Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 27 Доповідач Шевчук А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Заполовського В.Й., Талько О.Б.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 Просить, з урахуванням останньої редакції позовної заяви, стягнути заборгованість за договором позики: борг у розмірі 62 600 дол. США (еквівалент - 1 434 365,50 грн.), проценти за користування коштами згідно облікової ставки НБУ в сумі 15 485,35 дол. США (еквівалент 354 818,80 грн.) та інфляційні нарахування у сумі 674 151,79 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що між ним та ОСОБА_2 12 грудня 2013 року укладено договір позики у формі розписки, за умовами якої відповідач взяв у нього в борг 62 600 дол. США, які зобовязався повернути до 12 грудня 2014 року. Сума позики відповідачем не повернута.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21 грудня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 62 600 дол. США, що еквівалентно 1 434 365,50 грн., проценти за користування коштами згідно облікової ставки НБУ у сумі 15 485,35 дол. США, що еквівалентно 354 818,80 грн., та 674 151,79 грн. індексу інфляції. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Вважає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права. На думку ОСОБА_2 спірний договір позики не є грошовим зобовязанням. Предметом договору позики є долари США, як майно, визначене родовою ознакою, що вважається валютною цінністю. Іноземна валюта - долари США не можуть бути грошима, а є майном з визначеними родовими ознаками. Якщо позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками, то договір позики вважається безпроцентним. Доводами апеляційної скарги також є те, що норми ч.2 ст.625 ЦК України поширюються на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначене договором у гривні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку (ч.3 ст.545 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що відповідно до змісту розписки ОСОБА_2 12 грудня 2013 року взяв у борг у ОСОБА_1 62 600 дол. США, які зобовязався повернути до 12 грудня 2014 року (а.с.4).

Сторони не оспорюють передання позивачем відповідачу 62 600 дол. США., а тому суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що між сторонами 12 грудня 2013 року укладений договір позики на вищевказану суму грошових коштів.

Оригінал розписки наданий суду позивачем та приєднаний до матеріалів справи (а.с.39), чим доводиться та обставина, що 12 грудня 2014 року відповідач не повернув позивачу 62 600 дол. США, а тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов в цій частині та стягнув із ОСОБА_2 та користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 62 600 дол. США, що еквівалентно 1 434 365,50 грн., та відповідає приписам ч.2 ст.524 та ч.2 ст.533 ЦК України.

Особливість грошей зумовлена їхньою дуалістичною (речовою та зобовязальною) природою. Зобовязальна природа грошей дозволяє переводити їх з однієї форми в іншу. На відміну від звичайних речей, гроші визначаються не природними властивостями та кількістю купюр, а вираженою в них грошовою сумою. Без цього не існує грошей, а існують «речі», на які поширюються загальні положення речового права. За умови відсутності в законі винятків, до грошей застосовуються норми про речі. Ця особливість грошей зумовила виняток у правовому статусі грошей як речі, що прописаний у параграфі першому «Позика» глави 71 підрозділу I розділу III книги пятої ЦК України, де обєктом позикових відносин можуть бути грошові кошти з вираженою в них грошовою сумою або інші речі, визначені родовими ознаками.

Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Спірним договором позики не встановлений розмір процентів за користування ОСОБА_2 грошовими коштами у сумі 62 600 дол. США

Частиною 2 ст.1048 ЦК України врегульовано, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув проценти за користування відповідачем грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ України у сумі 15 486,35 дол. США, що еквівалентно 354 818,80 грн.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що іноземна валюта не може бути грошима, а є майном спростовуються вищевикладеним, а тому договір позики, що укладений між сторонами, не можна вважати безпроцентним у розумінні п.2 ч.2 ст.1048 ЦК України.

Відповідно до змісту ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу у урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

У пункті 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам розяснено, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобовязання.

За таких обставин, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в іноземній валюті, не нараховується.

Враховуючи, що предметом договору позики є іноземна валюта долар США, то на спірні правовідносини частина ч.2 ст.625 ЦК України щодо нарахування інфляційних втрат не поширюється, а тому апеляційний суд рішення суду першої інстанції в частині стягнення 674 151,79 грн. індексу інфляції, відповідно до ст.309 ЦПК України, скасовує та ухвалює в цій частині нове рішення, яким відмовляє ОСОБА_1 у стягненні інфляційних нарахувань.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 62 600 дол. США (еквівалент у сумі 1 434 365,50 грн.) та процентів за користування коштами згідно облікової ставки НБУ в сумі 15 485,35 дол. США ( еквівалент у сумі 354 818,80 грн.) залишається без змін.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313-314,316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 грудня 2015 року в частині стягнення 674 151,79 грн. інфляційних нарахувань скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у стягненні з ОСОБА_2 інфляційних нарахувань.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча

Судді: