Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Максимчук З.М.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Сарненського районного суду від 27 січня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Сарненського районного суду від 27 січня 2016 року Публічному акціонерному товариству комерційному банку "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк" або банк) відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На рішення суду позивач подав апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість через невідповідність висновків суду обставинам справи і порушення норм процесуального та матеріального права.

На її обґрунтування зазначалось, що в порушення умов кредитного договору та вимог ст.ст. 509, 525, 526, 530, 610, 629, 1054 ЦК України відповідач не виконав взятого на себе зобов'язання. Покликаючись на вимоги ч.3 ст. 267 ЦК України, вказував, що відповідач про застосування строку позовної давності не заявляв, а тому суд неправомірно застосував позовну давність.

Порушення норм процесуального права полягають у недодержанні судом правил ст.ст. 5, 10, 11, 60, 213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості оскаржуваного рішення, принципів рівності перед законом та судом, змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, а також роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку".

З цих міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що 28 серпня 2008 року ОСОБА_1 одержано в банку 2 000 доларів США кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Кредитний договір складався із заяви позичальника, Умов і правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою.

Строк дії платіжної картки встановлено тривалістю у 2 роки, тобто до 28 серпня 2010 року.

Вважаючи, що відповідач не виконує належним чином кредитні зобов'язання, ПАТ КБ "Приватбанк" у серпні 2015 року звернувся з позовом до суду, вимагаючи стягнути з ОСОБА_1 на його користь 5 342, 97 доларів США кредитної заборгованості, з яких: 1 431, 74 доларів США складає заборгованість за кредитом; 2 160, 14 доларів - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1 474 доларів США - заборгованість за пенею та комісією; 23, 79 доларів США - штраф (фіксована частина); 253,29 доларів США - штраф (процентна складова).

Однак, як встановлено місцевим судом, заочним рішенням Сарненського районного суду від 3 березня 2014 року вже було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" 2 604, 18 доларів США (1 431, 74 долари США + 644, 79 доларів США + 343, 44 доларів США + 63, 21 долари США + 121 долар США) заборгованості за кредитним договором від 28 серпня 2008 року, тобто за правочином, з якого виникли спірні правовідносини (а.с. 32-32, зв.).

11 січня 2016 року Апеляційним судом Рівненської області апеляційну скаргу відповідача задоволено частково: заочне рішення Сарненського районного суду від 3 березня 2014 року змінено, зазначивши в резолютивній частині після слів "2 604, 18 доларів США" слова "еквівалентно станом на 20 грудня 2010 року 20 599, 06 гривень" (а.с. 89-90, зв.).

Тобто в частині висновків суду про наявність вини позичальника у невиконанні зобов'язань та розміру заборгованості в іноземній валюті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Відтак цивільно-правовий спір про стягнення 1 431, 74 долари США заборгованості за кредитом, 644, 79 доларів заборгованості за процентами за користування кредитом, 343, 44 доларів США комісії і 184, 21 долари США пені вже вирішений судом, рішення про що набрало законної сили.

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтею 61 Конституції України прямо заборонено повторне притягнення особи до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Таким чином, розміри заборгованості за кредитним договором, які вже були стягнуті заочним рішення Сарненського районного суду від 3 березня 2014 року, до стягнення в даній справі не підлягають, як не можуть бути стягнуті і решта заявлених процентів, комісії та пені за кредитним договором.

Приходячи до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З роз'яснень, даних пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз. першому-другому зазначеної постанови "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", вбачається, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

За переконанням колегії суддів, із набранням законної сили рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором кредитні зобов'язання перетворюються в грошові, а тому до боржника кредитором може бути застосована цивільно-правова відповідальність за законом, а саме на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за прострочення грошового зобов'язання.

Відповідно до цієї норми закону боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Між тим, позивач вимог про застосування положень ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин не заявляв і відповідного позову до суду про стягнення суми трьох процентів річних не пред'являв.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При залишенні позову без задоволення поєднання місцевим судом двох правових підстав - в зв'язку з необґрунтованістю вимог та через сплив позовної давності очевидно суперечить положенням матеріального права.

Так, правила про позовну давність повинні застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. Тому в разі відсутності такого права або коли воно ніким не порушене, позов не підлягає задоволенню не з причин пропуску позовної давності, а по суті заявленої вимоги.

Також відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Оскільки відповідач в засіданні суду першої інстанції клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності не заявляв, тому відмова судом з цієї підстави у позові взагалі не ґрунтується на законі.

Як убачається, при вирішенні спірних правовідносин суд першої інстанції уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Спонуканням для ухвалення нового рішення - про відмову в задоволенні позову відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права.

На підставі ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530, 625 ЦК України, п.п. 12, 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", керуючись ст.ст. 11, 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Сарненського районного суду від 27 січня 2016 року скасувати.

Публічному акціонерному товариству комерційному банку "Приватбанк" відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: