Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/4907/15-ц Головуючий у 1-й інст. Потапова Т. М.
Категорія 39 Доповідач Талько О. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Талько О.Б.,

суддів: Павицької Т.М., Трояновської Г.В.,

за участю секретаря Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Старосолотвинської сільської ради Бердичівського району Житомирської області про визнання права власності на спадкове майно ,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1, діючи в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 14 травня 1998 року помер батько його довірителя ОСОБА_3 2 жовтня 2009 року померла мати ОСОБА_2

Після смерті батьків останній прийняв спадщину, оскільки проживав та був зареєстрований зі спадкодавцями.

До складу спадщини входить житловий будинок, розташований в с. Новий Солотвин Бердичівського району Житомирської області, по вул. 1-го Травня, №15; права на земельну частку ( пай); земельна ділянка площею 2,2078 га, призначена для ведення особистого селянського господарства та розташована на території Старосолотвинської сільської ради; а також три земельні ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в с. Новий Солотвин, вул. 1-го Травня, №15, площею 0,1570 га та 0,2442 га, які призначені для ведення особистого селянського господарства та розташовані за вказаною адресою.

Звернувшись до нотаріальної контори, ОСОБА_2 отримав свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку ( пай), а також на земельну ділянку, площею 2,2078 га.

Проте, нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок та три земельні ділянки, оскільки відсутні документи, які підтверджують право власності спадкодавців на вказане нерухоме майно.

З огляду на вищезазначене, представник просив визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом після смерті батьків на житловий будинок №15 по вул. 1-го Травня в с. Новий Солотвин Бердичівського району, на земельну ділянку площею 0,25 для будівництва та обслуговування житлового будинку, а також на земельні ділянки площею 0,1570 га та 0,2230 га, призначені для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за вказаною адресою.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 лютого 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок №15 по вул. 1-го Травня в с. Новий Солотвин Бердичівського району, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, який помер 14 травня 1998 року, а також матері ОСОБА_4, померлої 2 січня 2009 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування на земельні ділянки та постановити в цій частині нове рішення, яким задовольнити дані позовні вимоги.

Зокрема, зазначає, що факт передачі у власність земельних ділянок свідчить про набуття громадянином права власності на ці земельні ділянки навіть за відсутності державного акта. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2012 року ( справа №6-31 цс12).

Поза увагою суду залишилась та обставина, що факт передачі спірних земельних ділянок у власність батька позивача підтверджується рішенням виконавчого комітету Старосолотвинської сільської ради від 14 березня 1995 року за №14.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача вважає апеляційну скаргу обгрунтованою.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які зявились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.1 ст.22 ЗК України, який був чинним на час відкриття спадщини після смерті батька позивача, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Статтею 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року за №15-92, який був чинним до 14 вересня 2006 року, передбачено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною радою, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

В судовому засіданні встановлено, що 14 травня 1998 року помер батько позивача ОСОБА_3 2 жовтня 2009 року померла його мати ОСОБА_4 Після їх смерті ОСОБА_2 фактично прийняв спадщину, оскільки проживав та був зареєстрований зі спадкодавцями.

16 жовтня 2015 року державним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної контори на імя позивача видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері на земельну ділянку площею 2,2078 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства та розташована на території Старосолотвинської сільської ради Бердичівського району.

25 вересня 2015 року позивачеві також видані свідоцтва про право на спадщину на земельну частку ( пай) після смерті батьків.

Судом також встановлено, що рішенням виконавчого комітету Старосолотвинської сільської ради Бердичівського району Житомирської області №14 від 14 березня 1995 року ОСОБА_3 передано у приватну власність земельні ділянки площею 0,63 га, в тому числі 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель ( присадибна ділянка); 0,38 га для ведення особистого селянського господарства (у двох місцях).

Цим же рішенням вказані земельні ділянки надані ОСОБА_3 у користування ( п.2).

Судом також встановлено, що за життя батько позивача не вчиняв будь-яких дій щодо оформлення права власності на вказані земельні ділянки, записи у земельно-кадастровій документації, які б свідчили про наявність у спадкодавця права власності на дані земельні ділянки, в матеріалах справи відсутні. Межі цих земельних ділянок були встановлені лише у 2015 році, про що свідчить план, виготовлений ПП «Геозем».

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на зазначені земельні ділянки.

З огляду на вищезазначене, підстави для скасування рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на земельні ділянки відсутні.

В решті рішення не оскаржується, отже не є предметом апеляційного розгляду.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 лютого 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча : Судді: