Справа № 202/4251/14-ц
Провадження № 2/202/239/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 березня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Зосименко С.Г.

при секретарі Журавльов А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач у квітні 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання її такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 посилаючись на те, що відповідачка з 13.11.2010 року не проживає у спірній квартирі без поважних причин, оплату за послуги не здійснює. Просив визнати відповідачку такою, що втратила право користуватися квартирою АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.09.2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені.

Ухвалою суду від 14.08.2015 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.09.2014 року було скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Представник позивача при новому розгляді справи у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідачка у судове засідання з'явилася, позовні вимоги не визнала. Суду пояснила, що в квартирі АДРЕСА_1 вона проживала разом із батьками та братом, який є позивачем по справі, з 1989 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати. Після смерті матері відношення батька та брата до відповідачки погіршилися. Вони не давали їй можливості користуватися всією квартирою, вимагали віддавати їм заробітну плату. Восени 2010 року вони не впустили відповідачку у квартиру. Неодноразово відповідачка зверталася до правоохоронних органів та суду з приводу вселення у квартиру. Однак у неї не було коштів для сплати судового збору. Просила у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідачки у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. .

Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_3 на склад сім'ї з 4х осіб: вона, чоловік - ОСОБА_4, дочка - ОСОБА_2., син - ОСОБА_1 згідно ордеру на жиле приміщення № 1417 від 15 вересня 1989 року була надана квартира АДРЕСА_1. Рішенням виконкому Індустріальної районної у місті ради була змінена нумерація будинку АДРЕСА_1. Згідно довідки КЖЕП № 53 від 05.03.2014 року № 457 у спірній квартирі зареєстровані позивач та відповідачка. Згідно акту про не проживання від 24.03.2014 року у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не проживає з 13.11.2010 року. При новому розгляді справи представник позивача відмовився від допиту свідків, зазначених у позовній заяві.

Допитана у судовому засіданні як свідок відповідачка ОСОБА_2 суду показала, що з 1989 року вона разом із батьками та братом була зареєстрована та проживала у спірній квартирі. Після смерті матері у ІНФОРМАЦІЯ_1 батько почав демонструвати своє негативне ставлення до відповідачки. Вимагав щоб вона віддавала всі гроші, прибирала, прала, готувала їжу, при цьому не дозволяли вмикати телевізор, вимикали світло, не дозволяли користуватися холодильником, пральною машинкою. Брат в усьому підтримував батька. Потім батько вигнав її з квартири, прибрав її ліжко з кімнати та викинув її речі. З цього приводу вона вимушена була звернутися до міліції. 25.04.2011 року вона не змогла потрапити до квартири, бо були змінені замки на вхідних дверях у квартиру. Після смерті батька брат відмовився з нею спілкуватися, двері у квартиру не відчиняв. У квартирі залишилися її особисті речі. Комунальні послуги по квартирі відповідачка оплачувала. На теперішній час іншого житла вона не має, вимушена орендувати житло.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду показала, що вона знає сім'ю ОСОБА_2 з 1995 року. Працювала разом із їх матір'ю. За життя матері вони проживали нормально. Після смерті матері у ІНФОРМАЦІЯ_1 їх батько почав пити, бити дочку, виганяти її з квартири. До сина батько ставився нормально. Одного разу, коли ОСОБА_2 не витримала і пішла з дому, батько з позивачем змінили замки на вхідній двері у квартиру. Більше відповідачку у квартиру не пускають.

На підставі заочного рішення Індустріального районного суду від 16.09.2014 року позивач зняв відповідачку з реєстрації у спірній квартирі та отримав Свідоцтво про право власності на житло від 22.01.2015 року.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК України), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України).

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Відповідачка бажає проживати у спірній квартирі, звернулася до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, іншого житла не має. У судовому засіданні знайшло підтвердження те, що позивач чинить їй перешкоди у користування житлом. Представник позивача у судовому засіданні підтвердив, що позивач не бажає , щоб відповідачка проживала у спірній квартирі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Керуючись рішеннями Європейського суду з прав людини, ст. 47 Конституції України, ст. ст. 71, 72 ЖК України, ст. ст. 11, 15, 60, 61, 212, 213, 214, 215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя С.Г. Зосименко