Справа № 347/779/16
Провадження № 22-ц/779/2294/2016
Головуючий у 1 інстанції Сабадах Б.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Васильковського В.М., Малєєва А.Ю.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю: апелянта ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3

та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права власності на майно, визнання права власності на майно, позбавлення права довічного проживання, а також виселення та зняття з реєстрації, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду від 30 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_2 із позовом про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Позовні вимоги було обґрунтовано тим, що за рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11.03.2016 року, їй на праві власності належить 5/20 частин житлового будинку №50 по вул.Франка у м. Косові, що відповідає 5/6 частці квартири №3 та господарських будівель та споруд, а також по 5/6 частин земельних ділянок площею 660 кв.м та 110 кв.м. Цим же рішенням за відповідачем ОСОБА_2 було виділено по 1/6 частці вищезазначеної квартири та земельних ділянок. Посилаючись на те, що спільної згоди відносно порядку користування майном досягнути вони не можуть, з урахуванням уточнення позовних вимог, позивач просила припинити право власності ОСОБА_2 на 1/20 частину житлового будинку, що відповідає 1/6 частині квартири №3 та господарських будівель і споруд, а також на 1/6 частин земельних ділянок, визнати за нею право власності на вищезазначене майно, позбавити ОСОБА_2 права довічного проживання у квартирі, виселити його та зняти з реєстрації з вищезазначеної квартири.

Рішенням Косівського районного суду від 30 вересня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Постановлено припинити право власності ОСОБА_2 на 1/20 частку житлового будинку №50, тобто на 1/6 частину квартири №3 по вул. Франка у м. Косові з господарськими будівлями і спорудами, зокрема: 1/6 частину гаража, 1/18 частину криниці, 1/18 частину огорожі, 1/18 частину вбиральні, а також на земельні ділянки по 1/6 частині площею 110 кв.м для ведення особистого селянського господарства та площею 660 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Франка, 50 у м. Косові. Цим же рішенням за ОСОБА_3 визнано право власності на вищезазначені земельні ділянки площею 110 кв.м та 660 кв.м, на квартиру АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, а саме: гараж, 6/18 частин криниці, 6/18 частин огорожі, 6/18 частин вбиральні. Також постановлено позбавити ОСОБА_2 права довічного проживання у вищезазначеній квартирі, виселити його та зняти з реєстрації. Крім того, постановлено стягнути з депозитного рахунку ТУ ДСАУ в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_2 внесену ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі 24360 грн. Також з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто судові витрати, зокрема: 3500 грн витрати за послуги адвоката, 6380 грн витрати за проведення земельно-технічної та будівельно-технічної експертиз, а також 1102,40 грн сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи. Апелянт вказує, що судом першої інстанції, в порушення ст. 31 ЦПК України, після початку судового розгляду справи, було прийнято уточнення позивача до первинних позовних вимог, якими фактично було змінено предмет та підставу позову. ОСОБА_2 вважає помилковим висновок суду про те, що припинення його права власності на 1/6 частку квартири не завдасть йому істотної шкоди, оскільки кімната, в якій він проживав із своєю дружиною, є єдиним місцем його проживання і іншого помешкання він не має. Також відповідач не погоджується із висновком суду про припинення його права власності на належні йому 1/6 частин земельних ділянок, оскільки, на його думку, земельні ділянки не є неподільним нерухомим майном та підлягають поділу. Крім того, апелянт звертає увагу суду на те, що за ОСОБА_3 вже було зареєстровано право власності на 5/6 частин спірного майна, а тому визнання судом першої інстанції за нею права власності на майно в цілому, а не лише на його 1/6 частину, на думку ОСОБА_2, не відповідає діючому законодавству. Відповідач ОСОБА_2 звертає увагу суду й на те, що право його довічного проживання у спірній квартирі є волею заповідача, а тому позбавлення його такого права є порушенням спадкового законодавства. Неправомірним, на думку ОСОБА_2, є і висновок суду про виселення його із квартири за ст.116 ЖК України, оскільки він являється співвласником даної квартири і жодних доказів його протиправної поведінки позивачем не представлено. Також ОСОБА_2 не погоджується із висновком суду про розподіл судових витрат у справі, які становлять майже половину присудженої йому судом першої інстанції компенсації за частку в майні. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 апеляційну скаргу з наведених вище мотивів підтримав. Крім того, він зазначив, що висновок суду першої інстанції про можливість його проживання в іншому будинку м. Косова є безпідставним. ОСОБА_2 пояснив, що дійсно його двом повнолітнім дочкам належить у м. Косові по вул. Ірчана,152 двохкімнатний будинок, споруджений ще 120 років тому. Однак, приміщення, необхідного для його проживання, в цьому будинку немає, оскільки одна з дочок є заміжньою і має дитину. Доводи позивача та її представника про наявність у нього на праві власності іншого житла або можливості переселення на інше місце постійного проживання заперечив. Вважаючи оскаржене рішення незаконним, просить його скасувати.

ОСОБА_3 та її представник доводи апеляційної скарги заперечили, вважаючи, що право власності ОСОБА_2 на частки у спірній квартирі та присадибні земельні ділянки судом першої інстанції були припинені на законній підставі, а розмір грошової компенсації за них було визначено на підставі висновку судової експертизи. Виселення відповідача із спірної квартири також вважають правомірним, оскільки він не давав можливості користуватись ОСОБА_3 цим житлом, вчиняв щодо неї неправомірні дії.

ОСОБА_3 крім того зазначила, що хоч у п'ятикімнатній квартирі №2, де вона проживає з матір'ю, житлова площа є достатньою, їй спірна квартира №3, яка розташована у тому ж будинку №50 по вул. І.Франка у м. Косові, потрібна для окремого проживання після реєстрації нею шлюбу.

У зв'язку із наведеним ОСОБА_3 та її представник просять судове рішення в даній справі залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, представника позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В частині першої статті 365 ЦК України вказано, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім ' ї.

За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Така правова позиція, зокрема, висловлена в ухвалі Верховного Суду України від 23 червня 2010 року у справі №6-22505 св09; в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-81цс11).

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Оскільки ніякими об'єктивними доказами не доведено наявність у ОСОБА_2 в м.Косові іншого житла або приміщення, в якому він має право на постійне проживання, то можна дійти до висновку про те, що припинення права власності на частку у спірній квартирі завдасть його законним інтересам істотної шкоди. Адже, за визначену судовим експертом вартість частки відповідача у спірній квартирі неможливо у м. Косові або в іншому населеному пункті придбати житлове приміщення. Таким чином, внаслідок припинення права власності на частку квартири за відсутності іншого постійного місця проживання будуть порушеними права ОСОБА_2, гарантовані ст.ст.40; 47 Конституції України.

На думку колегії суддів, також не ґрунтується на нормах матеріального права припинення права власності відповідача на частки двох присадибних земельних ділянок. Адже, правові підстави, визначені ст.356 ЦК України, як умови припинення такого права у спільному майні сторін, в даному випадку відсутні.

Задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про припинення права відповідача на довічне користування спірним жилим приміщенням та виселення його за ст.116 ЖК України колегія суддів теж вважає безпідставним. Адже, по-перше, ст.116 ЖК України за умови наявності відповідних підстав і доказів може бути застосована до наймача та членів його сім'ї, а не до співвласника житлового приміщення. По-друге, припиняючи право ОСОБА_2 на довічне користування квартирою, зазначене у заповіті спадкодавця квартири, суд першої інстанції не врахував, що нормами матеріального права припинення судом такого права не передбачено.

Крім того, суд першої інстанції допустив істотне порушення процесуального права, не врахувавши, що позивач згідно ч.2 ст.31 ЦПК України мав право тільки до початку розгляду справи по суті змінити предмет або підставу позову, а не подати заяву про зміну і предмета і підстави позову. З матеріалів справи ж вбачається, що ОСОБА_3 після отримання висновку судово-технічної експертизи про неможливість поділу спірної квартири між співвласниками фактично подала новий позов про припинення права на частки у спільному майні. При цьому вона вимагала відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи щодо реального поділу спірного майна. Суд ці вимоги задовольнив помилково.

Приймаючи до уваги наведене вище, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому воно не може бути залишене в силі. По даній справі є правові підстави для ухвалення нового рішення.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 218; 303; 307; 309; 313; 314; 316; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Косівського районного суду від 30 вересня 2016 року в даній справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права спільної власності на майно, визнання права власності на майно, позбавлення права довічного проживання у спірній квартирі, а також виселення та зняття з реєстрації відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Васильковський

ОСОБА_5