Справа №638/3160/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2016 р. Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Шестака О.І.,

при секретарі Демченко І.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» про захист прав споживача,

встановив:

11.03.2015 р. ПАТ «Банк національний кредит» звернувся з позовом до ОСОБА_1 і просив стягнути заборгованість за кредитним договором в розмірі 27 794 298, 73 грн. та судові витрати.

В ході слухання справи позивач неодноразово змінював позовні вимоги і остаточно просив стягнути з відповідача 14 994 715, 64 грн., з яких 736 418, 86 грн. - сума заборгованості за кредитом; 303 341, 80 грн. заборгованість за відсотками; 1 389 469, 01 грн. 3% річних від простроченої суми кредиту; 12 566 485, 94 грн. індекс інфляції за час прострочення по сплаті кредиту.

Ухвалою суду від 08.02.2016 р. справу було обєднано зі справою за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Банк національний кредит» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним кредитного договору №VIP-1247 від 21.12.2011 р. між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_1

В обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 21.12.2011р. між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_1 укладено Договір №VІР-1247 про відкриття карткового рахунку та виконання розрахунків за операціями з картками з подальшими змінами, які викладені в договорах про внесення змін. Відповідно до п 1.1. кредитного договору, позивач відкриває відповідачу картковий рахунок в гривні, надає йому в користування платіжну картку та виконує операції за розрахунками з карткою згідно з умовами цього договору і порядком здійснення розрахунків за допомогою пластикових платіжних карток міжнародних платіжних систем та правил користування картками. Згідно з п. 1.3. кредитного договору, позивач надає Відповідачу право скористатися овердрафтом у вигляді кредитної лінії без встановлення строку погашення траншу (надалі - овердрафтом) по картковому рахунку. Відповідно до п. 1.4. кредитного договору, сторони домовились, що овердрафт становить 4000000,00 та діє до 21.06.2012 р. Договором про внесення змін від 15.01.2014 р. до кредитного договору, сторони змінили суму овердрафту та встановили її на рівні 14500000,00 та діє до 15.01.2015 р.

Позивач вказує, що вiн на виконання умов кредитного договору надав відповідачу картку та овердрафт на суму 14500000,00, що підтверджується розпискою відповідача за отримання картки та випискою по особовому рахунку щодо надання коштів.

Позивач зазначає, що договором про внесення змін від 27.03.2014 р. до кредитного договору внесено зміни до п.1.4. кредитного договору та викладено його в наступній редакції: Овердрафт становить: з 02.04.2014р. - 16000000,00 грн.; з 01.10.2014р. 15500000,00 грн.: з 01.11.2014р. - 15000000,00 грн.; з 01.12.2014р. до 15.01.2015 р. - 14500000,00 грн. Остаточне та повне погашення овердрафту відповідачем перед банком здійснюється не пізніше 15.01.2015 р.

Посилаючись на п.п. 1.6., 1.7. кредитного договору, позивач вказує, що за користування овердрафтом відповідач сплачує позивачу проценти в розмірі 36 % річних, які нараховуються виходячі із фактичної заборгованості відповідача перед позивачем за фактичну кількість днів користування овердрафтом. При нарахуванні процентів позивач використовує метод «факт/факт», тобто застосовується фактична кількість днів в місяці та в році. При цьому в нарахуванні процентів день використання коштів овердрафту враховується, а день погашення заборгованості не враховується. Пунктом 1.8. кредитного договору передбачено, що проценти за користування овердрафтом за поточний місяць нараховуються та сплачуються щомісячно не пізніше останнього робочого дня місяця. Згідно з п. 1.9. кредитного договору, відповідач доручає позивачу самостійно списувати з карткового рахунку суму нарахованих процентів. При відсутності коштів на картковому рахунку сума використаного овердрафту автоматично збільшується на суму нарахованих процентів. Відповідно до п. 1.10. кредитного договору, відповідач самостійно слідкує за коштами на картковому рахунку та не допускає виникнення надлімітних сум. В разі непогашення в строк овердрафту, сума заборгованості вважається простроченою та стає надлімітною. У разі виникнення надлімітної суми на неї нараховуються проценти в розмірі 60% річних.

Позивач вказує, що відповідачем неодноразово порушувались умови договору, а саме в частині сплати процентів та погашення овердрафту.

Позивач зазначає, що з моменту подачі позовної заяви до 16.07.2015 р. відповідачем здійснювались погашення заборгованості, нараховувались проценти за користування кредитом (погашені за рахунок кредиту) та фінансові санкції, в зв'язку з чим загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем станом на 16.07.2015 р. становить 14994715,64 грн.., з яких: 736418,86 грн. сума заборгованість за кредитом; 302341,80 грн. заборгованість за процентами; 1389469,01 грн. 3% річних від простроченої суми кредиту згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України; 12566485,94 грн. індекс інфляції за час прострочення по сплаті кредиту.

З заперечень відповідача вбачається, що з сумою позовних вимог вiн не погоджується, оскільки вважає її незаконною і необґрунтованою в частині стягнення 3% річних від простроченої суми кредиту та індексу інфляції за час прострочення.

Вiдповiдач вважає, що 3% річних від простроченої суми кредиту не підлягають стягненню згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскiльки вказаною статтею встановлено, що «боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити <...> 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом». П. 10 кредитного договору передбачено, що в разі непогашення сума заборгованості вважається понадлімітною з нарахуванням на неї 60 % річних. Тобто к простроченим сумам застосовується інший (підвищений) розмір процентів.

Посилаючись на лист Верховного Суду України від 01.07.2014 р. «ОСОБА_2 практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві», вiдповiдач вказує, що встановлене кредитним договором збільшення розміру процентної ставки в зв'язку з простроченням сплати боргу слід вважати іншим розміром процентів, встановленим договором відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. А отже вимога про стягнення 1389469,01 грн. (3% річних від простроченої суми кредиту згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України) є незаконною та задоволенню не підлягає.

Вiдповiдач вважає, що сума 12566485,94 грн. (індекс інфляції за час прострочення по сплаті кредиту), стягнення якої вимагає позивач, розрахована у розмірі, що суперечить приписам ЦК України. В обгрунтування цього вiн посилається на ч. 2 ст. 625 ЦК України, з якої, на його думку, випливає, що вказана сума не є якоюсь окремою сумою (платежем), що розраховується виходячи з суми боргу, та надалі існує незалежно від цієї суми боргу (подібно штрафам, пені, вищевказаним 3 % річних, які є окремими, самостійними платежами). Щодо «індексу інфляції» («інфляційних втрат») в ч. 2 ст. 625 ЦК України не сказано, як про окремий від суми боргу платіж. Навпаки, сказано, що сплаті/стягненню підлягає саме сума боргу (а не якась інша), але з урахуванням індексу інфляції (до того ж, такий інфляційний вплив може бути як позитивним, так і негативним). Таким чином, вважає вiдповiдач, стягненню з урахуванням індексу інфляції може підлягати лише та сума боргу, стягнення якої вимагає кредитор. «Індекс інфляції» («інфляційні втрати») не існують окремо від суми боргу, що стягується, та окремому стягненню не підлягають.

Вiдповiдач вказує, що позивач вимагає стягнути (з урахуванням зменшених саме ним позовних вимог) суму боргу в розмірі 1038760,66 грн. (заборгованість за кредитом + заборгованість за процентами). Проте, вважає вiдповiдач, всупереч наведеним приписам ч. 2 ст. 625 ЦК України, сума «індексу інфляції» в розмірі 12566485,94 грн. вочевидь розрахована позивачем не стосовно цієї суми боргу, що вимагається до стягнення, не пов'язана з ним, а розрахована виходячи з усіх прострочених по кредитному договору сум, що існували раніше, але на цей час не є простроченими та не вимагаються до стягнення. Вiдповiдач прийшов до такого висновку, оскiльки в поданій позивачем раніше заяві про збільшення позовних вимог від 25.05.2015 р. №011-11/2468 при сумі боргу в розмірі 22706484,99 грн. (заборгованість за кредитом + заборгованість за процентами) розмір «індексу інфляції» склав 11708254,52 грн. Проте при зменшенні суми боргу майже в 22 рази, сума «індексу інфляції» не тільки не зменшилась, вона збільшилась.

Вiдповiдач вважає, що при цьому також необхідно враховувати ті обставини, що до кредитного договору сторонами були підписані договори про внесення змін, якими до кредитного договору вносились зміни, якими збільшувався розмір овердрафту. Зокрема, додатковою угодою від 30.05.2012 р. було внесено зміни в пункт 1.4 договору та встановлено овердрафт в сумі 8000000,00 грн. строком дії до 21 червня 2012 р.; додатковою угодою від 21 червня 2012 р. було внесено зміни в пункт 1.4 договору та встановлено овердрафт в сумі 8000000,00 грн. строком дії до 21 червня 2013 р.; додатковою угодою від 12 березня 2013 року було внесено зміни в пункт 1.4 договору та встановлено овердрафт з 12 по 31 березня 2013 року в сумі 14500000,00 гривень строком дії до 31 березня 2013 року, з 01 квітня 2013 року в сумі 8000000,00 гривень строком дії до 21 червня 2013 року; додатковою угодою від 02 квітня 2013 року було внесено зміни в пункт 1.4 договору та встановлено овердрафт з 02 по 30 квітня 2013 року в сумі 14.500.000,00 гривень строком дії до 30 квітня 2013 року, з 01 травня 2013 року в сумі 8000000,00 гривень строком дії до 21 червня 2013 року; додатковою угодою від 30 квітня 2013 року було внесено зміни в пункт 1.4 договору та встановлено овердрафт з 12 березня 2013 року по 31 травня 2013 року в сумі 14500000,00 гривень строком дії до 31 травня 2013 року, з 01 червня 2013 року в сумі 8000000,00 гривень строком дії до 21 червня 2013 року; додатковою угодою від 31 травня 2013 року було внесено зміни в пункт 1.4 договору та встановлено овердрафт в сумі 14500000,00 гривень строком дії до 31 липня 2013 року; додатковою угодою від 01 серпня 2013 року було внесено зміни в пункт 1.4 договору та встановлено овердрафт в сумі 14500000,00 гривень строком дії до 15 січня 2014 року; додатковою угодою від 15 січня 2014 року було внесено зміни в пункт 1.4 договору та встановлено овердрафт в сумі 14500000,00 гривень строком дії до 15 січня 2015 року; додатковою угодою від 27 березня 2014 року було внесено зміни в пункт 1.4 договору та встановлено овердрафт з 02.04.2014 року в сумі 16000000,00 гривень, з 01.10.2014 року в сумі 15500000,00 гривень, з 01.11.2014 року в сумі 15000000,00 гривень, з 01.12.2014 року до 15.01.2015 року в сумі 14500000,00 гривень. Отже, суми, що були простроченими, та вважалися понадлімітними, включались у розмір овердрафту і, відповідно, переставали бути простроченими (понадлімітними) з дати підписання сторонами. Проте, здійснюючи розрахунок «індексу інфляції», позивач включив у загальну суму «індексу інфляції» також ті суми «індексу інфляції», що внаслідок підписання зазначених змін до кредитного договору перестали бути простроченими (понадлімітними). Щодо сплати/стягнення таких сум, що перестали бути простроченими, банк жодних вимог не заявляє (їх немає підстав заявляти). Проте, «відокремив» від таких сум «індекс інфляції», банк включає його у загальний розмір позовних вимог та просить стягнути фактично окремо від суми боргу за кредитом. Вiдповiдач вважає, що це суперечить приписам ч. 2 ст. 625 ЦК України.

На пiдставi викладеного вiдповiдач визнав позов частково в сумі 1143239,26 грн., з яких: 736418,86 грн. - сума заборгованості за кредитом, 302341,80 грн. - заборгованість за процентами, 104478,60 грн. - індекс інфляції за час прострочення по сплаті кредиту. В задоволенні позовних вимог в сумі 13851476,35 грн., з яких: 1389469,01 грн. - 3% річних від простроченої суми кредиту згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, 12462007,34 грн. - індекс інфляції за час прострочення по сплаті кредиту, вiдповiдач просить суд відмовити.

В судовому засіданні представники ПАТ «Банк національний кредит» позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити у повному обсязі, позов ОСОБА_1 просили залишити без задоволення.

Представник відповідача позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти стягнення з ОСОБА_1 736 418, 86 грн. - заборгованість за кредитом; 302 341, 80 грн. заборгованість за відсотками; 104 478, 60 грн. - індекс інфляції за час прострочення по сплаті кредиту, а всього 1 143 239, 26 грн., в іншій частині позову просив відмовити, позов про захист прав споживачів просив задовольнити у повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_3 надав письмові пояснення, в яких зазначив, що він 5 червня 2015 року виконав свої зобовязання перед ПАТ «Банк національний кредит» за договором поруки №17-1/12-2014 від 17 грудня 2014 р. та перерахував грошові кошти в розмірі 2 515 196 грн. 80 коп. на рахунок ПАТ «Банк національний кредит». Просив розглядати справу за його відсутністю.

Третя особа ОСОБА_4 надав письмові пояснення, в яких зазначив, що він 5 червня 2015 року виконав свої зобовязання перед ПАТ «Банк національний кредит» за договором поруки №17-2/12-2014 від 17 грудня 2014 р. та перерахував грошові кошти в розмірі 4 989 483 грн. 34 коп. на рахунок ПАТ «Банк національний кредит». Просив розглядати справу за його відсутністю.

Третя особа ОСОБА_2 також надав письмові пояснення, в яких вказав, що згідно з меморіальним ордером від 05.06.2015 р. №15179893 з його рахунку №0001, відкритого у ПАТ «Банк національний кредит», було списано 7 787 514 грн. 00 коп. для поповнення карткового рахунку №25001 ОСОБА_1, згідно договору поруки №17-6/12-2014 від 17 грудня 2014 р. укладеного між ним та ПАТ «Банк національний кредит». Просив відмовити у задоволенні позову ПАТ «Банк національний кредит» в частині стягнення з ОСОБА_1 7 787 514 грн. 00 коп..

Третя особа ОСОБА_5 надала до суду заяву, в якій вказала, що на виконання умов договору поруки №17-3/12-2014 від 17.12.2014 р. вона фактично виконала грошові зобовязання перед банком в розмірі 3 178 231 грн. 43 коп., що підтверджується платіжним дорученням від 05.06.2015 р. №15179887 та банківською випискою.

Третя особа ОСОБА_6 в судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив.

Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги ПАТ «Банк національний кредит» такими, що підлягають частковому задоволенню, а позов ОСОБА_1 таким що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

21.12.2011 р. між ПАТ «Банк національний кредит» та фізичною особою ОСОБА_1 було укладено договір №VIP-1247 про відкриття карткового рахунку та виконання розрахунків за операціями з картками (далі кредитний договір), відповідно до умов, якого позивач відкрив відповідачу картковий рахунок в гривні і надав йому у користування платіжну картку та виконував операції за розрахунками з карткою у відповідності до умов договору та у відповідності з Порядком здійснення рорахунків за допомогою пластикових платіжних карток міжнародних платіжних систем та правил користування картками. Суму овердрафту було встановлено в розмірі 4 000 000 грн., строк дії договору визначено до 21.06.2012 року. В подальшому на підставі додаткових угод до договору сума овердрафту неодноразово збільшувалась, а строк дії договору продовжувався. (т.1 а.с.4-14)

Останньою додатковою угодою від 24.03.2014 р. суму овердрафту встановлено з 02.04.2014 в розмірі 16 000 000 грн., з 01.10.2014 р. - в розмірі 15 500 000 грн.з 01.11.2014 р. 15 000 000 грн., з 01.12.2014 р. по 15.01.2015 р. 14 500 000 грн. Угодою визначено, що остаточне та повне погашення овердрафту перед банком здійснюється не пізніше 15.01.2015 р. (т.1 а.с.14)

У встановлені строки угоду належним чином виконано не було.

Станом на день звернення позивача до суду 11.03.2015 р. розмір заборгованості складав 27 794 298, 73 грн., з яких 21 867 780, 14 грн. заборгованість за кредитом; 1 195 680, 16 грн. 3% річних від простроченої суми кредиту; 4 730 838, 42 грн. індекс інфляції за час прострочення по сплаті кредиту.

В ході розгляду справи 26.05.2015 позивач збільшив позовні вимоги, оскільки сума заборгованості збільшилась і склала 35 770 603, 55 грн. з яких 22 706 484, 98 грн. заборгованість за кредитом; 1 355 864, 04 грн. 3% річних від простроченої суми кредиту; 11 708 254, 52 грн. індекс інфляції за час прострочення по сплаті кредиту.

В подальшому банкові було частково погашено заборгованість за кредитом, у звязку з чим позивач зменшив позовні вимоги і станом на 23.07.2015 р. остаточно просив стягнути з відповідача 14 994 715, 64 грн., з яких 736 418, 86 грн.- сума заборгованості за кредитом; 303 341, 80 грн. заборгованість за відсотками; 1 389 469, 01 грн. 3% річних від простроченої суми кредиту; 12 566 485, 94 грн. індекс інфляції за час прострочення по сплаті кредиту.

На підтвердження своїх вимог позивач надав суду копії договору №VIP-1247 від 21.12.2011 р. про відкриття карткового рахунку та виконання розрахунків за операціями з картками, додаткових угод, розрахунків заборгованості додаткових угод, витягів про рух коштів по рахунку, розрахунків розміру заборгованості.

Представник відповідача не спростував і фактично визнав наведені позивачем розрахунки, оскільки не заперечував проти позовних вимог в частині стягнення 736 418, 86 грн.- заборгованості за кредитом; 303 341, 80 грн. заборгованості за відсотками.

Також відповідач не спростував розмір заборгованості за 1 389 469, 01 грн. 3% річних від простроченої суми кредиту в розмірі 1 389 469, 01 грн. та індексу інфляції за час прострочення по сплаті кредиту в розмірі 12 566 485, 94 грн. заявлених позивачем.

Навпаки, представником відповідача було заявлено клопотання про призначення економічної експертизи для перевірки розрахунку заборгованості, та надано контр- розрахунок заборгованості, який в цілому незначно відрізняється від розрахунків позивача. Сума 3 відсотків річних по контррозрахунку складає 1 264 469, 01 грн., індекс інфляції 12 460 486, 94 грн. При цьому відповідач не навів фактів, що свідчили б про хибність розрахунків позивача і не оспорював вирахуваний позивачем розмір основного боргу за кредитом та відсотками за користування ним, з чим відповідач погодився, визнавши позовні вимоги в цій частині.

Фактично відповідач заперечував проти стягнення 3% річних від простроченої суми кредиту в розмірі 1 389 469, 01 грн. та індексу інфляції за час прострочення по сплаті кредиту в розмірі12 566 485, 94 грн. не у звязку з незгодою з розрахунком наведених сум, а у звязку з відсутністю на його думку підстав для стягнення з ОСОБА_1 вказаних платежів.

Зокрема представник відповідача просив відмовити в стягненні з його довірителя 3% річних від простроченої суми кредиту в розмірі 1 389 469, 01 грн., оскільки ч.2 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом, а договором, на його думку встановлено інший розмір процентів за прострочення виконання договору.

Також представник відповідача стверджував, що індекс інфляції за час прострочення по сплаті кредиту в розмірі 12 566 485, 94 грн. стягненню з його довірителя не підлягає, оскільки у відповідності з додатковими угодами до основного договору розмір овердрафту неодноразово збільшувався, при цьому понадлімітні суми переставали бути понадлімітними, однак, позивачем безпідставно, на його думку, ці суми включалися до загальної заборгованості по сплаті індексу інфляції, хоча вони перестали бути простроченими (понадлімітними).

Представник відповідача стверджує, що позовних вимог щодо сплати/стягнення сум, які перестали бути простроченими у звязку з збільшенням розмір овердрафту банк не заявляв, тим самим банк включив вимоги по індексу інфляції у загальний розмір позовних вимог і просить його стягнути окремо від суми боргу за кредитом, що суперечить на його думку вимогам ч.2 ст.625 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частина 1 ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, встановлені договором.

Статтями 526, 530 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк їх виконання.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Таким чином, з відповідача підлягають стягненню 736 418, 86 грн.- сума заборгованості за основним кредитом та 303 341, 80 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом. Сторони не оспорювали необхідність сплати зазначених сум та їх розмір.

Також стягненню підлягає 12 566 485, 94 грн. індекс інфляції за час прострочення по сплаті кредиту.

Вищенаведені заперечення представника відповідача проти цього не приймаються судом виходячи з наступного.

У відповідності з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму борг у з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З наданих суду розрахунків заборгованості вбачається, що відповідач припускався порушень строків погашення кредиту і відсотків за користування кредитними коштами, тому за весь час прострочення своїх зобовязань він повинен був сплачувати встановлений індекс інфляції. Дійсно неодноразовими додатковими угодами до кредитного договору сторони збільшували розмір овердрафту, однак домовленості про зарахування прострочених сум до встановлених лімітів овердрафту у додаткових угодах відсутні. Саму по собі наявність заборгованостей по сплаті кредиту і відсотків сторони фактично не заперечували, що вбачається з наданих ними розрахунків.

Тому якщо прострочення зобовязань по кредиту мали місце, позивачеві повинні бути відшкодовані інфляційні втрати відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України.

Представник відповідача зазначив, що позивачем не заявлено позовних вимог щодо сплати/стягнення сум, які перестали бути простроченими у звязку зі збільшенням розміру овердрафту, однак банк хибно включив вимоги по індексу інфляції у загальний розмір позовних вимог і просить їх стягнути окремо від суми боргу за кредитом, що суперечить вимогам ч.2 ст.625 ЦК України. Однак ці заперечення протирічать судовій практиці.

Так в правовій позиції Верховного суду України № 6-369цс15 визначено, що у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

В правовій позиції Верховного суду України № 6-369цс15 встановлено, що факт повернення суми позики до звернення позивача до суду, але з порушенням встановленого договором позики строку повернення, не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої статтями 625, 1048 ЦК України.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення індексу інфляції за час прострочення по сплаті кредиту підлягають задоволенню в повному обсязі незалежно від часу погашення основного зобовязання.

Вимоги про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми суд залишає без задоволення, т.я. відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до умов укладеного сторонами договору №VIP-1247 про відкриття карткового рахунку та виконання розрахунків за операціями з картками встановлено, що за користування овердрафтом клієнт сплачує банку проценти в розмірі 36% річних, а у разі виникнення надлімітної суми на неї нараховуються проценти у розмірі 60% річних.

Таким чином, договором встановлений інший розмір процентів за прострочення виконання зобовязання, тому 3 проценти річних при цьому додатково стягненню не підлягають.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про захист прав споживача суд вважає необґрунтованими і недоведеними. Доводи позову не знайшли підтвердження в судовому засіданні. Оспорюваний відповідачем договір містить всі необхідні реквізити, підписаний сторонами. Доказів і навіть посилань на те, що договір було укладено всупереч волі відповідача суду не наведено. Посилання відповідача на те що йому не надано повну інформацію про умови кредитування нічим не підтверджено. ОСОБА_1 є фізично здоровою і дієздатною особою, він не був позбавлений можливості зясувати всі необхідні йому обставини, його ніхто не примушував укладати спірний договір, ніщо не заважало відмовитись від укладення договору, якщо йому щось не було зрозуміло чи його не влаштовувало.

Починаючи з моменту укладення договору 21.12.2011 р., відповідач на свій розсуд користувався наданими йому коштами, погашав заборгованість, яка утворювалась, укладав з позивачем додаткові угоди по користуванню кредитом, при цьому доказів предявлення будь-яких претензій до банку в цей період суду не надав.

В ході слухання справи відповідач фактично визнав позовні вимоги по стягненню з нього заборгованості за кредитом і відсотками за його користування, тим самим підтвердивши, що його ці вимоги банка влаштовували. Його незгода з вимогами в частині платежів встановлених ч.2 ст.625 ЦК України, не свідчить сама по собі про недійсність договору, оскільки ці платежі встановлені саме не договором, а законом і обовязкові для всіх субєктів правовідносин.

Стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати по сплаті судового збору.

На підставі ст.ст. 509, 525, 526, 530, 536, 610, 611, 625, 1049, 1050, 1054 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 88, 209, 212215, 218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» 13 608 900, 63 грн.

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в іншій частині відмовити.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» про захист прав споживача.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області протягом 10 днів

Головуючий: Шестак О.І.