УХВАЛА іменем україни
24 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г., Мартинюка В.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Компаніївської селищної ради Компаніївського району Кіровоградської області, третя особа - державний нотаріус Компаніївської державної нотаріальної контори Іванова Олександра Олександрівна, про визнання будівельних матеріалів спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на Ѕ частини будівельних матеріалів та скасування пункту рішення органу місцевого самоврядування,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_6, на рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 05 червня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 23 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, Компаніївської селищної ради Компаніївського району Кіровоградської області, третя особа - державний нотаріус Компаніївської державної нотаріальної контори Іванова О.О., про визнання будівельних матеріалів спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на Ѕ частини будівельних матеріалів та скасування пункту рішення органу місцевого самоврядування.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що згідно із заповітом від 18 липня 2006 року позивач є спадкоємцем всього майна ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Звернувшись до нотаріальної контори, ОСОБА_3 прийняв спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Однак до складу спадщини не було включено Ѕ частини домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний будинок було збудовано ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в період шлюбу, у звʼязку із чим ОСОБА_7 з часу зведення будинку і до моменту його державної реєстрації мала право на будівельні матеріали та обладнання. Однак за життя своє право вона реалізувати не могла, оскільки будинок не було введено в експлуатацію. Після смерті ОСОБА_7 ОСОБА_8 отримав свідоцтво на право власності на будинок на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 07 грудня 2009 року № 176. Зважаючи на наведене та враховуючи уточнені позовні вимоги, позивач просив визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та

ОСОБА_8 будівельні матеріали, з яких побудовано домоволодіння

АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_3 право на 1/2 частини будівельних матеріалів, які використані при будівництві домоволодіння, та скасувати п. 2.3 рішення виконавчого комітету Компаніївської селищної ради від 07 грудня 2009 року № 176 в частині визнання єдиного власника на всі матеріали, які використані для закінченого будівництва.

Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 05 червня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 23 липня

2015 року рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 05 червня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту, а саме: визнання за ним права власності на 1/2 частини будівельних матеріалів, є помилковим, оскільки будівельні матеріали після прийняття будинку та господарських будівель до експлуатації та реєстрації права власності на них втратили своє правове значення «будівельні матеріали».

Проте погодитись з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що відповідач ОСОБА_8 з 16 березня 1971 року проживав в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9, яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_8.

Земельна ділянка під індивідуальну забудову за адресою: АДРЕСА_2, надана за рішенням виконкому Компаніївської селищної ради від 15 квітня 1970 року № 6 ОСОБА_10(а.с. 11).

Рішенням виконкому Компаніївської селищної ради від 14 березня 1975 року № 5 за заявою ОСОБА_10 документи на будівництво житлового будинку по АДРЕСА_2 переоформлені на ім'я ОСОБА_8 (а. с. 13) з внесенням відповідних змін до свідоцтва про забудову садиби за вказаною адресою (а. с. 14).

У 1976 році номер будинку по АДРЕСА_2. Позивач ОСОБА_3 відповідно до заповіту є спадкоємцем дружини ОСОБА_8- ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Після її смерті ОСОБА_8 вчинив дії з прийняття в експлуатацію спірного житлового будинку, будівництво якого було розпочато та тривало ще за життя ОСОБА_7

Рішенням виконкому Компаніївської селищної ради від 7 грудня 2009 року № 176 затверджено висновок про технічний стан житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1, на підставі якого ОСОБА_8 видане свідоцтво про право приватної власності на зазначений будинок від 29 грудня 2009 року. Відповідно до матеріалів інвентарної справи спірний будинок побудований приблизно у 1984 році, але в експлуатацію прийнятий не був.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ч. 1 ст. 1216 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 1218 ЦК Українидо складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1223 ЦК України).

Частиною 1 статті 1226 ЦК Українивизначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення закону було закріплено й у ст. 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року та на час набуття сторонами частини спірного майна.

Виходячи із змісту частин 1, 2 статті 331 ЦК України, частини 1 статті 182 ЦК України та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин),право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає.

До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (абзац 1 частини 3 статті 331 ЦК України).

Із вищенаведеного вбачається, що право спільної сумісної власності на майно,набуте подружжям у шлюбі, визначено законодавчо і не потребує визнання цього права додатково.

Таким чином, прийнявши спадщину та успадкувавши за заповітом все майно, яке належало ОСОБА_7 на день її смерті, позивачем було успадковано і належну спадкодавцю частину будинку та будівельних матеріалів,використаних на будівництво будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з п. 6.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно передбачено, що оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування.

До 1 січня 2009 року був чинним Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243, яким визначалися основні вимоги та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів незалежно від джерел фінансування їх будівництва; з 1 січня 2009 року механізм та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів встановлено Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 2008 року № 923.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7«Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», суди повинні ураховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

ОСОБА_8 відповідно до чинногозаконодавства реалізував своє право забудовника та,виконавши всі вимоги закону, здав його в експлуатацію,зареєстрував своє право власності на спірний будинок.

З часу реєстрації права власності на будинок та інші будівлі домоволодіння, правове визначення спірного об'єкта, як будівельні матеріали, припинило своє існування і спірний об'єкт набув правового статусу будинку та інших господарських будівель.

У силу положень ст. ст. 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України та ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку спадкування, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Отже, особа має право звернутися до суду за захистом своїх прав лише в разі їх порушення.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди на зазначені положення закону уваги не звернули; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірили; не встановили фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору, та не з'ясували доводи сторін щодо спадкування спірного об'єкта а саме будівельні матеріали, які були спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Хоча встановлено, що спірний будинок побудований в 1984 році, але прийнято в експлуатацію в 2009 році. А в своїх позовних вимогах позивач посилався на те, що спірний будинок належить на праві спільної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8, але не включено до складу спадкової маси після померлої.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом першої інстанції не встановлені, не перевірені всі докази у справі, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 05 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 23 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко В.І. Мартинюк