009 року банк направив ОСОБА_1 листа з вимогою про дострокове розірвання договору та дострокове повернення кредитних коштів. Вимогу ОСОБА_1 одержав 9 грудня 2009 року, однак жодних дій протягом 30 днів не вчинив. У зв'язку з цим банк скористався своїм правом звернути стягнення на предмет застави шляхом вчинення виконавчого напису. Зазначила, що дані обставини встановлені у рішенні суду і підтверджують, що договір поруки є припиненим. Також зазначила, що заявлена банком вимога про дострокове розірвання кредитного договору та дострокове повернення коштів, яку позичальник одержав 9 грудня 2009 року, свідчить про те, що строк виконання основного зобов'язання настав у грудні 2009 року і договір поруки є також припиненим, оскільки банк не пред'явив до поручителя вимогу протягом шести місяців. Просила суд ухвалити судове рішення, яким визнати Договір поруки від 12 червня 2008 року, укладений між нею та банком припиненим.

Крім того, Відповідач № 1 за первісним позовом у грудні 2014 року також пред'явив зустрічний позов до ПАТ «Родовід Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2, про захист прав споживача та визнання частини кредитного договору недійсним.

Зустрічні позовні вимоги Відповідач № 1 за первісним позовом обґрунтовує тим, що 12 червня 2008 року між ним та банком був укладений Кредитний договір № 77.1/АА-01013.08.2, за яким банк надав йому кредитні кошти в розмірі 26614,41 доларів США, з процентною ставкою 13,5% річних, строком до 12 червня 2015 року. Згідно п. 3.6 Кредитного договору, за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів Позичальник зобов'язувався сплачувати банку пеню за кожний день прострочення в розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості, що становить 584% річних. Зазначив, що станом на час укладення Кредитного договору розмір пені у сорок три рази перевищував розмір процентів за кредитом. Розмір процентної ставки за кредитом був змінений відповідно до укладених між ним та банком додаткових угод від 17.10.2008р. на 16,0%, а за додатковою угодою від 25 лютого 2009 року змінився на 14,5%. Вважає, що укладення Кредитного договору та додаткових угод до нього відбулось з порушенням положень Закону України «Про захист прав споживача», оскільки нарахована банком пеня відповідно до п. 3.6 Договору перевищує суму боргу за кредитом більше ніж у двадцять шість разів. Пункт 3.6 Кредитного договору порушує його права як споживача, оскільки ним порушується принци рівності сторін договору. На підставі ст.ст. 203.215 ЦК України просив суд ухвалити судове рішення, яким визнати недійсним п.3.6 Кредитного договору № 77.1/АА-01013.08.2 від 12.06.2008 року, укладеного між ним та банком з моменту укладення кредитного договору.

В процесі розгляду справи, представник Позивача за первісним позовом 03.03.2015 року подав заяву про збільшення позовних вимог та просив суд стягнути солідарно із Відповідачів за первісним позовом на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 17618,75 доларів США (по тілу кредиту та відсотках) та 15 616 791,62 грн. (пеня та три відсотки річних), а також судові витрати у справі.

У судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, підтримав, просив суд їх задовольнити, з підстав, викладених у позові. Зустрічні позовні вимоги Відповідачів за первісним позовом, відповідно, про визнання недійсним окремої частини кредитного договору та про визнання поруки припиненою, не визнав з підстав, зазначених у первісному позові. Просив у задоволенні зустрічних позовних вимог Відповідачам за первісним позовом відмовити.

Представник Відповідачів за первісним позовом у судовому засіданні первісні позовні вимоги та заяву про збільшенні позовних вимог не визнав, просив у задоволенні первісного позову відмовити. Зустрічні позовні вимоги Відповідача № 1 за первісним позовом про захист прав споживачів та визнання окремої частини кредитного договору недійсним підтримав та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у зустрічному позові. Також представник підтримав зустрічні позовні вимоги Відповідача № 2 за первісним позовом про визнання договору поруки припиненим та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у зустрічному позові.

Заслухавши пояснення представника Позивача за первісним позовом, представника Відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить, що позов ПАТ «Родовід банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором не підлягає до задоволення, а зустрічні позовні вимоги Відповідача № 1 за первісним позовом про захист прав споживача, визнання окремої частини кредитного договору недійсним та Відповідача № 2 за первісним позовом про визнання договору поруки припиненим підлягають до задоволення, з таких підстав.

Згідно зі ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова, установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 12 червня 2008 року між Позивачем за первісним позовом та Відповідачем № 1 за первісним позовом було укладено Кредитний договір №77.1/АА-01013.08.2, за яким Банк відкрив Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 26614,41 доларів США, терміном по 12.06.2015 року, включно, зі сплатою процентів в розмірі 13,50% річних (а.с.8-11).

В подальшому сторонами до Кредитного договору вносились зміни.

Так, 17.10.2008 року між Позивачем за первісним позовом та Відповідачем № 1 за первісним позовом було укладено Додаткову угоду до Кредитного договору, відповідно до умов якої сторони погодили збільшити процентну ставку за Кредитним договором в розмірі 16% річних та викладено у новій редакції розділ «7. Особливі умови» Кредитного договору (а.с.18-19).

25 лютого 2009 року між Позивачем за первісним позовом та Відповідачем № 1 за первісним позовом було укладено ще одну Додаткову угоду до Кредитного договору, відповідно до умов якої сторони погодили змінити процентну ставку за кредитним договором в розмірі 14,5% річних та викладено у новій редакції розділ «7. Особливі умови» Кредитного договору (а.с.20-21).

Таким чином, з урахуванням наведеного вбачається, що додатковими угодами збільшувався розмір зобов'язання позичальника перед банком.

Відповідно до п. 3.1 Кредитного договору, Позичальник зобов'язувався погашати заборгованість за кредитом та нарахованими процентами щомісяця до 10-го числа кожного календарного місяця, шляхом внесення готівки чи перерахування зі свого поточного рахунку на рахунок Банку № 5497.840 в розмірі 316,84 доларів США.

Згідно п. 3.6 Кредитного договору, за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, сплачується банку за кожний день прострочення пеня в розмірі 1.6 проценти від суми простроченої заборгованості.

Згідно уточненого розрахунку заборгованості наданої представником Позивача станом на 2 березня 2015 року, загальна сума заборгованості по тілу кредиту та відсотках складає 17 618,75 доларів США, заборгованість по пені становить15 537 017,07 грн., заборгованість трьох відсотків річних від суми простроченої заборгованості становить 79 774,55 грн.(а.с.172)

Пред'являючи зустрічні вимоги, Відповідач № 1 за первісним позовом зазначив, що умови п. 3.6 є несправедливими в розумінні положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача» (далі - Закон), оскільки порушують його права як споживача, а отже відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України є недійсними.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Частиною 1 ст. 18 згаданого Закону, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (с.2 ст. 18 Закону).

Відповідно до п. 5 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимог щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Так, відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого стороною Позивача за первісним позовом, пеня за порушення строків повернення кредиту та процентів розрахована відповідно до п. 3.6. Договору та становить 15 537 017,07 грн., що значно перевищує суму боргу по тілу кредиту та процентах.

З урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що пункт 3.6. Кредитного договору порушує права позивальника, як споживача, оскільки умови цього пункту в договорі порушують принцип рівності сторін договору ( п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону) є несправедливими, у зв'язку з чим вказана частина правочину підлягає визнанню її недійсною.

Відповідно до ч.1 ст. 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема Цивільного кодексу ( статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 закону України «Про захист прав споживача».

Стосовно зустрічних позовних вимог Відповідача № 2 за первісним позовом щодо визнання припиненим договору поруки слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором №77.1/АА-01013.08.2 від 12.06.2008 року, між Банком та Відповідачем № 2 за первісним позовом 12 червня 2008 року був укладений Договір поруки б/н (а.с. 22-23).

На час укладення Договору поруки, процентна ставка за кредитним договором становила 13,5% річних.

При цьому у п. 5.5 Договору поруки сторони визначили, що зміни цього договору відбуваються у порядку укладення додаткових угод.

Як вбачається із матеріалів справи, 17 жовтня 2008 року, банк та Відповідач № 1 за первісним позовом уклали додаткову угоду до Кредитного договору, відповідно до якої відбулося підвищення процентної ставки за кредитом із 13,5% річних до 16,0% річних ( а. с. 18-19).

Крім цього, 25 лютого 2009 року між банком та Відповідачем № 1 за первісним позовом було укладено, ще одну додаткову угоду до Кредитного договору, відповідно до якої зменшилось процентна ставка з 16,0% до 14,5% річних, однак вона не стала меншою за ставку 13,5%, яка була визначена при укладенні Кредитного договору від 12.06.2008 року.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається та підтверджено поясненнями представників сторін у судовому засіданні, що незважаючи на внесені зміни до Кредитного договору в частині щодо підвищення процентної ставки, відповідні додаткові угоди до Договору поруки, як це передбачено його п. 5.5., із поручителем не укладались, відомості про її інформованість про таке підвищення та згоду поручителя відповідати солідарно із позичальником за виконання останнім зобов'язань у новому, збільшеному обсязі, в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зазначення у договорі поруки про те, що поручитель відповідає перед банком у повному обсязі за виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії, (п. 1.1. договору), не може бути підставою для покладення на поручителя відповідальності за збільшений банком і позичальником обсяг кредитних зобов'язань, оскільки у договорі поруки не передбачено можливості зміни розміру процентів за основним зобов'язанням без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, а передбачено укладення додаткових угод до договору поруки.

Таким чином, оскільки у Договорі поруки умови щодо можливості підвищення процентної ставки без згоди поручителя сторонами не узгоджені, за договором така згода поручителя має бути висловлена ним шляхом укладання додаткової угоди, і з обставин справи не вбачається інформованості поручителя та її згоди на збільшення розміру її відповідальності, відповідно до положень ч.1 ст. 559 ЦК України, порука припинилася, у зв'язку зі зміною основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

Такої правової позиції, дотримується Верховний Суд України у справи № 6-73цс12 від 18.06.2012 року.

Статтею 360-7 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Крім цього згідно п. 4.3 Договору поруки, порука припиняється з припиненням дії Кредитного договору.

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області у справі № 2-820/2010, яке набрало законної сили 12.11.2010 року за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Родовід банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, встановлено, що позичальник ОСОБА_1 не сплачував грошові кошти в погашення заборгованості за Кредитним договором № 77.1/АА-01013.08.2 від 12.06.2008 р. та додатковою угодою від 17.10.2008 року, з травня 2009 року. Банк направив Позичальнику лист-претензію №10.4-11-6.23416 від 24.11.2009 року, з повідомленням про існування простроченої заборгованості за кредитним договором від 12.06.2008 року в сумі 4849,29 доларів США та вимогою про дострокове розірвання договірних відносин, дострокового повернення суми кредитних коштів, сплати процентів та пені, а також попередження про стягнення заборгованості в порядку, передбаченому договором застави у випадку невиконання вимоги. Позичальник отримав лист-претензію 9 грудня 2009 року, яку мав виконати протягом 30 днів.

Відповідно до ч. З ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, обставини встановлені рішенням суду, підтверджують, що дія кредитного договору припинилась, а отже договір поруки відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК України, є припиненим.

Крім цього, заявлена Позивачем за первісним позовом вимога про дострокове розірвання Кредитного договору та дострокове повернення кредиту, яку позичальник отримав 9 грудня 2009 року, свідчить про те, що строк виконання основного зобов'язання настав у 2010 році, проте, Позивач за первісним позовом не пред'явив до Відповідача № 2 за первісним позовом, як Поручителя, вимогу про виконання зобов'язань за Кредитним Договором від 12.06.2008 року протягом шести місяців, а отже відповідно до положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, Договір поруки від 12 червня 2008 року є припиненим.

З урахуванням того, що суд прийшов до висновку про обґрунтованість зустрічних позовних вимог Відповідачів та їх задоволенням, правових підстав до задоволення вимог первісного позову про стягнення заборгованості не вбачається, у зв'язку з чим у задоволенні первісного позову суд відмовляє.

При цьому, в силу положень статті 88 ЦПК України, із Позивача за первісним позовом на користь Відповідачів № 1 та № 2 за первісним позовом, відповідно, підлягає присудженню по 243 грн. 60 коп. на кожного, та на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 615 грн. 20 коп.

З урахуванням викладеного, на підставі статей 203, 215, 236, 559, 1054 Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживача», керуючись статтями 3, 11, 57, 60, 61, 88, 169, 212-215, 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні первісного позову Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за кредитним правочином - в і д м о в и т и у повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2, про визнання окремої частини кредитного правочину недійсною - з а д о в о л ь н и т и.

Визнати недійсним пункт 3.6. Кредитного договору № 77.1/АА-01013.08.2 від 12 червня 2008 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» та ОСОБА_1, з моменту укладення договору.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1, про визнання поруки припиненою - з а д о в о л ь н и т и.

Визнати припиненим зобов'язання поруки між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Родовід Банк» за Договором поруки від 12 червня 2008 року, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» та ОСОБА_2.

Стягнути Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (Код ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати, пов'язані із розглядом справи, у розмірі 243 грн. 60 коп.

Стягнути Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (Код ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судові витрати, пов'язані із розглядом справи, у розмірі 243 грн. 60 коп.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (Код ) на користь держави судовий збір у розмірі 615 грн. 20 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :