АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 642/2011/15-ц Головуючий суддя І інстанції Грінчук О. П.
Провадження № 22-ц/790/1213/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин про виселення
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря : Єрьоменко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, до якої приєднався ОСОБА_4, на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житла та зняття з реєстраційного обліку,-

ВСТАНОВИЛА:

18 березня 2015 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила усунути перешкоди в користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5 без надання іншого житла та стягнути судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та її братові ОСОБА_4, кожному по 1/2 частини, належить будинок АДРЕСА_1 у спірному будинку крім неї та її брата мешкає відповідачка без будь-яких на те законних підстав та не має ніякого відношення до вказаного житлового будинку, а тому чинить перешкоди у користуванні власністю.

В судовому засіданні позивача та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позовну заяву задовольнити. Аргументуючи свою позицію безпосередньо в судовому засіданні ОСОБА_3 пояснила, що відповідач у спірному будинку не проживає.

Відповідач позовні вимоги не визнала повністю, просила у задоволенні позову відмовити, вказуючи на те, що вона вселилася у спірний будинок у 1975 році разом із своїм чоловіком, який був рідним сином власника будинку на той час. Таким чином, з дозволу власників будинку вона вселилась у спірний будинок та разом із своїм чоловіком мешкала в окремій частині будинку, вели господарство. Після смерті чоловіка вона продовжила проживати у будинку, а члени сім'ї не заперечували проти її проживання. На даний час продовжує проживати у вказаному будинку, проводить оплату комунальних платежів, а також здійснювати його поточний ремонт та догляд, іншого місця для проживання вона не має.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_3 у скарзі, до якої приєднався ОСОБА_4, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що районний суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно з'ясував обставини що мають значення для справи, висновки не відповідають обставинам справи, суд не бере до уваги права малолітніх різного полу дітей, які повинні мешкати кожен в окремій кімнаті.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового засідання, що з'явилися у судове засідання, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши їх доводи, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом безспірно встановлено, що позивач ОСОБА_3 на підставі спадкування належить на праві власності ? частка будинку за адресою: АДРЕСА_1 інша ? частка цього будинку належить брату позивача, ОСОБА_4 Відповідач вселилася до цього будинку у 1975 році в якості члена сім'ї колишніх власників вказаного будинку, батьків свого чоловіка. При цьому іншого житла у відповідача немає.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що право власності позивача відповідно до ст.ст. 383, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР 1983р. може бути обмежене з підстав, передбачених законом, а саме: положеннями ч. 1 ст. 156 ЖК України, якими визначено, що член сім?ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщення. За змістом ст. 157 ЖК УРСР 1983р. власник має право на виселення членів сім?ї власника квартири у судовому порядку без надання іншого житла у випадках, передбачених ст. 116 цього Кодексу.

При цьому суд вказав, що у даному випадку позивачем були заявлені позовні вимоги на підставі ст.ст. 317, 391 ЦК України про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення відповідача з належного йому будинку без надання іншого житла, а відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР 1983р. припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє відповідача права користування займаним приміщенням. Доказів того, що відповідач своєю поведінкою створює перешкоди, чим заважає нормальному здійсненню позивачем права власності, суду не надано.

Позивач не навів фактів перешкоджання позивачу у користуванні будинком. Натомість відповідач виконує обов?язки щодо утримання будинку позивача, оплачує комунальні послуги, проводить частковий ремонт будинку. Суд також послався на правові позиції, які викладені у постановах Верховного суду України від 05.11.2014р. у справі № 6-158цс14, та від 13.11.2013р. № 6-115цс13.

Однак до таких висновків суд дійшов з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного суду України від 13.11.2013р. у справі № 6-115цс13 кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Судом має надаватись адекватне обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та надаватись оцінка виселення в контексті пропорційності застосування такого закону.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

У вказаній постанові Верховного суду України від 13.11.2013р. справі № 6-115цс13 було вирішено питання щодо застосування ст.ст. 124, 125 ЖК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», що стосуються неможливості виселення із службової квартири сім?ї військовослужбовця, дружини і двох малолітніх дітей, з причини вимушеного зміни місця проживання чоловіком-військовослужбовцем для проходження служби, за новим місцем служби, де він іншим службовим житлом не забезпечений. При цьому Верховним судом України було застосовано рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року по справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (заява № 8863/06), в якій міжнародний суд установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій.

На підставі викладеного Верховний суд України вказав, що розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення у зв'язку з переміщенням по службі одного із подружжя, пов'язаним з переїздом в іншу місцевість, без забезпечення житлом, порушується право цих осіб і членів їхніх сімей на житло.

Відповідачами надано аргументи про неможливість їх виселення без надання іншого жилого приміщення: малолітні діти, неможливість отримання житла за новим місцем призначення, перевід до нового місця служби не залежав від відповідача.

Зазначені аргументи не були враховані та не перевірено і не встановлено судом фактів, які б свідчили про явну потребу суспільства у житлі, що має звільнити військовослужбовець, та чи буде відповідати це виселення вимогам закону ураховуючи наведені доводи відповідача.

Однак в цій справі спір виник інший спір, стосовно виселення новим власником члена сім?ї, який був вселений до жилого будинку колишнім власником, що потребує дослідження судом питання про втрату його права користування житлом, тому вказані норми матеріального права та правова позиція на цей спір не поширюються і районний суд безпідставно її застосував по цій справі.

Крім того, суд не правильно застосував правову позицію, яка викладена у постанові Верховного суду України від 05.11.2014р. у справі № 6-158цс14, в якій було розглянуто позов власників будинку про виселення відповідачів, які не є членами сім?ї позивачів і вселились та зареєструвались при житті попереднього власника будинку, як члени її сім?ї. Судами було установлено, що після смерті попереднього власника будинку, відповідачі продовжували проживати у будинку як наймачі житла, несли витрати на його ремонт і утримання та здійснювали інші обов'язкові платежі. Позивачі, які у відповідній частці набули право власності на будинок в порядку спадкування за заповітом після смерті попереднього власника, просили зобов'язати відповідачів не чинити їм перешкод у користуванні та розпорядженні будинком, виселити їх та зобов'язати знятись з реєстрації.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що позивачі проживають у м. Львові, де забезпечені житлом, а відповідачі вселились у будинок як члени сім'ї попереднього власника, після її смерті вони проживають у будинку як наймачі житла і несуть витрати на його утримання.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: статей 64, 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), статей 383, 391, 405 ЦК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України формулювала наступну правову позицію.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Оскільки зазначена правова позиція стосується спору, який виник з аналогічних обставин, які встановленні по цій справі, на цей спір також поширюються вказані норми матеріального права, то відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо їх застосування, викладений у постанові Верховного Суду України від 05.11.2014р. у справі № 6-158цс14, має враховуватися судом по цій справі. Підстав для відступлення від правової позиції, викладеної у наведеному висновку Верховного Суду України, не встановлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд зазначив, що відповідач виконує обов?язки щодо утримання будинку позивача, оплачує комунальні послуги, проводить частковий ремонт будинку, зареєстрована в будинку як члени сім'ї колишнього власника будинку, відсутні докази про створення відповідачем перешкод позивачам у користуванні своєю власністю, тому відповідно до ст.ст. 156, 157 ЖК УРСР відповідач користується жилим приміщенням нарівні з власником будинку, він може бути виселений лише у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, яких у даній справі не встановлено.

При цьому суд першої інстанції помилково витлумачив зміст правової позиції, викладеної Верховним Судом України у вищевказаній постанові по справі № 6-158цс14, вважаючи що вона передбачає можливість членам сім?ї колишнього власника після його смерті відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УКРСР зберігати право користування займаним приміщенням.

Таким чином, оскільки районний суд неправильно застосував вказані норми матеріального права, то з передбачених п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підстав рішення суду підлягає скасуванню, із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, з інших підстав.

Так, житловий будинок, де мешкає відповідач, перебуває у спільній частковій власності, які в натурі, як це передбачено ст. 364 ЦК України, не виділені.

Стаття 361 ЦК України передбачає, що співвласник має право самостійно розпорядитися лише своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Тому, за відсутності аналогічних вимог іншого співвласника, а також даних, що відповідач порушує право часткової власності, яке належить позивачу ОСОБА_3, у задоволенні позову слід відмовити за його недоведеністю, з інших правових підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 316, 319, 323-325, 327 ЦПК України, судова колегія,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, до якої приєднався ОСОБА_4, - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2015 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити з інших підстав.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: