Ухвала

іменем україни

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на майно за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 липня 2015 року,

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 1991 року з ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. У період ведення спільного господарства ними було побудовано будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 та приватизували земельну ділянку за цією адресою, площею 624 кв. м. Будівництво вони закінчили в 1994 році, будинок зареєстрували за відповідачкою, 13 грудня 1994 року він зареєстрував у ньому своє місце проживання. 17 квітня 2008 року він сумісно із ОСОБА_4 за спільні кошти придбали земельну ділянку в

АДРЕСА_2 площею 0,070 га, на якій побудували будинок, який наразі до експлуатації не прийнятий.

Вважав, що усе набуте ними за час спільного проживання майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки було набуто за спільні кошти.

Ураховуючи наведене, просив визнати за ним та відповідачем право спільної сумісної власності на будинок, який складається з житлового будинку літ.А-2, площею 255,7 кв. м, сараю літ. В, навісу літ. Б, вольєру літ. Г, сараїв літ. Д, Е, 3, навісу літ. И, споруд поз. 1-7 та на земельну ділянку, площею 624 кв. м, розташовані по АДРЕСА_1 а також на будинок загальною площею 160,8 кв. м, житловою площею 86,6 кв. м, земельну ділянку площею 700 кв. м, розташовані в АДРЕСА_2

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від

11 листопада 2014 року позов задоволено.

Визнано будинок, який складається з житлового будинку літ. А-2, площею 255,7 кв. м, сараю літ. В, навісу літ. Б, вольєру літ. Г, сараїв літ. Д, Е, З, навісу літ. И, споруд поз. 1-7 та земельну ділянку, площею 624 кв. м, розташовані по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано будинок літ. А-2, загальною площею 160,8 кв. м, житловою площею 86,6 кв. м, земельну ділянку площею 700 кв. м, розташовані в

АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя

ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 липня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині визнання будинку та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_4 скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судові рішення щодо будинку та земельної ділянки, які розташовані в АДРЕСА_2 не оскаржені, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_4, будинку та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1, суд першої інстанції посилався на рішення суду, яким установлено факт проживання сторін однією сім'єю без укладення шлюбу з березня 1991 року, а відтак вказане майно придбано за спільні кошти подружжя та є спільною сумісною власністю. Судом також ураховано визнання відповідачем ОСОБА_4 позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання будинку та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_4, апеляційний суд посилався на те, що сторони не зазначили всіх осіб, інтересів яких стосується їх спір, а суд першої інстанції не врахував, що власником цього майна на теперішній час є інша особа.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна з огляду на наступне.

Установлено, що рішенням Бабушкінського районного суду

м. Дніпропетровська від 1 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили, встановлено факт проживання однією сім'єю без укладення шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з березня 1991 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 18 листопада 1997 року, ОСОБА_4 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1.

Згідно із державним актом на право приватної власності на землю, ОСОБА_4 є власницею земельної ділянки, площею 0,0624 га по

АДРЕСА_1

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 18 вересня 2008 року, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,070 га, яка розташована в АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 17 квітня 2008 року.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_3 не згодний з рішенням апеляційного суду щодо відмови у визнанні будинку та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ст. 16 ЦК України.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права (ч. 2 ст. 16 ЦК України).

За змістом частин 2 та 3 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої ‒ п'ятої статті 13 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що ще до встановлення судом факту проживання однією сім'єю без укладення шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з березня 1991 року (рішення суду від 1 жовтня

2013 року), ОСОБА_4 відчужила спірні будинок та земельну ділянку ОСОБА_5, шляхом укладення 25 листопада 2011 року договорів купівлі-продажу.

ОСОБА_5, в свою чергу продав вказане майно

ОСОБА_6, уклавши 25 лютого 2013 року договори купівлі-продажу. За умовами даних договорів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 набули у спільну сумісну власність будинок та земельну ділянку, розташованих по АДРЕСА_1.

Наведені вище договори є предметом розгляду в суді.

Приписами ст. 10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

За положеннями ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Захист прав та інтересів особи реалізують за допомогою широких процесуальних гарантій, а незалучення кого-небудь з цих осіб до розгляду справи, інтересів яких стосується цей спір, позбавляє їх можливості скористатися для захисту своїх прав та свобод процесуальними правами та гарантіями.

Вирішуючи спір у частині, суд у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на вказане уваги не звернув, не перевірив, кому саме належить спірне майно, не з'ясував, чиїх прав та інтересів стосується даний спір та не вирішив питання з колом осіб, які повинні приймати участь в розгляді даної справи.

Викладене свідчить, що при вирішені спору в частині позовних вимог про визнання будинку та земельної ділянки, розташованих по

АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4, судом неповно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонами доказам, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від

11 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 липня 2015 року в частині позовних вимог про визнання будинку та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська