Ухвала

іменем україни

02 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Коротуна В.М., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_3, заінтересовані особи: ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5; ОСОБА_6, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7; ОСОБА_8, яка діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_9 та ОСОБА_10, про встановлення факту, що має юридичне значення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою, у якій просив встановити факт перебування на його утриманні неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Необхідність у встановленні юридичного факту обґрунтовував тим, що він відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» підлягав призову на військову службу, проте на його утриманні перебуває більше трьох дітей і відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» він не підлягав мобілізації.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року заяву задоволено, встановлено факт перебування на утриманні ОСОБА_3 неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що заявник є батьком неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, від шлюбу з ОСОБА_6 (шлюб розірвано), а також батьком малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, від шлюбу з ОСОБА_4

Крім того, заявник має рідну сестру ОСОБА_8, яка має двох малолітніх дітей ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що спір підлягає розгляду в порядку окремого провадження, факт перебування дітей на утриманні заявника підтверджено, а посвідчення цього факту рішенням суду необхідно для підтвердження статусу особи, яка не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спір не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки вбачається спір про право.

Відповідно до ч. 1 п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Факти, що мають юридичне значення, встановлюються в судовому порядку, коли ці факти безпосередньо породжують юридичні наслідки для заявника: право на спадщину; право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника, одержання компенсації тощо.

Суб'єктами звернення до суду із заявами про встановлення факту проживання однією сім'єю можуть бути фізичні особи, в яких на підставі чинного законодавства у разі встановлення факту виникає відповідне право.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Як убачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з указаною заявою ОСОБА_3 посилався на те, що встановлення факту перебування на утриманні неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, необхідно для підтвердження статусу особи, яка не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на підставі ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов'язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов'язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов'язані, зокрема, чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років (такі чоловіки можуть бути призвані на військову службу у разі їх згоди тільки за місцем проживання).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом апеляційної інстанції, між ОСОБА_3 та військовим комісаріатом виник спір з приводу правомірності призову ОСОБА_3 на військову службу під час мобілізації (наявності чи відсутності підстав для отримання відстрочки від призову на військову службу від час мобілізації)

Згідно з ч. 4 ст. 256 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, − залишає заяву без розгляду.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що справа не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, а тому на підставі ч. 4 ст. 256 ЦПК України залишив заяву ОСОБА_3 без розгляду.

Наведені в касаційній скарзі доводи не впливають на правильність висновків суду апеляційної інстанції та не надають підстав для скасування або зміни оскаржуваної ухвали.

За таких обставин колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення без змін ухвали суду апеляційної інстанції в силу вимог ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана