У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс-Агро» про визнання договорів оренди землі недійсними, за касаційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс-Агро» - Тихого СергіяВасильовича - на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 14 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 24 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 звернулися до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс-Агро» (далі - ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро»), в якому просили визнати договори оренди земельних ділянок недійсними.

На обґрунтування вимоги позивачі посилалися на те, що 12 серпня 2010 року вони уклали з відповідачем договори оренди належних їм на праві власності земельних ділянок, отримали примірники цих договорів з відміткою про їх реєстрацію. Оскільки відбулася заміна користувача земельних ділянок, то в силу прямих вимог закону повинно обов'язково бути проведено агрохімічне обстеження кожної земельної ділянки та їх паспортизацію незалежно від часу останнього обстеження. Примірник агрохімічного паспорта видається землекористувачу. Збереження стану об'єкта оренди, його повернення є однією з істотних умов договору оренди. Відповідач не забезпечив проведення агрохімічного обстеження ґрунтів, відповідні паспорти не отримав, отже, домовленість між сторонами договорів з приводу умов збереження стану об'єктів оренди, умов їх повернення - відсутня. Така обставина, на думку позивачів, коли відповідач приступив до використання земель без проведення до цього моменту агрохімічного обстеження ґрунтів, є достатньою підставою для задоволення позову відповідно до вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 15 Закону України «Про оренду землі». Крім цього, у договорах відсутні такі істотні умови, як передача у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельних ділянок. Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили суд позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 14 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 24 вересня 2015 року, позовні вимоги задоволено. Визнано недійсними договори оренди землі від 12 серпня 2010 року, укладені між ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» із: ОСОБА_9 - № 609, ОСОБА_8 - № 610, ОСОБА_6 - № 611, ОСОБА_11 - № 612.

Додатковим рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 07 вересня 2015 року вирішено питання про розподіл судових витрат у справі та стягнуто з ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» на користь кожного із позивачів по 243 грн 60 коп. на відшкодування сплаченого судового збору.

У касаційній скарзі представник ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» - Тихий С.В. - просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 12 серпня 2010 року між позивачами та відповідачами у справі укладені договори оренди земельних ділянок № № 609-612, які зареєстровані у Погребищенському відділі Держкомзему, про що у державному реєстрі земель 22 червня 2011 року вчинено відповідні записи № № 01438, 01437, 01439, № 01440.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що законами України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», «Про охорону земель», Указом Президента України від 02 грудня 1995 року № 1118/95 «Про суцільну агрохімічну паспортизацію земель сільськогосподарського призначення» визначено поняття агрохімічної паспортизації земель сільськогосподарського призначення як обов'язкове агрохімічне обстеження ґрунтів з видачею агрохімічного паспорта поля, земельної ділянки, в якому фіксуються початкові та поточні рівні забезпечення ґрунтів поживними речовинами, рівні їх забруднення токсичними речовинами та радіонуклідами. У разі зміни власника чи користувача землі її паспортизація здійснюється в обов'язковому порядку незалежно від часу останнього обстеження. Оскільки в договорах не прописані належним чином умови збереження стану об'єктів оренди, а лише наведено загальний перелік дій, що мають вчинятися, при цьому не вказано, яка сторона договору повинна їх вчиняти, умови повернення об'єктів оренди обумовлені таким чином, що земельні ділянки повинні бути повернуті орендодавцям у стані, не гіршому порівняно з тим, в якому вони були отримані орендарем, однак стан земельних ділянок в установленому порядку на момент зміни користувача не був визначений, тому реально неможливо встановити, в якому стані вони повинні бути повернені, вважав умови договорів оренди в цій частині формальними, такими, що не відповідають вимогами законодавства України та порушують законні інтереси позивачів, які реально позбавлені гарантій того, що стан їхнього майна, контролювати який вони позбавлені можливості, не погіршиться за час перебування його в оренді.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладення договорів оренди) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Згідно із п. 8 договорів оренди земельна ділянка повинна використовуватися орендарем сумлінно, лише за призначенням, не допускаючи погіршення її якості та порушення меж в натурі.

Пунктом 9 договорів оренди передбачено, що після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у придатному для сільськогосподарського виробництва стані. Орендодавець у разі погіршення корисних властивостей орендованої земельної ділянки, пов'язаних зі зміною стану, має право на відшкодування збитків у розмірі, визначеному сторонами. Якщо сторонами не досягнуто згоди про розмір відшкодування збитків, спір вирішується в судовому порядку. Орендар має право на відшкодування збитків (недоотриманих доходів), заподіяних внаслідок невиконання орендодавцем зобов'язань, передбачених цим договором.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У справі, яка переглядається, умовами оспорюваних договорів (п. п. 8, 9) передбачено такі істотні умови, як умови збереження стану об'єкта оренди та умови повернення земельної ділянки, тому, оскільки положення ст. 15 Закону України «Про оренду землі», на яку послалися суди попередніх інстанцій як на підставу для визнання недійсними оспорюваних договорів оренди, пов'язує визнання недійсним договору оренди землі саме з відсутністю однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а не у зв'язку із формальним їх зазначенням у договорі.

Разом з тим судами попередніх інстанцій залишено поза увагою те, що, звертаючись з позовом, позивачі посилалися як на підставу недійсності відсутність в оспорюваних договорах оренди земельних ділянок таких істотних умов, як передача у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельних ділянок, висновків, чи пов'язує закон визнання недійсним оспорюваного договору з наявністю чи відсутністю у ньому вказаних умов, не зробили.

Допущені судами порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому оскаржувані рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим вони підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Разом з тим статтею 19 Закону України «Про оренду землі» визначено положення стосовно строку дії договору, зокрема частиною 3 цієї статті встановлено, що при передачі в оренду сільськогосподарських угідь для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строк дії договору оренди земельних ділянок визначається з урахуванням періоду ротації основної сівозміни.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про оренду землі» у разі невиконання зобов'язань за договором оренди землі сторони несуть відповідальність згідно із законом та договором.

На підставі ст. 24 вказаного Закону орендодавець має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про охорону земель», з метою здійснення контролю за динамікою родючості ґрунтів систематично проводиться їх агрохімічне обстеження, видаються агрохімічні паспорти, в яких фіксуються початкові та поточні рівні забезпечення поживними речовинами ґрунтів і рівні їх забруднення.

Обов'язкова агрохімічна паспортизація земель сільськогосподарського призначення передбачена і ст. ст. 1, 9 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель».

Відповідно до п. 10 Положення про агрохімічний паспорт поля, земельної ділянки, затвердженого наказом Мінсільгосппроду України від 30 листопада 1993 року № 321, чинного на час укладання спірних договорів оренди землі, наявність паспорта є обов'язковою при передачі земельних ділянок у власність, наданні їх у користування.

Таким чином, нормативи оптимального співвідношення культур у сівозмінах в різних природно-сільськогосподарських регіонах, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2010 року № 146, є загальними, в той час як відповідні нормативи для окремо визначеної земельної ділянки мають встановлюватися на підставі даних агрохімічного паспорта цієї ділянки.

З огляду на викладене, за таких обставин, у разі порушення відповідачем правил сівозмін та у зв'язку із цим зниження якості показників родючості ґрунтів таке може бути підставою для розірвання договору оренди та відшкодування у зв'язку із цим шкоди.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс-Агро» - Тихого Сергія Васильовича -задовольнити частково.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 14 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 24 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова