АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/797/16 Головуючий 1 інст. - Григор`єв Б.П.
Справа № 641/2284/15-ц Доповідач - Бурлака І.В.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» березня 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Кривошеіної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів позики удаваними правочинами,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2. В обґрунтування свого позову посилався на те, що в період з 2007 року по 2009 рік та в період з 2012 року по 2014 рік він працював менеджером з продажу на ТОВ «ЮПП «МАРТ», директором якого є ОСОБА_2 На зазначеному підприємстві він займався процесом реалізації виробів ТОВ «ЮПП «МАРТ» по містах України. Процес отримання товару для реалізації відбувався наступним чином: він та інші менеджери приходили до офісу, де комірник виписував їм необхідну кількість товару за накладними, за отримання товару відповідач вимагав писати розписки, в яких вказувалось, що вони позичили у нього грошові кошти, кількість яких відповідала вартості товару, який вони отримували для реалізації, після чого вони займались реалізацією товару та повертали отримані від клієнтів кошти до офісу.

Зазначив, що останній раз отримання товару ним здійснювалось таким же чином, проте реалізувати весь товар не вдалось, деякі клієнти взяли товар у борг під реалізацію, але кошти в повному обсязі до теперішнього часу не повернули. Позивач пояснював відповідачу про зазначені обставини, однак відповідач не став його слухати та вимагав негайно повернути гроші або товар, яких у позивача не було, після чого звернувся з позовом до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, в якому зазначив, що позивач позичив у нього грошові кошти.

Вказав, що 22.08.2013 року та 03.09.2013 року він отримав від відповідача під реалізацію товар (ювелірні прикраси), уклавши при цьому договір позики на вартість товару, який було отримано, тобто між сторонами фактично укладено договір консигнації. З моменту здійснення правочину і до цього часу відповідач не звертався за поверненням коштів, тобто відповідач усвідомлює, що передача грошових коштів не має характеру позики і є лише вартістю отриманого під реалізацію товару за договорами консигнації.

Просив визнати договори позики від 22.08.2013 року та 03.09.2013 року укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - удаваними угодами, стягнути з відповідача судовий збір.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2015 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині визнання відносин сторін такими, що регулюються правилами щодо правочинів - договорів консигнації, які сторони насправді вчинили - залишено без розгляду.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1, через свого представника, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення - скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. При цьому посилався на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав позовні вимоги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно відхилити, рішення суду - залишити без змін.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Із змісту ст. 235 ЦК України вбачається, що для того, щоб договір був удаваним необхідно свідомі дії обох сторін договору для приховання істинної волі. Для визнання правочину удаваним слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їхні дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладання удаваної угоди недостатньо.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Для того, щоб визнати «справжній» (а не удаваний) договір укладеним, необхідно довести, що між сторонами на час укладення договірних відносин була досягнута домовленість щодо всіх істотних умов договору.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 власноручно написав дві розписки 22 серпня 2013 року та 03 вересня 2013 року про те, що він отримав у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі відповідно 108207,00 грн. строком до 22 вересня 2013 року та - 91600,00 грн. строком до 06 вересня 2013 року. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 199807,00 грн. заборгованості за розписками, апеляційне провадження за яким у справі зупинено.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що він передав у борг ОСОБА_1 ювелірні прикраси на зазначену в розписках суму, з якою ОСОБА_1 був згодний та зобов'язався після реалізації товару повернути йому виручені гроші. Проте, до теперішнього часу ОСОБА_1 ані грошей, ані ювелірних прикрас не повернув.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обгрунтовано виходив з безпідставності позову.

Із матеріалів справи вбачається, що дійсно ОСОБА_1 працював у ОСОБА_2 з 2008 року по 2009 рік та з 2010 року по 2011 рік. З 2012 року по червень 2013 року між сторонами укладалися договори підряду на виконання ОСОБА_1 обов'язків кур'єрської доставки виробів із срібла. В договорах зазначено вартість виконаних робіт в розмірі 1500,00 грн. щомісячно. В подальшому договорів підряду не укладалося.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Посилання ОСОБА_1 на те, що ці розписки фактично підтверджують укладання між сторонами договорів підряду, а не договірів позики є необґрунтованими, оскільки зазначені розписки не містять ознак, характерних для договорів підряду. Доказів того, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їхні дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди, матеріали справи не містять.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Як вбачається з матеріалів справи зазначених доказів матеріали справи не містять.

Правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року та 02 березня 2016 року, на які посилається представник ОСОБА_1 стосуються інших обставин.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції з додержанням вимог ст. ст. 213 - 215 ЦПК України, з урахуванням обставин справи, надавши належну оцінку доказам у справі, зазначив у рішенні про необґрунтованість заявлених позовних вимог позивача.

Доводи представника ОСОБА_1 щодо постановлення окремої ухвали відносно ОСОБА_2 щодо його ухилення від сплати податку на прибуток, викладені в клопотанні від 29 лютого 2016 року під час розгляду зазначеної справи, предметом розгляду якої є визнання договорів позики удаваними правочинами, виходячи з вимог ст. ст. 320, ст.211 ЦПК України, є безпідставними і залишаються без задоволення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, п.1 ч.1.ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії