Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1092/16 Головуючий у 1-й інстанції: Ретинська Ю.І.
Є.У.№ 332/4752/15-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Кочеткової І.В.,

При секретарі: Евальд Д.Д..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що являється власником 1/3 частки двокімнатної квартири АДРЕСА_1 Інші 2/3 частки належали її колишньому чоловіку ОСОБА_3, який 3 жовтня 2015 року подарував їх ОСОБА_4 Вважає даний договір удаваним і таким, що приховує вчинення між відповідачами договору купівлі-продажу квартири. Відповідно до приписів ст. 362 ЦК України вона як співвласник має переважне право купівлі 2/3 часток квартири. Посилаючись на зазначені обставини, просила суд на підставі ст.235 ЦК України визнати договір дарування недійсним.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2015 року позовні вимоги залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Вирішуючи спір про визнання договору дарування 2/3 часток квартири недійсним з підстав удаваності, суд з достатньою повнотою з'ясував обставини справи, дав оцінку доказам за правилами ст.212 ЦПК України і визнав позовні вимоги безпідставними у зв'язку з відсутністю ознак удаваності договору.

Суд при ухвалені рішення дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлених обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень ст. ст. 717, 718 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Відповідно до ст. ст. 316-319 ЦК України правом власності є право особи на майно, що включає в себе право володіння, користування та розпорядження, якими така особа користується на власний розсуд.

Стаття 358 ЦК України визначає право володіння і користування спільною частковою власністю.

За правилами ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Єдиний випадок, коли необхідна згода співвласника на відчуження частки у праві спільної часткової власності передбачений ст. 362 ЦК України, а саме: у разі продажу частки майна, що знаходиться у спільній частковій власності.

Судом установлено, що ОСОБА_2 являється власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, інші 2/3 частки належали її чоловіку ОСОБА_3, шлюб з яким розірвано 29 вересня 2014 року (а.с.5, 6, 9).

3 жовтня 2015 року ОСОБА_3 подарував належні йому 2/3 частки спірної квартири ОСОБА_4 (а.с.62-67).

ОСОБА_2, заявивши вимоги про визнання недійсним договору дарування на підставі ст. 235 ЦК України, вважаючи договір удаваним, у відповідності до вимог ст.10, 11, 60 ЦПК України мала довести, що насправді між сторонами був укладений договір купівлі-продажу частки квартири.

Однак, як убачається з матеріалів справи, позивач не довела суду факту виплати ОСОБА_4 грошових коштів ОСОБА_3 за передачу їй у власність 2/3 часток спірної квартири.

Судом встановлено, що 3 жовтня 2005 року відповідачі уклали договір дарування, який посвідчений нотаріально ( а.с.62-67).

Відповідно до цього договору ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняла у подарунок 2/3 частки спірної квартири У п.12 договору зазначено, що вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору сторонам нотаріусом роз'яснено. Сторони підтверджують, що цей договір вчинюється за відсутністю впливу тяжкої обставини, не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Волевиявлення сторін є вільним та відповідає реальній домовленості та дійсним намірам. У сторін відсутні заперечення щодо кожної з умов цього договору, вони однаково розуміють значення, умови договору та його правові наслідки для кожної сторони (а.с.64: п.12).

Судом першої оцінки дана належна оцінка письмовим доказам - оголошенню у засобах масової інформації про намір ОСОБА_3 продати належну йому частку квартири за 4 500 доларів США, а також попередньому договору від 29.09.2015 року щодо умов відчуження спірного майна.

Оголошення про намір відповідача продати належну йому частку квартири не являється достатнім доказом на підтвердження факту удаваності спірного правочину.

Попередній договір про намір ОСОБА_3 продати ОСОБА_4 кімнату в квартирі за 4 300 доларів США нотаріально не посвідчений і ОСОБА_4 не підписаний (а.с.60-61).

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

З наведеної норми закону вбачається, що для визнання правочину удаваним суду слід встановити, що саме обидві сторони договору, а не одна із сторін, діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі та їх спільні дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Отже, відповідно до вимог ст. 235 ЦК України та п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та наведених обставин укладений відповідачами правочин не може бути кваліфікований як удаваний.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про порушення її переваженого права на придбання спірної частки квартири, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згода співвласника на відчуження частки у праві спільної часткової власності, яка передбачена ст. 362 ЦК України, необхідна тільки у разі продажу частки майна, що знаходиться у спільній частковій власності.

ОСОБА_2 не довела суду факту виплати ОСОБА_4 грошових коштів ОСОБА_3 за передачу їй у власність 2/3 часток спірної квартири.

Крім того, вимоги про переведення на неї прав покупця за удаваним договором ОСОБА_2 суду не заявляла, кошти на депозит суду за спірну частку квартири у відповідності з вимогами ст. 362 ч.4 ЦК України не вносила.

Інших доводів правового характеру апеляційна скарга не містить. Обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції, доказам оцінка дана за правилами ст.212 ЦПК України та за вищевикладених обставин додаткового правового аналізу вони не потребують.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.307, 308,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2015 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: