АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І.. Половінкіної Н.Ю.

секретар Чебуришкіної Н.Ю.

за участю: ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4. який діє в інтересах ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_5 про усунення від права на спадкування за законом, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_6, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2016 року,

встановила:

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом.

Просила усунути ОСОБА_7 та ОСОБА_5 від права спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер її чоловік ОСОБА_8 та після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1.

Вказувала, що відповідачі ухилялися від надання допомоги ОСОБА_8, який був інвалідом ІІІ групи загального захворювання та потребував постійного лікування та догляду.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалите нове рішення, яким задовольнити її позов.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач та її представник не довели те, що покійний ОСОБА_8 через важку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, а відповідачі навмисно ухилялись від надання допомоги своєму батькові.

Такі висновки суд першої інстанції є правильними.

Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи , яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з правилами статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з частинами 3, 5 статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Як роз'яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України

(далі - СК). Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо

утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою

заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної

громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння

нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для

існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого

невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову

про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є

достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права

на спадкування.

Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК стосується

всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК

не були зобов'язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим

віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно

забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду,

допомоги та піклування.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог статей 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно статті 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи 4 січня 2011 року ОСОБА_8 та ОСОБА_2 уклали та зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 4 січня 2011 року (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 11 липня 2012 року (а.с.6).

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 31 липня 2014 року, встановлено факт проживання ОСОБА_2 із померлим ОСОБА_8 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2008 року по 4 січня 2011 року (а.с.8-9).

Покійний ОСОБА_8 перебував з 2004 року по 2012 рік на диспанцерному обліку у лікаря пульмонолога Хотинської ЦРЛ з діагнозом: бронхіальна астма, персистуюча, важкий перебіг, ускладнена дифузним пневмосклерозом, хронічне легеневе серце, некомпенсоване.

З 28 жовтня по 11 листопада 2011 року лікувався стаціонарно в реанімаційному відділенні Хотинської ЦРЛ з подальшим переводом в терапевтичне відділення.

З 18 червня по ІНФОРМАЦІЯ_1 року стаціонарно лікувався в терапевтичному відділенні Хотинської ЦРЛ

29 червня 2004 року позивач отримав ІІІ групу інвалідності по загальному захворюванню.

Вказане вище підтверджується листом Хотинського Центральної районної лікарні від 24 березня 2016 року №294 та історією хвороби ОСОБА_8 №7243/406/20146 (а.с.82-98).

Згідно довідки колективного підприємства «Хотин-Авто» від 13 жовтня 2015 року №104 вбачається, що ОСОБА_8 був прийнятий на роботу на вказане підприємство на посаду водія 14 листопада 2001 року та звільнений 26 червня 2012 року у зв'язку із смертю (а.с.67).

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довів факт того, що покійний ОСОБА_8 через важку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, а відповідачі навмисно ухилялись від надання допомоги своєму батькові.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема помилковими є доводи скарги про те, що суд безпідставно не усунув відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_5 від права на спадкування за законом.

Колегія суддів вважає, що для задоволення позовних вимог про усунення від права на спадкування відповідно до правил частини 5 статті 1224 ЦК України має значення сукупність наступних обставин: умисне ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані та потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи, оскільки лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не доведено перебування спадкодавця в безпорадному стані та потребу спадкодавця в допомозі відповідачів.

ОСОБА_8 з 14 листопада 2001 року по 26 червня 2012 року працював на посаді водія колективного підприємства «Хотин-Авто», що підтверджується довідкою колективного підприємства «Хотин-Авто» від 13 жовтня 2015 року №104 (а.с.67).

Характер хвороби ОСОБА_8 та перебування у зв'язку з цим на диспансерному обліку у лікаря пульмонолога Хотинської ЦРЛ, його періодичне лікування не дає підстав вважати, що спадкодавець ОСОБА_8 перебував в безпорадному стані.

Позивачкою не доведено, що спадкодавець ОСОБА_8 у зв'язку з хворобою не міг самостійно забезпечити умови свого життя, та потребував стороннього догляду, допомоги та піклування саме від відповідачів.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: