Справа № 487/9414/14-ц
Провадження № 22-ц/784/586/16 Суддя першої інстанції - Павлова Ж.П.
Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 березня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Крамаренко Т.В.,

суддів - Буренкової К.О., Кутової Т.З.

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю: представника боржника - ОСОБА_2, представника Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції - Суслової М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2014 року постановлену за поданням державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі - Ленінський відділ ДВС ММУЮ) про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_4, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року державний виконавець Ленінського відділу ДВС ММУЮ звернувся до суду із поданням, яке погоджено начальником Ленінського відділу ДВС ММУЮ про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_4.

У поданні державний виконавець посилався на те, що в провадженні відділу ДВС знаходиться виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №АЕ-79 від 1 жовтня 1997 року, виданого Миргородським міським судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_4. на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ? частини всіх видів заробітку але не менше ? частини неоподаткованого мінімуму починаючи з 18 вересня 1997 року і до досягнення повноліття дитини. У зв'язку з невиконанням боржником рішення суду станом на 1 вересня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 49 577,33 грн., яка в добровільному порядку не сплачена.

Посилаючись на викладене та положення ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України», вимоги п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 377-1 ЦПК України та п.8 ст. 19 п.4 ст. 20 Закону України «Про державну прикордонну службу України» державний виконавець просив суд подання задовольнити.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2014 року подання задоволено. Тимчасово обмежено громадянина України ОСОБА_4., 1975 року народження у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язань покладених на нього судовим рішенням без вилучення паспортного документу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4., посилаючись на незаконність, необґрунтованість ухвали суду, просить її скасувати та відмовити у задоволенні подання.

В запереченнях на апеляційну скаргу, державний виконавець Ленінського відділу ДВС ММУЮ просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Стягувач ОСОБА_6., заперечуючи проти апеляційної скарги просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 377-1 ЦПК питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Закон України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон) регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Стаття 6 Закону передбачає декілька видів обмеження виїзду громадян України за кордон, зокрема: громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорту та тимчасово відмовлено у виїзді за корон у певних випадках, що визначені в цій статті.

За замістом п.5 ч.1 та ч.2 ст. 6 Закону, громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) - до виконання зобов'язань.

З аналізу цих правових норм вбачається, що особі, яка має паспорт для виїзду за межі України, та має такий намір, може бути відмолено у виїзді за кордон у випадку ухилення від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобов'язань.

Відповідно до п.18 ч.3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язання за рішенням.

Таким чином, при зверненні до суду з вказаним поданням, органи державної виконавчої служби повинні зазначати обставини та надати відповідні докази, по те, що боржник має паспорт для виїзду за кордон, ухиляється від виконання зобов'язань та його дії свідчать про намір виїхати за кордон.

Положеннями Згідно до ч. 2 ст. 52 Закону стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не можу бути накладено стягнення.

Частиною першої статті 20 Закону передбачено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна.

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у Ленінському відділу ДВС ММУЮ знаходиться виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №АЕ-79 від 1 жовтня 1997 року, виданого Миргородським міським судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_4. на користь ОСОБА_6 (ОСОБА_6) аліменти на утримання доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ? частини всіх видів заробітку але не менше ? частини неоподаткованого мінімуму, починаючи з 18 вересня 1997 року і до досягнення повноліття дитиною (а.с.5-6).

Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа відкрито на підставі постанови державним виконавцем Ленінського відділу ДВС від 15 грудня 2005 року, яка була направлена боржнику (а.с.7).

2 березня 2006 року боржник з'явився до Ленінського відділу ДВС та надав письмові пояснення в яких зобов'язався погасити заборгованість та в подальшому не допускати утворення заборгованості (а.с.8).

В подальшому державним виконавцем були зроблені запити до Управління пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва, КП ММБТІ, УДАЇ, в Податкову інспекцію, в центр зайнятості Ленінського району м. Миколаєва

Згідно відповідей за вказаними запитами, майна, яке належить на праві власності у ОСОБА_4. не виявлено, на обліках в пенсійному фонді та центрі зайнятості останній не перебуває. (а.с10-11).

Крім того, 3 березня 2006 року державним виконавцем складено акт за результатами виходу за адресою: АДРЕСА_1 в якому зазначено про те, що за вказаною адресою боржник не проживає, належного йому майна не виявлено (а.с.9)

16 листопада 2007 року державним виконавцем було здійснено вихід за місцем проживання боржника по АДРЕСА_1 та складено акт про непроживання боржника за вказаною адресою (а.с.99)

Цього ж дня з інформації наданої паспортистом ЖЕК було з'ясовано, що ОСОБА_4 19 лютого 2006 року вибув за адресою: вул. Карпенко, 26 в м. Миколаєві, про що свідчить акт державного виконавця (а.с.103).

У зв'язку з чим державним виконавцем було направлено подання до Ленінського районного суду м. Миколаєва про оголошення розшуку ОСОБА_4 (а.с.104).

Відповідно до ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2007 року було оголошено розшук боржника ОСОБА_4 та Миргородським МВ УМВС України в Полтавській області була заведена розшукова справа №5/2008 (а.с. 107-108).

Згідно відповіді Миргородського МВ УМВС України в Полтавській області від 24 вересня 2014 року, ОСОБА_4 було розшукано та встановлено його місце проживання - АДРЕСА_1. (а.с.150).

В подальшому державним виконавцем здійснювався вихід за місцем проживання боржника по АДРЕСА_1 з метою перевірки наявності майна у ОСОБА_4 та залишено вимогу про необхідність останнього з'явитися до відділу 15 вересня 2014 року.

Згідно інформаційних довідок за результатами пошуку інформації про зареєстровані права власності, інші речові права з реєстрів прав власності на нерухоме майно, про обтяження речових прав з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та про іпотеки з державного реєстру іпотек, відомостей щодо права власності боржника ОСОБА_4 на нерухоме та рухоме майно відсутні (а.с.17-18).

Відповідно до інформації адресного сектору УДМС України в Миколаївській області ОСОБА_4 зареєстрований в АДРЕСА_2 (а.с.21).

16 вересня 2014 року державним виконавцем складено розрахунок заборгованості за період з листопада 2007 року по 1 вересня 2014 року з урахуванням заборгованості з 2005 року по листопад 2007 року, яка становить 49 577,33 грн.(а.с.12, 19-21).

17 вересня 2014 року божнику було вручено вимогу про необхідність сплати вказаної заборгованості по аліментам про що свідчить акт державного виконавця (а.с.22).

Постановою державного виконавця Ленінського відділу ДВС ММУЮ від 23 вересня 2014 року було доручено провести виконавчі дії Корабельного відділу ДВС ММУЮ щодо встановлення проживання боржника ОСОБА_4 по АДРЕСА_2, а також наявність або відсутність належного йому майна (а.с.67).

У зв'язку з чим державним виконавцем Корабельного відділу ДВС ММУЮ було здійснено вихід за вказаною вище адресою та встановлено, що ОСОБА_4 в АДРЕСА_2 проживає, але на момент виходу боржник відсутній про що свідчить акт (а.с. 154).

Отже, за фактичним місцем проживання було встановлено відсутність боржника у зв'язку з чим неможливо з'ясувати у нього особисто питання щодо несплати заборгованості по аліментам.

Встановлене свідчить про ухилення боржника від виконання зобов'язань за судовим рішенням, оскільки позбавляє можливості державного виконавця виявити та описати майно за місцем його проживання на яке в першу чергу може бути звернуто стягнення.

Таким чином, звертаючись із даним поданням до суду, державний виконавець надав докази на підтвердження того, що боржник ухиляється від виконання зобов'язань та ним вжито передбачені цим Законом усі заходи для примусового виконання судового рішення.

Враховуючи зазначені обставини, суд правомірно на підставі ст. 377-1 ЦПК України постановив ухвалу про обмеження боржника у праві виїзду за межі України до виконання боргових зобов'язань за судовим рішенням.

Доводи боржника про відсутність доказів ухилення від виконання зобов'язань, щодо сплати аліментів не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Посилання під час апеляційного розгляду на наявність квитанцій про часткову сплату аліментів та невірний розрахунок заборгованості також не можуть бути прийняті до уваги. Так, з наданого державним виконавцем розрахунку заборгованості по аліментам вбачається, що боржник періодично здійснював платежі, а з травня 2008 року взагалі не оплачував нараховані аліменти. Доказів про часткову сплату аліментів та про неможливість виплачувати у зазначений період аліментів, боржник державному виконавцю не надав. Крім того, з вересня 2014 року - повідомлення державного виконавця про наявність заборгованості у розмірі 49 577,33 грн., боржник у встановленому законом порядку не оспорював зазначений розмір заборгованості. Заборгованість по аліментам згідно розрахунку боржника у розмірі 11 018,80 грн. свідчить про несплату аліментів, яка на теперішній час останнім також не сплачена.

Доводи про те, що відсутні докази на підтвердження наміру ОСОБА_4 виїхати за межі України є безпідставними. Згідно довідки Корабельного РВ в м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області у ОСОБА_4 було вилучено паспорт громадянина України НОМЕР_1, виданий ЦВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області від 25 грудня 1996 року було вилучено 11 січня 2016 року у зв'язку з виїздом на ПМП в Ізраїль (а.с.32).

Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону, а тому підлягає залишенню без змін на підставі п. 1 ст. 312 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча:

Судді: