У х в а л а

іменем україни

16 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.

суддів: Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,-

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ мана подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на будівельні матеріали, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що за час перебування у шлюбі з відповідачем ними було збудовано будинок, його рівень готовності складає 91,42 %. Оскільки вказаний будинок не введений в експлуатацію, то у позивача виникло право на Ѕ частину матеріалів та обладнання, що були використані для будівництва спірного будинку. Позивач просила визнати спільною сумісною власністю подружжя матеріали та обладнання, що були використані у процесі будівництва житлового будинку А-1, № 1 ворота огорожі, № 2 огорожі, № 3 хвіртки, № 4 ворота огорожі, № 5 огорожі за адресою: АДРЕСА_2; визнати за нею та ОСОБА_2 право власності по Ѕ частині за кожним на вищевказане майно; визнати за нею права забудовника на Ѕ частину не прийнятого в експлуатацію житлового будинку А-1, № 1 ворота огорожі, № 2 огорожі, № 3 хвіртки, № 4 ворота огорожі, № 5 огорожі за адресою: АДРЕСА_2.

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на будівельні матеріали. В обґрунтування своїх вимог вказав, що спірний будинок був зведений за його особисті кошти, які він отримав у позику від його сестри ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а тому матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку по АДРЕСА_2 є його особистою власністю.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 14 листопада 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на матеріали та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку по АДРЕСА_2

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2015 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 листопада 2014 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя матеріали та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку А-1 , № 1 ворота огорожі, № 2 огорожі, № 3 хвіртки, № 4 ворота огорожі, № 5 огорожі за адресою: АДРЕСА_2

Поділено майно, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визначивши право власності на:

Ѕ частину матеріалів та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку А-1, № 1 ворота огорожі, № 2 огорожі, № 3 хвіртки, № 4 ворота огорожі, № 5 огорожі за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1;

Ѕ частину матеріалів та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку А-1, № 1 ворота огорожі, № 2 огорожі, № 3 хвіртки, № 4 ворота огорожі, № 5 огорожі за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_2

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У решті позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 листопада 2014 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що будівництво будинку по АДРЕСА_2 здійснювалося за власні кошти ОСОБА_2, які були отримані ним від своєї сестри - ОСОБА_3, та договором позики у

ОСОБА_4

Апеляційний суд не погодився з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, із 25 вересня 1992 року до 03 лютого 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 3 квітня 2012 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - КБ «ПриватБанк», про поділ майна подружжя задоволено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна задоволено, визнано спільною сумісною власністю подружжя майно, спільно нажите під час шлюбу, а саме: автомобіль марки «Шкода Октавія», д. н. НОМЕР_2, 2007 року випуску; мотоцикл марки «YAMAXA FZ 6-S», д. н. НОМЕР_1, 2004 року випуск; приватну земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2; квартиру АДРЕСА_1.

Здійснено поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на: Ѕ частину автомобіля марки «Шкода Октавія», д. н. НОМЕР_2, 2007 року випуску; Ѕ частину приватної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2; Ѕ частину мотоцикла марки «YAMAXA FZ 6-S» д.н. НОМЕР_1, 2004 року випуску;

За ОСОБА_2 визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 у м Полтаві.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2012 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 3 квітня 2012 року у частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя приватної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, а саме: у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя вказаної вище земельної ділянки, поділ і визнання за нею права власності на Ѕ частину вказаної земельної ділянки відмовлено. У іншій частині рішення суду залишено без змін.

Крім того, як убачається із матеріалів справи, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а саме - 21 березня 2010 року, на підставі рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 22 листопада 2005 року на ім'я ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

ОСОБА_5 судової будівельної технічної експертизи № 73 від 18 червня 2011 року убачається, що ринкова вартість житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2, може складати 2 128 884 грн, рівень готовності житлового будинку становить 91,42%. (а. с. 126-135, том 1).

У ст. ст. 57, 60 СК України встановлено загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Із метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи із наведеного для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_6 у період будівництва спірного будинку працювала, що підтверджується копією трудової книжки

(а. с. 73-76).

Під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то, зокрема гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї ( ч.4 ст.65 СК).

Згідно з договором позики від 18 серпня 2006 року, ОСОБА_3, сестра позивача за зустрічним позовом, передала у власність ОСОБА_2

100 000 грн (а. с. 43).

Відповідно до договору позики від 5 серпня 2008 року ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 строком до 5 серпня 2016 року кошти у розмірі 10 000 Євро (а. с. 80, том 2).

Згідно з договором позики від 9 серпня 2009 року ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 строком до 1 серпня 2016 року кошти у розмірі

10 000 Євро (а. с. 79, том 2).

Відповідно до договору позики від 28 липня 2010 року ОСОБА_3 передала у власність позичальникові ОСОБА_2 кошти у розмірі 10 000 Євро, які він зобов'язаний повернути без нарахування процентів у строк до 1 серпня

2016 року (а. с. 78, том 2).

Крім того, відповідно до заяви ОСОБА_3, датованої 21 грудня

2010 роком, остання підтвердила, що проживаючи з 2002 року в Ірландії, передала ОСОБА_2 в особисте користування кошти в сумі 60 000 Євро строком до

2016 року, 20 000 Євро з вищевказаної суми у листопаді 2003 року перевела на поточний рахунок у ПАТ КБ «ПриватБанк», 10 000 Євро у серпні 2006 року вона передала особисто в руки ОСОБА_2, що підтверджується договором позики.

10 000 Євро вона передала у серпні 2010 року особисто в руки ОСОБА_2, що підтверджується договором позики і фактом зняття цих коштів з її особистого рахунку в банку АІВ в Ірландії.

Також, відповідно до договору позики від 12 серпня 2011 року, ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_2 кошти в сумі 100 000 грн (а. с. 44, том 2).

Як убачається з матеріалів справи та з позовних вимог ОСОБА_2, кошти отримані ним у період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 та були використані на будівництво спірного житлового будинку, тобто вказані вище кошти використані в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, проектно-кошторисної документації, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

У разі неприйняття збудованого будинку до експлуатації, і як наслідок не проведення його реєстрації в органах БТІ, такий будинок не може бути об'єктом права спільної сумісної власності. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Право особи на частку у спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої із обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї і грошова компенсація вартості частки співвласника буде внесена іншим співвласником на депозитний рахунок суду.

Пленум Верховного Суду України у ч. 3 п. 9 постанови від 4 жовтня

1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що при неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України і ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначеного домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 392 ЦК Українипередбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це оспорюється або не визнається іншою особою.

Отже встановивши, що кошти, отримані ОСОБА_2 за борговими розписками, були використані в інтересах сім'ї, а саме - на будівництво житлового будинку, який на даний час є незавершеним будівництвом, апеляційний суд дійшов правильного висновку про визнання спільною сумісною власністю подружжя матеріалів та обладнання, що були використані у процесі будівництва житлового будинку А-1 та надвірних будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2, та визнання за сторонами в рівних частках права власності на вказані будівельні матеріали й конструктивні елементи.

В основу судового рішення була покладена проведена у справі судова будівельно-технічна експертиза від 3 червня 2015 року № 410, в якій визначено найменування і вартість будівельних матеріалів і конструктивних елементів, з яких було побудовано жилий будинок А-1 із надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 165-184, том 2), яка не спростована сторонами належними і допустимими доказами.

Такі висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

У рішенні апеляційний суд також зазначив про те, що ОСОБА_2 не позбавлений права звернутися до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів, які були отримані ним за договорами позики, та використані в інтересах сім'ї, а саме: для будівництва спірного будинку.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.І. Мартинюк
І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко