Справа № 496/5748/15-ц
Провадження № 2/496/266/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року місто Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бобуйок А.Д.,

при секретарі Камочкіній А.Ю.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 суму заборгованості за договором позики у загальному розмірі 231 740,05 грн. та судові витрати по справі.

Свої вимоги мотивує тим, що 16 березня 2013 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, а також відбулася передача грошових коштів, що підтверджується відповідною спільною розпискою. Предметом зазначеного договору позики були грошові кошти у грошовій одинці України гривні еквівалентні 7 200 доларів США, що на момент укладення договору складало 58 680 грн. Вони погодили, що повернення грошових коштів буде відбуватися в гривневому еквіваленті на день повернення позики у строк, обумовлений моментом предявлення вимоги про повернення. 13 травня 2015 року він направив відповідачу ОСОБА_3 вимогу про повернення позики, яка отримана останнім 20 травня 2015 року, у звязку з чим зазначає, що згідно ст. 1049 ЦК України строк на виконання обовязку щодо повернення позики для ОСОБА_3 сплинув 19 червня 2015 року. Крім того, позивач вважає, що відповідач ОСОБА_3 за користування коштами повинен сплати йому проценти, розмір яких визначається на рівні облікової ставки НБУ та згідно розрахунку, наданого позивачем, складає 2 836,980 доларів США. Також позивач зазначає, що 22 квітня 2015 року між ним та відповідачкою ОСОБА_4 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель в повному обсязі взяла на себе відповідальність за неналежне виконання зобовязань боржником ОСОБА_3 21 червня 2015 року відповідачка ОСОБА_4 особисто отримала вимогу про виконання зобовязань щодо повернення позики, однак до теперішнього часу вимога залишається невиконаною, що зумовило позивача звернутись до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні на позові наполягав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому позовні вимоги не визнав, при цьому підтримав письмові заперечення на позов.

Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась, але направила до суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, вирішення позовних вимог залишила на розсуд суду (а.с.55).

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_2 стверджує, що 16 березня 2013 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, а також відбулася передача грошових коштів. Предметом зазначеного договору позики були грошові кошти у грошовій одинці України гривні еквівалентні 7 200 доларів США, що на момент укладення договору складало 58 680 грн. Вони погодили, що повернення грошових коштів буде відбуватися в гривневому еквіваленті на день повернення позики у строк, обумовлений моментом предявлення вимоги про повернення.

13 травня 2015 року позивач направив відповідачу ОСОБА_3 вимогу про повернення позики, яка отримана останнім 20 травня 2015 року, отже строк на виконання обовязку щодо повернення позики для ОСОБА_3 сплинув 19 червня 2015 року.

На підтвердження укладення договору позики позивачем ОСОБА_2 суду надана копія аркушу паперу, який містить дві частини тексту, одна з якого 16 березня 2013 року написана відповідачем ОСОБА_3, а інша самим позивачем (а.с.11), оригінал якого досліджено судом та долучено до матеріалів справи (а.с.98).

Також, матеріали справи містять оригінал договір поруки, укладений 22 квітня 2015 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_4, відповідно до умов якого остання зобовязалась відповідати перед позикодавцем (ОСОБА_2С.) за виконання позичальником ОСОБА_3 своїх зобовязань, що випливають з договору позики від 16 березня 2013 року, укладеного між позичальником та позикодавцем, що підтверджується відповідною розпискою (а.с.99-100).

В свою чергу, відповідач ОСОБА_3, категорично не погоджуючись з позовними вимогами, пояснив суду, що 16 березня 2013 року фактично уклав з позивачем договір купівлі-продажу автомобіля, відповідно до умов якого він, виступаючи в якості представника власника авто ОСОБА_5, отримав грошові кошти у розмірі 58 680 грн., про що написав відповідну розписку, а позивач і ОСОБА_6 автомобіль марки DAEWOO модель Lanos TF696 р/н НОМЕР_1. Вказує, що на розписці про отримання грошових коштів позивач зробив власноручні дописки, переробивши її на боргову розписку, а для надання підробленій розписці більшої юридичної сили та можливості змінити підсудність розгляду справи, 22 квітня 2015 року уклав з ОСОБА_4 договір поруки, при цьому відповідач стверджує, що поручителя ОСОБА_4 він не знає та ніколи її не бачив, а тому підстави через котрі вона уклала зазначений договір йому не відомі.

На підтвердження своїх доводів відповідач надав суду завірений належним чином повний витяг з Єдиного реєстру довіреностей № 30668307, виданий 23.02.2016 року приватним нотаріусом ОСОБА_7, з якого вбачається, що 16.02.2013 року ОСОБА_5, як особа, яка видала довіреність, надала право на розпорядження транспортним засобом представнику ОСОБА_3, який, в свою чергу, 16.03.2016 року, вже як особа, яка видала довіреність у порядку передоручення, надав довіреність ОСОБА_6 і ОСОБА_2 на розпорядження майном, що є предметом довіреності, виданої у порядку передоручення, а саме транспортним засобом автомобілем марки DAEWOO модель Lanos TF696 р/н НОМЕР_1 (а.с.91-93).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається, як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменуванням документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 2 липня 2014 року № 6-79цс14).

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобовязанням її повернення, та дату отримання коштів.

Однак суд вважає, що позивачем ОСОБА_2 не було надано відповідних доказів того, що 16 березня 2013 року між ним та відповідачем було укладено саме договір позики. Розписка, на яку посилається позивач, як на доказ укладання саме договору позики, на думку суду, не доводить факту укладання між позивачем та відповідачем договору позики в момент отримання відповідачем грошей в розумінні ст. ст. 1046-1047 ЦК України, оскільки із даної розписки (мається на увазі текст, написаний ОСОБА_3О.) не вбачається, що відповідач взяв у позивача кошти саме у борг, тобто зазначена розписка не містить притаманних умов договору позики, передбачених ст. 1046 ЦК України.

Як вбачається зі змісту першої частини розписки, ОСОБА_3 були отримані грошові кошти в сумі 58 680 грн., що в еквіваленті становить 7 200 доларів США на дату складання розписки. При цьому в даному тексті відсутні будь-які посилання, що гроші отримані від позивача в борг із зобовязанням наступного їх повернення, підстави, час повернення грошей, розмір відсотків за користування позикою, тощо, та що ця частина тексту погоджена з відповідачем.

Разом з тим, друга частина розписки містить текст, дописаний самим позивачем вже зі всіма необхідними даними, зумовленими передачею грошових коштів однією особою іншій та притаманними умовам договору позики.

Із пояснень відповідача ОСОБА_3 вбачається, що ОСОБА_2 дописав другу частину розписки вже після отримання розписки на вільному місці аркушу паперу, про що свідчить відсутність його підпису під даним текстом.

При цьому позивачем не надані, а матеріали справи не містять докази у спростування пояснень відповідача.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результаті робити відповідні правові висновки.

Вказані в рішенні правові висновки викладені у Постановах пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року № 6-79цс14, і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України.

Отже, з огляду на зміст розписки від 16 березня 2013 року, суд приходить до висновку про відсутність між сторонами будь-яких грошових зобовязань, які випливають із договору позики, а тому правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача суми боргу за розпискою суд не знаходить.

Приймаючи до уваги викладене вище, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення заборгованості з відповідачки ОСОБА_4 за договором поруки від 22 квітня 2015 року, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Таким чином, на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову повністю.

Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою суду від 11.12.2015 року вжиті заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Ювілейна, буд.№18 кв.№36, яка належить ОСОБА_3, а також транспортні засоби, які перебувають у власності ОСОБА_3, але оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Керуючись ст. ст. 548, 1046, 1047 ЦК України, Постановами пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року та від 02 липня 2012 року, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 154, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 11 грудня 2015 року, шляхом зняття арешту з квартири, розташованої за адресою: Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Ювілейна, буд.№18 кв.№36, реєстраційний номер майна № 16698321, загальною площею 55,3 кв.м, житловою площею 39,9 кв.метрів, номер запису 30574-П в книзі 108, яка належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу ВКВ № 518183 від 16.11.2007 р., Першою Краматорською державною нотаріальною конторою, за реєстраційним номером № 1-11324, а також транспортні засоби, які перебувають у власності ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у загальному розмірі 2561 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Біляївський районний суд Одеської області протягом 10 днів з дня його проголошення, а особам, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, - протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Біляївського районного суду

Одеської області ОСОБА_8