У х в а л а

іменем україни

6 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

Завгородньої І.М., МартинюкаВ.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» на рішення апеляційного суду Київської області від 23 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором від 7 лютого 2007 року, унаслідок чого у останнього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 101 180,84 доларів США, яка підлягає стягненню на користь банку.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2015 року позов ПАТ КБ «Надра» задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 90 615,94 доларів США та 10 000 грн пені.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 23 червня 2015 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2015 року скасовано, позов ПАТ КБ «Надра» задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 7 лютого 2008 року № 18/П/13/2008/840 у розмірі 66 624,02 доларів США непогашеного кредиту, 18 413,27 доларів США несплачених відсотків та 10 000 грн пені.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Надра» просить рішення апеляційного суду Київської області від 23 червня 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду апеляційної інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що сума заборгованості за кредитом та процентами підлягають стягненню у межах строку позовної давності, а саме: починаючи з 18 серпня 2011 року. При цьому розмір пені відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України має бути зменшено.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

За правилами ч. 1 ст. 509 ЦК Українизобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Судом установлено, що 7 лютого 2008 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 18/П/13/2008/840, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 73 798,80 доларів США строком до 6 лютого 2023 року зі сплатою12,89 % річних.

Через неналежне виконання ОСОБА_4 зобов'язань за вказаним договором виникла заборгованість, розмір якої станом на 10 червня

2014 року складає 101 180,84 доларів США, з яких 72 202,67 доларів США - залишок заборгованості за кредитом, 18 413, 27 доларів США - несплачені відсотки за користування кредитом, 37 594 грн 45 коп. - пеня та

87 108 грн 57 коп. штраф.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як убачається із п. 7.3 кредитного договору від 7 лютого 2008 року

№ 18/П/13/2008/840 (а. с. 7) сторони дійшли згоди щодо збільшення строку позовної давності до 10 років.

Проте апеляційний суд у порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів позивача належним чином не перевірив, не дослідив умови укладеного між сторонами кредитного договору й помилково зазначив про недосягнення сторонами згоди щодо зміни тривалості позовної давності та дійшов передчасного висновку щодо пропущення банком строку звернення до суду з даним позовом і стягнення з відповідача заборгованості у межах строку позовної давності.

Крім того, ч. 3 ст. 551 ЦК України, з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків (правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 3 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14).

Разом з тим під час вирішення питання про зменшення неустойки суд повинен об'єктивно оцінити конкретну ситуацію: чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів обох сторін, які заслуговують на увагу; майновий стан сторін; ступінь виконання зобов'язання; причини неналежного виконання зобов'язання та форму вини боржника; співмірність розміру неустойки наслідкам порушення; добровільне усунення винною стороною порушення та його наслідків тощо.

Однак, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, належним чином не вмотивував і не обґрунтував свого висновку щодо наявності підстав для зменшення розміру пені, а також щодо відсутності підстав для стягнення штрафу, що передбачено умовами кредитного договору.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених

ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права згідно з вимогами ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування рішення, ухваленого судом апеляційної інстанції, й направлення справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 23 червня

2015 скасувати.

Справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

В.І. Мартинюк