АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/3501/2016 Головуючий в 1 інстанції - Бартащук Л.П.
Доповідач - Мараєва Н.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого: Мараєвої Н.Є.

Суддів: Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі: Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м. Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року

у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Судова незалежна експертиза України», ОСОБА_2 про вчинення договору під впливом обману, відшкодування збитків та моральної шкоди

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Судова незалежна експертиза України», ОСОБА_2 про вчинення договору під впливом обману, відшкодування збитків та моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1а просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року та постановити нову, якою забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартири, що знаходяться за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та належать ОСОБА_2 на праві приватної власності з забороною вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження даного нерухомого майна, а також, передавати майно під заставу чи в іпотеки, посилаючись на незаконність даної ухвали, зокрема, що суд порушив норми цивільно-процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.11.2015 року позивачка подала до суду заяву про забезпечення позову по цивільній справі та просила вжити заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: на квартири, що знаходяться за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та належать ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Обґрунтовуючи заяву посилалася на те, що нею заявлено істотний розмір позовних вимог і у разі відчуження вказаного майна відповідачем, може утруднитися виконання рішення суду, що існує реальна загроза не виконання чи утруднення виконання рішення суду, оскільки, вона раніше зверталася із заявою про забезпечення позову, а 11.10.2014 року ОСОБА_2 змінив місце знаходження юридичної особи ТОВ «Судова незалежна експертиза України» з адреси: АДРЕСА_3 на адресу: АДРЕСА_4 що в свою чергу свідчить про намагання відповідача приховати наявність у нього власності.

Проте, із такими доводами апеляційної скарги погодитися не можна.

Згідно ч.3 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі може вжити заходів по забезпеченню позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно ст. 152 ЦПК України, п. 3,4 Постанови пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільно процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» позов майнового характеру відповідно до п.1, ч.1 ст. 152 ЦПК України може бути забезпечений накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього, або в інших осіб.

Згідно ч. 3 ст. 152 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Постановлюючи ухвалу суд правильно вважав, що із заяви позивачки не вбачається даних про реальний намір відчужити майно, що в заяві не наведено обставин та не надано доказів відповідно до вимог ч. 2 ст. 151 ЦК України на підтвердження того, що заходи забезпечення позову, які просить вжити позивачка, є співмірними із ринковою вартістю нерухомого майна, належному одному з відповідачів, що в сукупності позбавляє суд можливості дійти до висновку як про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, так і встановити їх співмірність із заявленими вимогами позивачки.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що суд обгрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволені заяви про забезпечення позову, оскільки, позивачкою не було надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 має намір відчужити належне йому нерухоме майно та доказів на підтвердження того, що заходи забезпечення позову, які просила вжити позивачка, є співмірними із ринковою вартістю нерухомого майна.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування ухвали не вбачається.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 312-315, 317, ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити, а ухвалу Дніпровськогорайонного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: