РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2016 року м.Харків

Московський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого - судді Короткого І.П.

при секретарі Охріменко А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова Вікторія Анатоліївна про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 26.12.2007 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, у забезпечення якого 09.06.2008 року між позивачем з одного боку та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з іншого боку було укладено договір іпотеки, за умовами якого позивачу в іпотеку було передано нерухоме майно - житловий будинок літ. В-5 загальною площею 6422,9 кв.м., житловою площею 2856,00 кв.м. (в будинку розташовано 123 квартири), що знаходиться у АДРЕСА_1. Зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_2 не виконав. 22.09.2009 року відповідач придбав за договором купівлі-продажу квартиру №82, що розташована у літ.В-5 будинку АДРЕСА_1. З цих підстав позивач просить суд в рахунок заборгованості ОСОБА_2 перед позивачем за зазначеним кредитним договором звернути стягнення на вказану квартиру №73, що розташована у літ.В-5 будинку АДРЕСА_1, та належить відповідачу, шляхом її реалізації позивачем.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та пояснив, що всі обставини справи зазначені у позові.

Представник відповідача та відповідач проти позову заперечували та пояснили, що відповідач придбав спірну квартиру у той час, коли вона не знаходилась в іпотеці у позивача, також наполягає на застосуванні наслідків строку позовної давності до спірних правовідносин.

Треті особи в судове засідання не з'явились.

Дослідивши докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з такого.

Судом встановлено, що 26.12.2007 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, у забезпечення якого 09.06.2008 року між позивачем з одного боку та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з іншого боку було укладено договір іпотеки, за умовами якого позивачу в іпотеку було передано нерухоме майно - житловий будинок літ. В-5 загальною площею 6422,9 кв.м., житловою площею 2856,00 кв.м. (в будинку розташовано 123 квартири), що знаходиться у АДРЕСА_1. Зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_2 не виконав. 22.09.2009 року відповідач придбав за договором купівлі-продажу квартиру №82, що розташована у літ.В-5 будинку АДРЕСА_1.

Ці обставини підтверджуються звітом про оцінку майна, розрахунком заборгованості ОСОБА_2, кредитним договором від 26.12.2007 року, договором іпотеки від 09.06.2008 року, Інформаційною довідкою від 13.04.2016 року, рішеннями Московського районного суду м.Харкова від 11.09.2009 року, 13.05.2010 року, рішенням апеляційного суду Харківської області від 04.04.2012 року, постановами про відкриття виконавчого провадження від 11.11.2011 року, 22.02.2012 року, вимогою (претензією).

Відповідно до ч.ч.1, 3 та 4 ст.5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов:

нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація;

нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення;

нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Ст.33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як вбачається з договору іпотеки від 09.06.2008 року, предметом іпотеки є житловий будинок літ. В-5 загальною площею 6422,9 кв.м., житловою площею 2856,00 кв.м. (в будинку розташовано 123 квартири), що знаходиться у АДРЕСА_1. Квартира №82, що розташована у літ.В-5 будинку АДРЕСА_1, на яку позивач просить суд звернути стягнення, не є предметом іпотеки за зазначеним договором іпотеки, а тому позивач не має права звернення стягнення на спірну квартиру, а має право звернути стягнення на вказаний житловий будинок, який і є предметом іпотеки.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 27.05.2015 року у справі №6-332цс15, у якій зазначено, що дійшовши правильного висновку про поширення норми статті 23 Закону України «Про іпотеку» на спірні правовідносини, суд не в повній мірі правильно застосував цю норму, оскільки не врахував положення частин третьої та четвертої статті 5 Закону України «Про іпотеку» та не звернув увагу на інші факти, які мають суттєве значення для правильного застосування норми статті 23 цього Закону, зокрема щодо визначення предмета іпотеки та його вартості. Так, у справі, яка переглядається, судом звернуто стягнення на окрему квартиру як на предмет іпотеки, в той час як предметом іпотеки за договором іпотеки від 9 червня 2008 року визначено не окремі квартири, а будинок у цілому (який складається зі 123 квартир) загальною оціночною вартістю 17 млн 70 тис. грн. Крім того, за погодженням сторін договору іпотеки з-під іпотеки виключено цілий ряд квартир будинку (26 квартир) без зміни попередньої вартості предмета іпотеки.

Отже, спірна квартира не є предметом іпотеки, а тому позивач не має права звернення стягнення на спірну квартиру та обрав невірний спосіб захисту своїх прав.

Крім того, відповідно до приписів ст.ст.256, 257, 261, 267 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з судових рішень Московського районного суду м.Харкова від 13.05.2010 року та апеляційного суду Харківської області від 04.04.2012 року, ще в грудні 2008 році позивач дізнався про порушення ОСОБА_2 кредитного договору, а в 2012 році - про порушення свого права на іпотеку.

Крім того, ч.3 ст.10 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що іпотекодержатель має право у будь-який час протягом строку дії іпотечного договору за умови попереднього письмового повідомлення іпотекодавця перевіряти документально і в натурі наявність, стан, умови збереження та користування предметом іпотеки.

Судом встановлено, що ще 22.09.2009 року відповідач придбав за договором купівлі-продажу квартиру №82, що розташована у літ.В-5 будинку АДРЕСА_1.

Тому суд вважає, що саме з 22.09.2009 року позивач повинен був дізнатися про порушення свого права саме відповідачем.

Разом з тим, з позовом до відповідача позивач звернувся лише 18.10.2016 року, тобто після спливу позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 214, 215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя

29.11.2016