Справа № 135/113/16-ц
Провадження № 2/135/38/16
РІШЕННЯ

іменем України

10.03.2016 року Ладижинський міський суд Вінницької області в складі: головуючого судді Корнієнка О.М.,

при секретарі Яруліній Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Ладижин Вінницької області цивільну справу за позовною заявою позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення збитків від інфляції та трьох процентів річних, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення збитків від інфляції та трьох процентів річних. Зазначив, що 12.07.2011 року рішенням Апеляційного суду Вінницької області з ОСОБА_2 на його користь стягнуто заборгованість з орендної плати за житло з урахуванням індексу інфляції в сумі 17332 грн. 26 коп., пеню за несвоєчасне внесення орендної плати в сумі 5302 грн., заборгованість з оплати комунальних послуг в сумі 6589 грн. 56 коп., а також судові витрати в сумі 876 грн. 36 коп. (в загальній сумі 29463,82 грн.).

21.09.2011р. ним було направлено заяву в державну виконавчу службу Ладижинського міського управління юстиції з додатком виконавчого листа № 2-476/2010 від 30.12.2010 року, виданий Ладижинським міським судом про стягнення коштів в розмірі 29463,82 грн. з боржника ОСОБА_3 Вказана заборгованість не стягнута із відповідача і на даний час. Позивач вказав, що оскільки рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 12.07.2011р. у справі № 22ц-1110/2011 встановлено суму основного боргу, та присуджено стягнення трьох процентів річних та збитків від інфляції за період з 30.09.2009 р. по 30.03.2010 р., а також враховуючи те, що відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про відсутність його вини у порушенні грошового зобов'язання, не надано доказів виконання рішення Апеляційного суду Вінницької області або сплати суми основного боргу, тому він, на підставі положень ст. 625 ЦК України, вправі вимагати нарахування трьох процентів річних та збитків від інфляції за період з грудня 2010 р. по січень 2016 р. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом і згідно наданого розрахунку просив стягнути з відповідача збитки від інфляції в сумі 26304 грн. 36 коп., три проценти річних в сумі 4419 грн. 59 коп..

Позивач в судове засідання не зявився. Подав суду заяву, згідно якої просив задовольнити позов у його відсутність.

Відповідач двічі викликався в судове засідання на розгляд справи, однак в судове засідання не зявився. Кореспонденція із повістками про виклик в судове засідання направлялась відповідачу за його зареєстрованою адресою місця проживання. Відповідач належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, що підтверджується двома повідомленнями про вручення поштової кореспонденції. Заперечень проти позову, клопотання про розгляд справи у його відсутності чи відкладення розгляду справи за наявності поважних причин до суду не направив.

Зважаючи на повторну неявку в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, судом вирішено справу на підставі наявних у ній даних та доказів відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з такого.

Згідно положень ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 12.07.2011 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість з орендної плати з урахуванням індексу інфляції в сумі 17332 грн. 26 коп., пеню за несвоєчасне внесення орендної плати в сумі 5302 грн., заборгованість з оплати комунальних послуг в сумі 6589 грн. 56 коп., а також судові витрати в розмірі 240 грн.

Загальна сума вказаної заборгованості становить 29463,82 грн.

Відомостей про те, що вказана заборгованість стягнута в примусовому порядку чи погашена ОСОБА_2 суду не надано.

Згідно постанови державного виконавця ВДВС по м. Ладижину Тростянецького МРУЮ від 25.09.2015 року (виконавче провадження № 42082367) виконавчий лист № 2-476/2010 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів в розмірі 29463,82 грн. повернуто стягувачу в звязку з відсутність у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення.

Згідно ухвали Ладижинського міського суду від 17.02.2015 року по справі № 135/1719/14-ц встановлено, що на час розгляду вказаної справи виконавче провадження № 42082367 по виконанню виконавчого листа по справі № 2-476/2010 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів в сумі 29463,82 грн. не виконане.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року по справі № 6-113цс14, та згідно ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для застосування.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Таким чином, судом встановлено, що у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 є невиконане зобовязання із сплати грошей, яке є грошовим зобовязанням.

Оскільки позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що грошове зобовязання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 не виконано, тому суд вважає, що ОСОБА_1 має право на стягнення втрат від інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми боргу.

Разом з тим, визначаючи розмір грошового зобовязання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1, суд виходить із такого.

Встановлено, що заявлена у позовній заяві ОСОБА_1 сума боргу 29463,82 грн. складається з таких складових частин:

- заборгованість з орендної плати з урахуванням індексу інфляції в сумі 17332 грн. 26 коп.;

- пеня за несвоєчасне внесення орендної плати в сумі 5302 грн.;

- заборгованість з оплати комунальних послуг в сумі 6589 грн. 56 коп.;

- судові витрати в розмірі 240 грн.

Така структура заборгованості чітко визначена як в мотивувальній так і в резолютивній частині рішення Апеляційного суду Вінницької області від 12.07.2011 року.

Із вказаного рішення чітко видно, що сума 17332 грн. 26 коп. включає заборгованість із орендної плати з урахуванням індексу інфляції. Тобто дана сума містить дві складові: заборгованість із орендної плати та нарахована на таку заборгованість сума втрат від інфляції.

Дана обставина підтверджується і викладеними позивачем обставинами в позовній заяві про те, що період розрахунку ним втрат від інфляції розпочато саме з грудня 2010 року (місяць в якому було винесено скасованого рішення Ладижинського міського суду по справі № 2-476/2010) і до січня 2016 року (місяць в якому предявлено даний позов) (абзац 11 другої сторінки позовної заяви) оскільки збитки від інфляції частково стягнуті апеляційним судом при винесенні рішення від 12.07.2011 року. Також підтверджується і доданим до позову розрахунком, який розпочато саме з грудня 2010 року.

При цьому ні в рішенні апеляційного суду, ні в позовній заяві не вказано, конкретно розмір кожної із складових вказаної суми окремо, тобто суму заборгованості із орендної плати та суму нарахованих на таку заборгованість втрат від інфляції.

Крім того, судом достеменно встановлено, що зазначена в рішенні Апеляційного суду Вінницької області сума 10918 грн. є розміром заборгованості з орендної плати на який відповідач дав розписку, тобто лише та заборгованість яка свого часу визнавалась відповідачем. Із змісту рішення апеляційного суду видно, що дана сума врахована як доказ наявності самої заборгованості з орендної плати. Однак вказана сума не є чітко визначеним розміром заборгованості без інфляційних втрат, як складова 17332 грн. 26 коп. (при цьому, такий висновок судом зроблено із врахуванням, зокрема, незначного рівня інфляції, який був в період з вересня 2009 року по березень 2010 року). А тому суд не може включити дану суму при проведенні розрахунки інфляційних втрат та 3 % річних.

Відтак, оскільки позивачем не доведено розмір суми заборгованості із орендної плати, а зазначено лише сукупний розмір заборгованість із орендної плати з урахуванням індексу інфляції, то суму 17332 грн. 26 коп. слід виключити із розрахунку, який наведено позивачем. Оскільки повторне нарахування інфляційних втрат на борг з урахуванням інфляційних втрат є неприпустимим та суперечить ч. 2 ст. 625 ЦК України, так як стягнення інфляційні втрат є мірою відповідальності, а не самим грошовим зобовязанням.

А з доданих до позову доказів вбачається, що суд сам позбавлений можливості провести розрахунки та самостійно розщепити на дві складові суму 17332 грн. 26 коп..

При цьому, перевіривши правильність самого порядку проведеного розрахунку та зазначені індекси інфляції, судом встановлено, що механізм розрахунку проведено позивачем вірно. Однак такий розрахунок слід проводити із суми боргу за виключенням 17332 грн. 26 коп.

Тобто розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі наявних у справі доказів можна проводити лише із суми заборгованості в розмірі 12131,56 грн., що складається із 5302 грн. пені за несвоєчасне внесення орендної плати; 6589,56 грн. заборгованость з оплати комунальних послуг; а також 240 грн. судових витрат. (12131,56=5302+6589,56+240).

Як із позовних вимог, так і з доданого позивачем розрахунку вбачається, що втрати від інфляції позивач просить стягнути за період з грудня 2010 року по грудень 2015 року включно. А нарахування трьох процентів річних просить провести за 5 років: 2011 2015 роки.

Таким чином, виходячи із доведеної суми заборгованості 12131,56 грн., втрати від інфляції за період з грудня 2010 року по грудень 2015 року включно становлять 10830,67 грн.

Втрати від інфляції обраховані таким чином.

Сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції з грудня 2010 року по грудень 2015 року включно розрахована як добуток 12131,56 грн. (заборгованість) на індекс інфляції за вказаний період/100). Таким чином, 12131,56 х 100,8/100 х 104,6/100 х 99,8/100 х 100,5/100 х 124,9/100 х 143,3/100 = 22962,23 грн.

А самі збитки від інфляції (оскільки сума боргу вже стягнута за рішенням суду) складають 10830,67 грн. (10830,67= 22962,23-12131,56).

Три проценти річних за несплату боргу за 2011-2015 роки обраховані таким чином.

Три проценти річних за 2011-2015 роки розраховано, виходячи із доведеної суми заборгованості 12131,56 грн., та становлять 1819,7 грн. (12131,56 х (3 / 100) х 5 = 1819,7 (3% від 12131,56 грн. за пять років (з грудня 2010 по грудень 2015 включно)).

Враховуючи викладене, суд вважає частково доведеними позовні вимоги позивача, а тому з відповідача підлягають стягненню збитки від інфляції в сумі 10830,67 грн. та три проценти річних в сумі 1819,7 грн. за прострочення грошового зобовязання в розмірі 12131,56 грн. (що складається із 5302 грн. пені за несвоєчасне внесення орендної плати; 6589,56 грн. заборгованость з оплати комунальних послуг; а також 240 грн. судових витрат) за період з грудня 2010 року по грудень 2015 року включно.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що в разі здійснення позивачем належного розрахунку та надання доказів розміру заборгованості з орендної плати окремо, тобто без інфляційних втрат, позивача не позбавлено права на звернення до суду за захистом прав, які на його думку є порушеними, в межах доведеної суми невиконаного грошового зобовязання (без інфляційних втрат).

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору при зверненні до суду, тому відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню із відповідача в дохід держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 546, 625 ЦК України, ст. ст. 6, 8, 10, 15, 60, 61, 88, 169, 179, 197, 209 - 218, ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 Івановвича на користь ОСОБА_1 суму втрат від інфляції в розмірі 10830,67 грн. та три проценти річних в розмірі 1819,7 грн., нарахованих за прострочення грошового зобовязання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 551 грн. 20 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення через Ладижинський міський суд Вінницької області до Апеляційного суду Вінницької області.

Суддя: