Провадження № 2/127/3956/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 липня 2016 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді: Гриневича В.С.,

при секретарі: Малику О.В.,

за участю:

представника позивачів: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/10450/16-ц за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права власності та визнання права власності на частку квартири, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про припинення права власності та визнання права власності на частку квартири.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 (позивач 1) та ОСОБА_4 (відповідач) перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_3 (позивач 2). 26.12.1996р., шляхом приватизації, за позивачами та відповідачем було оформлено право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, та видано свідоцтво на право власності на житло, відповідно до якого зазначена квартира належить на праві спільної часткової власності, по 1/3 частці кожному, відповідачу - ОСОБА_4 та позивачам - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Позивачі ввесь час проживають в даній квартирі, проте відповідач у зазначеній квартирі не проживає вже понад десять років, у зв'язку з чим у березні 2016 року позивачами відшкодовано відповідачу вартість його частки квартири у розмірі 150000 грн. Однак, після отримання коштів в якості компенсації, відповідач ухиляється від добровільного переоформлення своєї частки на користь позивачів.

На думку позивачів, припинення права власності відповідача на зазначену вище частку не завдасть йому шкоди, оскільки частка відповідача в спільному майні є незначною (1/3 частина) порівняно з частинами позивачів, така частка не може бути виділена в натурі, а також відповідач у спірному будинку не проживає.

Таким чином, з посиланням на положення статей 344, 356 ЦК України, позивачі звернулися до суду з даною позовною заявою, в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 31.05.2016р., просили:

- припинити право власності на 1/3 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належать ОСОБА_4;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та за ОСОБА_3 право власності на 1/6 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. (а.с. 45)

В судовому засіданні представникпозивачів позовні вимоги, з урахуванням їх уточнення, підтримала та просила суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з'явився, однак 19.07.2016р. звернувся до суду з клопотанням від 18.07.2016р., в якому просив розгляд справи проводити у його відсутність, при цьому щодо вирішення питання про задоволення позову поклався на думку суду. Разом з тим, у вказаному клопотанні відповідач зазначив, що вже тривалий час не проживає у спірній квартирі у зв'язку із фактичним припиненням шлюбних відносин із позивачем ОСОБА_2, у 2016 році позивачі звернулися до нього із пропозицією компенсувати належну йому частку квартири, на яку він погодився та отримав від позивачів 150000 грн., про що написав відповідну розписку. Крім того, відповідач зазначив що він відмовився йти до нотаріуса, оскільки на його думку, для переоформлення частки квартири достатнім є написана ним розписка про отримання коштів. (а.с. 64)

Заслухавши представника позивачів, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 28 травня 1983 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за №1094 та підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1, виданого повторно 22 квітня 1997 року Вінницьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану. (а.с 17)

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2, виданого 04 липня 1987 року Вінницьким міським відділом ЗАГС. (а.с. 18)

Як вбачається зі свідоцтва про право власності на житло, виданого 26.12.1996 року Виконкомом Вінницької міської ради, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, належить на праві спільної часткової власності, по 1/3 частці, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3. (а.с. 19)

Вказане свідоцтво про право власності на житло від 26.12.1996 року зареєстроване у Вінницькому обласному об'єднаному бюро технічної інвентаризації 16.02.1997 року за реєстровим №1442/27946. (а.с. 19 (зворот)

З довідки №1582 виданої 09.03.2016р. МКП «ЖЕК №12» вбачається, що у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_4, зареєстровані та проживають лише ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с. 12)

Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що відповідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 4 статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У відповідності до частини 1 та 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Підстави припинення права власності визначені у статті 346 ЦК України, відповідно до якої право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна, відмови власника від права власності, припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі, знищення майна, викупу пам'яток культурної спадщини, примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону, звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника, реквізиції, конфіскації, припинення юридичної особи чи смерті власника.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачі та їх представник зазначили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 компенсували ОСОБА_4 вартість його частки оспорюваної квартири, сплативши відповідачу 150000,00 грн., що підтверджується розпискою від 15.03.2016р., а тому на їх думку є всі підстави для припинення права власності відповідача на частку квартири.

Однак, суд критично оцінює надану представником позивача розписку від 15 березня 2016 року, написану відповідачем, про отримання ним 150000 грн. в рахунок компенсації вартості 1/3 частки квартири та вважає, що вказана розписка не може вважатися доказом відчуженням відповідачем свого майна або ж відмовою від права власності на частку квартири, виходячи з наступного. (а.с. 67)

Так, відчуження власником свого майна полягає в тому, що власник шляхом волевиявлення реалізує своє право щодо розпорядження належною йому річчю, визначаючи її юридичну та фактичну долю. Юридичним фактом, що лежить в основі переходу права власності від відчужувача до набувача, є договір, у зв'язку з цим відчуження права власності має відбуватися з дотриманням вимог, що пред'являються до вчинення правочинів.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

З вищенаведеного слідує висновок, що розписка від 15 березня 2016 року про отримання 150000 грн. в рахунок компенсації вартості 1/3 частки квартири не є правочином щодо відчуження (купівлі-продажу) нерухомого майна, оскільки не містить усіх істотних умов договору, а також форма такого правочину не відповідає вимогам закону, а відтак така розписка не може слугувати підставою для припинення права власності відповідача на 1/3 частку квартири.

Поряд з цим, відповідно до статті 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Проте, матеріали справи не містять доказів внесення, за заявою відповідача, відповідного запису до державного реєстру про його відмову від права власності на частку квартири, а вищезгадувана розписка не може вважатися доказом відмови відповідача від права власності.

Крім того, частиною 1 статті 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Поряд з цим, статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до частини 1 статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

При цьому, відповідно до частини 2 статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

З аналізу наведеної норми слідує висновок про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, а також за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду

Однак, з матеріалів справи вбачається, що належна відповідачу 1/3 частка оспорюваної квартири не може вважатися «незначною», оскільки частки кожного з позивачів та відповідача є рівними (по 1/3 кожного). При цьому, з матеріалів справи не вбачається наявності обставин щодо неможливості спільного (позивача та відповідачем) володіння і користування квартирою. Разом з тим, позивачами не дотримано вимог визначених частиною 2 статті 365 ЦК України, щодо попереднього внесення позивачами вартості частки квартири на депозитний рахунок суду.

Отже, проаналізувавши вищенаведені обставини в сукупності суд дійшов висновку про безпідставність посилань позивачів на положення статті 365 ЦК України, оскільки в даному випадку не має місця жодна з вище перелічених умов для припинення права відповідача на частку у спільному майні.

В свою чергу не заслуговують на увагу посилання позивачів на положення статті 344 ЦК України, щодо набуття права власності за набувальною давністю.

Так, за змістом частини 1 статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

При вирішенні спорів про набувальну давність необхідно враховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися у повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що власником 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач - ОСОБА_4, про що завжди було відомо позивачам, відповідач не відмовлявся від права власності на належне йому нерухоме майно, а тому вимоги позивачів про визнання права власності на частку квартири за набувальною давністю не ґрунтуються на вимогах закону.

Поряд з цим слід зазначити, що до позовної заяви представником позивача додано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 31.05.2016р. сформованого відносно фізичної особи - ОСОБА_4, з якої вбачається, що постановою державного виконавця Вишенського ВДВС Вінницького МУЮ Микитюка М.О. від 14.09.2015р. та постановою відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Вінницькій області від 05.11.2014р. накладено арешт на все нерухоме майно належне ОСОБА_4, що виключає можливість здійснення ОСОБА_4 будь-яких дій спрямованих на відчуження належного йому нерухомого майна. (а.с. 40-44)

Згідно зі статтею 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно з частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З огляду на те, що в задоволені позову відмовлено, судові витрати слід залишити без відшкодування.

На підставі викладеного вище, керуючись, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 311, 316, 317, 321, 344, 346, 347, 356, 361, 365 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 89, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: