Категорія 27Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Іменем України

15 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Голоти Л.О.

з участю секретаря судових засідань Агеєвої Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

встановила:

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк" відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Не погодившись із рішенням ПАТ КБ "Приватбанк" через свого представника Гринь К.А. подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просило скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог банку.

Представник ПАТ КБ "Приватбанк" Рой В.Л. вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_7 проти вимог апеляційної скарги заперечувала, просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне і обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляції та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеного між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_4 договору від 21.09.2007 року останній отримав кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 24% відсотків на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості.

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 21 вересня 2007 року вбачається, що заборгованість ОСОБА_4 перед банком станом на 05 липня 2015 року становить 3487,61 грн.

Позивачем ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі не зазначено ні строк дії договору, ані кінцевий строк погашення кредиту, а доказами наявності заборгованості за ним на думку позивача є заява позичальника на встановлення кредитного ліміту в сумі 4000 грн. і письмовий розрахунок.

Відповідно до даного розрахунку починаючи з грудня 2008 року відповідач неналежно виконував свої зобов'язання за договором й почала утворюватися заборгованість по тілу кредиту й процентах за користування ним. При цьому починаючи з 02.10.2009 року за даними самого ж позивача вся сума заборгованості по тілу кредиту (на той час1596,78 г рн.) вважається простроченою.

До 10.03.2010 року відповідач частково погашав заборгованість за кредитом, проте після цієї дати погашень не здійснював і сума заборгованості по тілу кредиту складає 969,36 грн. та є повністю простроченою.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк" суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку зі спливом строку позовної давності порушене право позивача не підлягає захисту.

Такий висновок суду є вірним і зроблений з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила - частина 1 статті 261 ЦК України.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізовувати своє право в примусовому порядку через суд.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами - частина 1 статті 252 ЦК України.

Відповідно до частини 2 статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок - стаття 253 ЦК України.

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Клопотання про застосування строків позовної давності до вимог позивача подавалося представником відповідача до суду першої інстанції (а.с.73).

Колегія суддів відкидає посилання апелянта про те, що 25 жовтня 2012 року відповідачем здійснено погашення боргу в сумі 59,94 грн., а тому починаючи з наступного дня, тобто з 26 жовтня 2012 року, розпочався перебіг строку позовної давності.

Згідно з ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. В законі не передбачено, які саме дії зобов'язаної особи слід розцінювати як такі, що свідчать про визнання боргу чи іншого обов'язку, проте судова практика виходить із того, що вчиненням дій, які свідчать про визнання боргу є часткове виконання зобов'язання, сплата процентів, нарахованих на основну суму боргу, вимога здійснити зарахування зустрічної вимоги тощо.

Відповідно до довідки про звільнення №011730, відповідач ОСОБА_4 відбував покарання в Літинській виправній колонії Державної пенітенціарної служби з 04.11.2011 року по 06.06.2014 року (а.с.74).

Посилання апелянта на те, що перебуваючи в установі виконання покарань засуджений міг здійснити зазначений платіж на погашення заборгованості, колегія суддів не приймає до уваги з наступних підстав.

Згідно із статтею 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цих кодексом. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 9 Закону України від 16 липня 1999 року №996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 5.2Розділу ІІ Умов і правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк» погашення кредиту - поповнення карткового рахунку держателя, здійснюється шляхом внесення коштів в готівковій або безготівковій формі і зарахування їх банком на картковий рахунок держателя, а також шляхом договірного списання коштів з інших рахунків клієнта на підставі договору (а.с. 16).

Постановою правління Національного банку України від 18.06.2003 року №254 затверджено Положення про організацію операційної діяльності в банках України, згідно з п. п. 4.1, 4.2, 4.5, 4.6 якого операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи.

Касовими документами оформляються операції з готівкою. Вони поділяються на прибуткові та видаткові. Касові документи оформляються відповідно до вимог, визначених нормативно правовими актами Національного банку з організації касової роботи в банках України, зокрема, Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 року №637.

Меморіальні документи застосовуються банками для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно правових актів Національного банку. До меморіальних документів (паперових або електронних), що використовуються для безготівкових розрахунків, належать такі розрахункові документи: меморіальні ордери; платіжні доручення; платіжні вимоги-доручення; платіжні вимоги; розрахункові чеки (інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку).

Виходячи з вимог зазначених нормативно-правових актів допустимим доказом часткового погашення ОСОБА_4 нарахованої заборгованості, а відтак вчинення ним дій, що свідчать про визнання ним свого боргу, є один із первинних документів, складених за результатами обліку відповідної банківської операції, як то прибутковий касовий ордер, меморіальний ордер, платіжне доручення тощо залежно від способу зарахування чи перерахування коштів на його позичковий рахунок, в тому числі з колонії в порядку статті 107 КВК України, як про те стверджує позивач.

Проте на підтвердження цієї обставини позивачем надано лише розрахунок заборгованості, в якому спірна операція з нібито погашення 25.10.2012 року боргу в сумі 59,94 грн. первинним документом не підтверджена.

Отже доведення позову, а в даному випадку, і вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання вимог, є процесуальним обов'язком позивача, однак допустимих доказів, які б підтверджували факт часткового погашення боргу відповідачем під час відбування покарання установах Державної кримінально-виконавчої служби, позивачем суду не надано.

Згідно з частиною 2 статті 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Верховний Суд України в постанові від 22 жовтня 2014 року в справі №6-127цс14 висловив правову позицію згідно з якою, за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Оскільки останнє внесення відповідачем коштів на свій позичковий рахунок мало місце 05.03.2010 року, а станом на 10.03.2010 року вся заборгованість як по тілу кредиту, так і по відсотках за користування ним вважалися простроченими, в позивача виникло право пред'явити вимогу про повернення всієї суми саме з цієї дати, й строк позовної давності сплив через три роки, тобто 10.03.2013 року, а позивач звернувся до суду лише 28.07.2015 року.

Колегія суддів не погоджується також з доводами представника апелянта про те, що навіть у випадку пропуску строку позовної давності по тілу кредиту, до стягнення з відповідача підлягають суми нарахованих і не сплачених ним відсотків за користування ним, в межах строку позовної давності, тобто за три роки до моменту звернення позивача з позовом до суду.

Так, за змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Відповідно до п. 5.3 розділу ІІ Умов і правил надання банківських послуг проценти по кредиту повинні погашатися щомісячно за попередній місяць. Відтак в разі їх несплати в поточному місяці за попередній, вони вважаються простроченими, і в позивача виникає право заявити вимогу про це - розпочинає свій перебіг строк позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу.

Крім того, за своєю правовою природою проценти є платою за користування грошовими коштами, а їх розмір визначається від суми тіла кредиту, що підлягає поверненню.

У зв'язку зі спливом строку позовної давності по тілу кредиту, не можуть бути стягнуті і відсотки за користування ним, оскільки відсутня база їх нарахування, а подальше здійснення банком такого нарахування не має правового значення.

Таки чином, суд першої інстанції повно й всебічно дослідив обставини справи, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з пропущенням позивачем строку позовної давності.

Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного, керуючись статтями 304, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" відхилити, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:/підпис/ Стадник І.М.
Судді: З оригіналом вірно: Суддя апеляційного суду /підпис/ Міхасішин І.В. /підпис/ Голота Л.О. Стадник І.М.