Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/14/16-ц Головуючий у 1-й інст. Невмержицький І. М.
Категорія 55 Доповідач Якухно О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Жигановської О.С., Коломієць О.С.

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону Державної воєнізованої гірничорятувальної служби Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за апеляційною скаргою Другого воєнізованого гірничорятувального загону Державної воєнізованої гірничорятувальної служби Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з 24.06.1991 року він працював водієм у 2 воєнізованому гірничорятувальному загоні державної воєнізованої гірничо-рятувальної служби у вугільній промисловості. Згідно наказу № 196 від 31.12.2014 року ОСОБА_2 звільнений за ст.39 КЗпП України, а саме з підстав розірвання строкового трудового договору з ініціативи працівника в звязку з систематичною невиплатою заробітної плати. Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 14 травня 2015 року стягнуто на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 12 430,70 грн. та вихідна допомога в розмірі 8 997,28 грн. В звязку з наведеним позивач вважає, що відповідач повинен виплатити на його користь середній заробіток за весь період затримки по день фактичного розрахунку (з 1 січня 2015 року по 29 травня 2015 року) і тому просить суд стягнути з Відповідача на його користь грошові кошти в сумі 17 958,65 грн. та поновити пропущений з поважних причин строк для звернення до суду, оскільки він не міг своєчасно предявити позов у звязку із переселенням.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 серпня 2016 року із змінами, внесеними ухвалою від 05 вересня 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з Другого воєнізованого гірничорятувального загону Державної воєнізованої гірничорятувальної служби Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки до остаточного розрахунку в сумі 10665,54 грн. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі Другий воєнізований гірничорятувальний загін Державної воєнізованої гірничорятувальної служби Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском тримісячного терміну для звернення до суду. Зазначає, що позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення до суду, проте судом безпідставно поновлено вказаний строк та задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 і не враховано форс-мажорні обставини.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та зазначив, що підприємство є державним і знаходиться у такому ж положенні як і позивач у звязку із зміною місця розташування - переїздом з окупованих територій, переоформленням рахунків, що призвело до затримки у виплаті заробітної плати.

Позивач частково погоджується із доводами апеляційної скарги і пояснив, що у нього немає доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду. Вказав, що він звертався до юристів і йому сказали про можливе звернення до суду протягом року з дня звільнення.

Розглянувши справу в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності несвоєчасної сплати відповідачем заборгованості і, з посиланням на ст.233 КЗпП України, вважав строки звернення до суду необмеженими.

Колегія суддів частково погоджується із таким висновком суду, оскільки він зроблений із неправильним застосуванням матеріального права.

Так, відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював водієм у 2 воєнізованому гірничорятувальному загоні державної воєнізованої гірничо-рятувальної служби у вугільній промисловості з 24.06.1991 року.

Згідно Наказу № 196 від 31.12.2014 року ОСОБА_2 звільнений з 01.01.2015 року за ст.39 КЗпП України, тобто з причин розірвання строкового трудового договору з ініціативи працівника в звязку з систематичною невиплатою заробітної плати.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 14 травня 2015 року, яке набрало законної сили, частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 і стягнуто з Другого воєнізованого гірничорятувального загону Державної воєнізованої гірничорятувальної служби Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 12 430,70 грн., кошти вихідної допомоги в сумі 8 997,28 грн..

Як визначено ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, судовим рішенням встановлено наявність заборгованості на день звільнення.

Судом першої інстанції визначено розмір середньомісячної заробітної плати за весь час затримки у розрахунку в сумі 10665,54 грн. і останній відповідачем не оспорюється.

Доводи відповідача про існування непереборної сили, що перешкоджала у виплати заборгованості при звільненні, з посиланням на ст.617 ЦК України, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки Сертифікатом № 6782 від 08.09.2016 року про форс-мажорні обставини, виданим Луганською регіональною торгово-промислової палати, встановлено останні у період з 02.08.2014 року по 06.11.2014 року, а спір щодо виплати заборгованості виник поза межами цього періоду з 01.01.2015 року.

Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України у своєму рішенні по справі № 1-5/2012 від 22 лютого 2012 року зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України по справі № 6-409цс16.

Суд першої інстанції не врахував зазначених розяснень і дійшов помилкового висновку про віднесення середнього заробітку за час затримки розрахунку до заробітної плати, на яку строки звернення до суду не застосовуються.

Рішення суду виконано 28 та 29 травня 2015 року, шляхом перерахування відповідачем коштів на рахунок позивача, що підтверджується випискою по картковому рахунку і не заперечується позивачем.

Позов предявлено до суду 05 січня 2016 року, тобто з пропуском трьохмісячного строку більше ніж на чотири місяці.

Як зазначив Верховний Суду України у справі № 6-409цс16 відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для звернення до суду вважаються причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для заявника на вчинення процесуальних дій - подачі позову.

У своїй заяві про поновлення строку позивач вказує, що він зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, що знаходиться на непідконтрольний Україні території, де також проживають його батьки. З березня 2015 року він переїхав до родичів м.Старобільск Луганської області, а з червня 2015 року перебував у Чернигівській і Житомирській областях у пошуку житла, періодично повертаючись в м.Кіровськ до хворої матері. З 01.12.2015 року він взятий на облік, як внутрішньо переміщена особа та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, а 21.12.2015 року отримав картку платника податку.

За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60, статей 57, 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно виписки по картковому рахунку ОСОБА_2 останній з 29.05.2015 року здійснював зняття готівки з картки у м.Харькові, а 01.07.2015 року отримав зазначену виписку, в якій міститися інформація про надходження коштів за рішенням суду.

Позивачем не наведено причинного звязку між тими обставинами, які він вказує як підставу для поновлення строку звернення до суду, і неможливістю звернутися із позовною заявою, враховуючи його перебування на території України, що визнається ним та підтверджується зверненням до суду із позовом про стягнення заборгованості, зняття готівкових коштів та отримання довідки з фінансової установи.

Окрім того, зазначені пояснення позивача щодо перебування на тимчасово неконтрольованій території та періоду часу не підтверджені належними та допустими доказами, передбаченими додатком до наказу першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) № 27 ог від 22 січня 2015 року Про ТИМЧАСОВИЙ ПОРЯДОК здійснення контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, згідно пунктів 1.3, 1.9, 1.12, 7.6 та 10.6 якого вїзд та виїзд громадян здійснюється при наявності паспортного документа та відповідної перепустки із зберіганням цієї інформації у відповідній базі даних.

Апеляційним судом розяснено позивачу зміст ст.10, 11 та.60 ЦПК України, а також наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, в т.ч. і щодо подачі доказів, однак останній заявив про відсутність будь-яких клопотань.

Таким чином, позивачем не підтверджено поважність причин пропуску трьохмісячного строку звернення до суду, а тому його вимоги не підлягають задоволенню з цих підстав.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст.209, 218, 303, 304, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Другого воєнізованого гірничорятувального загону Державної воєнізованої гірничорятувальної служби Міністерства енергетики та вугільної промисловості України задовольнити.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону Державної воєнізованої гірничорятувальної служби Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у звязку із пропуском строку звернення до суду.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: