Справа № 2-289/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Калініченко О.Б.

при секретарі - Іоновій Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного авіаційного університету про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь в порядку ст.56 Конституції України та ст.1173 ЦК України моральну шкоду в розмірі 81000,00 грн., яка спричинена в результаті бездіяльності відповідача, що полягає у порушенні (ігноруванні) вимог пунктів 40 та 41 постанови КМУ «Про затвердження Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів» від 01.03.1999 року №309.

Також позивач просив визнати бездіяльністю дії відповідача, які полягають у порушенні вимог пунктів 40 та 41 постанови КМУ «Про затвердження Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів» від 01.03.1999 року №309, а саме: відрахування ОСОБА_1 з аспірантури за не здачу атестації ще в перший рік навчання; не здійснення відповідного контролю за виконанням ОСОБА_1 індивідуального плану роботи та не якісну підготовку аспіранта згідно з програмою та індивідуальним планом.

В позові посилався на те, що відповідно до наказу ректора НАУ від 23.10.2012 року №2103/ст його було зараховано до аспірантури Національного авіаційного університету денної форми навчання з 01.11.2012 року терміном на 3 роки за науковою спеціальністю 05.01.01 - прикладна геометрія, інженерна графіка. Однак з дня зарахування він лише кілька раз з'явився до університету, а 12.02.2013 року направив на адресу НАУ заяву з проханням відрахувати його з аспірантури за власним бажанням з 01.03.2013 року.

Зазначав, що в подальшому до університету не з'являвся та вважав, що угоду про підготовку аспіранта між ним та НАУ розірвано, оскільки ним було надіслано заяву про відрахування.

Проте, у лютому 2015 року він отримав повістку про виклик до Печерського районного суду м. Києва, зі змісту якої дізнався про те, що в провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом Національного авіаційного університету до ОСОБА_1 про стягнення вартості навчання та стипендії за період з 01.11.2012 року по 07.07.2014 року. Тобто, позивача було відраховано з університету не 01.03.2013 року, а 01.07.2014 року та за вказаний період виникла заборгованість перед університетом.

Позивач вважав, що Національним авіаційним університетом порушено вимоги Положення №309 та не відраховано його за не здачу атестації в перший рік навчання, натомість відповідач переводив його на наступний рік навчання та нарахував відповідні кошти, які позивачу тепер необхідно сплатити у розмірі, встановленому рішенням Печерського районного суду м. Києва.

Обґрунтовуючи вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, позивач зазначав, що вказані події негативно вплинули на його душевний стан, спричинили постійну стурбованість та занепокоєність, оскільки розгляд справи в Печерському районному суді м. Києва тривав більше, ніж півроку, і весь цей час у зв'язку із розглядом судом справи він зазнавав хвилювання, які заважали його працевлаштуванню, через що він досі не має роботи та офіційного заробітку, що його ще більше засмучує та завдає моральних страждань, тому розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди визначає у сумі 81000,00 грн.

В судовому засіданні представники позивача вимоги, викладені в позовній заяві, підтримали та просили задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача надав до суду письмові заперечення, зазначивши, що НАУ не спричинив своїми діями будь-якої шкоди позивачу, оскільки за відсутності порушень останнім умов угоди не виникло б обов'язку відшкодування вартості навчання та відповідно були б відсутні причини моральних страждань.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Тобто особа має право вимагати компенсації завданої їй моральної шкоди в будь-якому випадку порушення її прав, передбачених договором або законом.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Також ст. 280 ЦК України передбачені загальні підстави відшкодування майнової та (або) моральної шкоди, завданої фізичній особі внаслідок порушення будь-якого її особистого немайнового права, які перелічені у гл. 21, 22 ЦК України.

Судом встановлено та визнано обома сторонами в судовому засіданні, що 29.10.2012 року між Національним авіаційним університетом та ОСОБА_1 було укладено Угоду про підготовку аспіранта очної форми навчання за рахунок державного замовлення №2361/25.03.

Відповідно до п.п.1.1,1.2,1.4 угоди НАУ взяв на себе зобов'язання забезпечити якісну підготовку аспіранта ОСОБА_1 згідно з програмою та індивідуальним планом; забезпечити необхідне наукове керівництво для своєчасного захисту дисертації в установлений термін в обсязі 50 навчальних годин на один навчальний рік; два рази на рік заслуховувати звіт аспіранта щодо виконання індивідуального плану робіт над дисертацією.

В свою чергу, ОСОБА_1 взяв на себе зобов'язання повністю виконати індивідуальний план дисертаційних досліджень, захистити дисертацію в установлений термін підготовки та у разі відрахування з аспірантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку, а також за невиконання індивідуального плану роботи відшкодувати вартість навчання.

Відповідно до наказів ректора ОСОБА_1 з 01.11.2012 року було зараховано до аспірантури НАУ терміном до трьох років та призначено стипендію. З атестаційної картки аспіранта вбачається, що 28.01.2013 року була затверджена тема кандидатської дисертації відповідно до протоколу засідання вченої ради Інституту аеропортів №4 та складено план кандидатської дисертації.

Разом з тим, атестація позивача як аспіранта за перший та другий рік підготовки не проводилась, про що завідувачем відділу докторантури та аспірантури було повідомлено директору Інституту аеропортів, а саме, що у аспіранта відсутня атестація за перший рік навчання з пропозицією терміново розглянути на вченій раді інституту питання щодо усунення недоліків в роботі аспіранта, або про відрахування з аспірантури за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин.

В подальшому, за поданням вченої ради Інституту аеропортів, наказом ректора №1668/ст. від 07.07.2014 року. ОСОБА_1 було відраховано з аспірантури за невиконання індивідуального плану підготовки без поважних причин з 01.07.2014 року.

Позивач вважав, що Національним авіаційним університетом порушено вимоги Положення, оскільки його не було відраховано за не здачу атестації в перший рік навчання та на підставі його заяви від12.02.2013 року про відрахування з аспірантури за власним бажанням з 01.03.2013 року.

Проте, як встановлено рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07.10.2015 року, належних та допустимих доказів направлення такої заяви ОСОБА_1 не надав.

Так, відповідно до довідки НАУ від 05.02.2015 року в журналі реєстрації звернень відсутня реєстрація заяви ОСОБА_1 за період з січня 2013 року по квітень 2013 року. З зазначеним висновком суду ОСОБА_1 погодився, про що свідчить відсутність апеляційної скарги на рішення суду з його боку. Крім того, встановлено що позивач продовжував отримувати стипендію, що також суперечить його твердженням щодо розірвання договору між сторонами.

Таких доказів не було надано і в даному судовому засіданні.

Також рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07.10.2015 року позов Національного авіаційного університету було задоволено частково та встановлено, що ОСОБА_1 порушено зобов'язання щодо виконання плану дисертаційних досліджень та відрахування з аспірантури було здійснено за невиконання індивідуального плану роботи, що відповідно до п. 2.8 угоди передбачає відповідальність ОСОБА_1

Тобто, його відрахування з аспірантури університету у зв'язку з невиконанням індивідуального плану роботи було обґрунтованим, зазначений факт встановлено судом, що відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню в даній справі.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 подав 23.11.2015 року до НАУ заяву про розстрочення суми боргу відповідно до рішення Печерського районного суду міста Києва від 07.10.2015 року, якою визнає за собою відповідальність та обов'язок повернути НАУ визначену судом суму боргу, що дає підстави вважати, що позивач розуміє значення та правові наслідки своїх дій визнаючи, що обов'язок відшкодування вартості навчання виник з його особистої вини через порушення умов укладеної угоди.

При цьому сума відшкодування судом була визначена з врахуванням порушення НАУ п.п.1.1, 1.2 угоди щодо здійснення відповідного контролю за виконанням аспірантом індивідуального плану роботи, якісної підготовки аспіранта згідно з програмою та індивідуальним планом, внаслідок яких вимоги НАУ про стягнення вартості навчання були частково задоволенні лише за 2012 рік та за 2013 рік.

За таких обставин вимоги про визнання бездіяльності НАУ щодо відрахування ОСОБА_1 з аспірантури за не здачу атестації ще в перший рік навчання та не здійснення відповідного контролю за виконанням ОСОБА_1 індивідуального плану роботи та не якісну підготовку аспіранта згідно з програмою та індивідуальним планом не мають самостійного правого сенсу, оскільки не тягнуть відповідальності, а слугували лише підставою для заперечень при розгляді справи за позовом НАУ про стягнення вартості навчання, тому не є належним способом захисту.

Разом з тим, як вказано вище, судом були встановлені обставини порушення позивачем зобов'язання щодо виконання плану дисертаційних досліджень індивідуального плану роботи, у зв'язку з чим було здійснено його відрахування з аспірантур, що відповідно до п.2.8. угоди передбачає відповідальність відповідача щодо відшкодування вартості навчання.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди з підстав, визначених позивачем, то вона також не ґрунтується на законі, оскільки відносини, які мають місце, не передбачають відшкодування такої шкоди.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Однак і в позовній заяві, і в поясненнях в судовому засіданні відсутні посилання на такі обставини.

Встановлено, що спірні правовідносини між сторонами регулюються Законом України «Про вищу освіту» та Угодою про підготовку аспіранта очної форми навчання за рахунок державного замовлення №2361/25.03 від 29.10.2012 року. Проте, ні цим Законом, ні умовами договору, ні нормами ЦК України не передбачено відшкодування моральної шкоди в даних правовідносинах.

Щодо посилань позивача на норму ст. 56 Конституції України, яка відтворена у ст. 1173 ЦК України, то така норма лише закріплює загальне право за кожною особою на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, та є нормою прямої дії і може діяти безпосередньо лише в тому випадку, коли немає закону, який конкретизує цю норму.

При цьому правила ст. 1173 ЦК України є спеціальним деліктом, який передбачає певні особливості, зокрема щодо суб'єкту відповідальності - органу державної влади або місцевого самоврядування, яким відповідач не є, а правовідносини, що між сторонами виникли, не є деліктом.

Крім того, розмір грошового відшкодування моральної шкоди має визначатись залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Так, п.4 постанови пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року визначається, що відповідно до вимог ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

В свою чергу, позивач, вимагаючи стягнення моральної шкоди з Національного авіаційного університету, ніяких міркувань стосовно обрахування суми позовних вимог не навів.

Тобто позивачем не було надано жодного доказу щодо завдання моральної шкоди, на що він посилався в позовній заяві, а також будь-якого підтвердження розміру моральної шкоди та наявності причинного зв'язку між подією, на яку він посилається, і завданням, начебто, йому моральної шкоди.

Крім того, представники позивача в ході розгляду справи по суті так і не змогли сформулювати, яким чином визначений розмір моральної шкоди, що додатково підтверджує необґрунтованість вимог.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що викладені позивачем обставини є необґрунтованими, вимоги заявлені без будь-яких правових підстав, а тому задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Керуючись ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 280, 1173 ЦК України, Законом України «Про вищу освіту», Угодою про підготовку аспіранта очної форми навчання за рахунок державного замовлення №2361/25.03 від 29.10.2012 року, ст.ст. 3-4, 10-11, 57-61, 84, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного авіаційного університету про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: