Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №320/6951/15 Головуючий у 1-й інстанції: Кучеренко В.В.
Провадження № 22-ц/778/1812/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Каракуша К.В.,

ОСОБА_2,

секретаря Мельник З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,-

ВСТАНОВИЛА :

У серпні 2015 року ОСОБА_5, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

В позові зазначено, що 03.12,2013 року між позивачем ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу ОСОБА_3 у власність грошові кошти у розмірі 19 500 доларів США, що за курсом НБУ станом на дату укладання договору складає 155 805 гривень. Зазначену суму грошей відповідач отримав та зобов'язався повернути в строк до 03 червня 2014 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 03.12.2013 року було укладено договір іпотеки, за яким останній передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру розташована за адресою АДРЕСА_1 житловою площею 26,8 кв.м, загальною площею 49,1 кв.м

Відповідач у строк встановлений договором суму позики не повернув, тому 23.06.2014 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 з метою складання заяви за змістом про майбутній перехід права власності на предмет іпотеки на ім'я ОСОБА_3 на підставі застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, у формах, порядку та на умовах, викладених в 5.2.3.1 договору іпотеки.

05.02.2015 року відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було прийнято рішення про Державну реєстрацію прав власності за ОСОБА_5 об'єкту нерухомого майна - квартири № 50 в будинку №3 по вул. Рози Люксембург в м. Мелітополі.

На даний час в належній позивачу квартирі проживають відповідачі та добровільно не бажають звільнити житло, внаслідок чого позивач не може розпоряджатися належним йому майном, що призводить до порушення його прав.

Позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні належною йому квартирою шляхом виселення відповідачів, без надання їм іншого житлового приміщення.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 лютого 2016 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_5, у користуванні квартирою № 50 в житловому будинку № 3 по вул. Рози Люксембург, в м. Мелітополі Запорізької області, шляхом виселення з неї ОСОБА_3, 17 січня 1986 року народження, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без надання іншого житлового приміщення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3, ОСОБА_4, подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно п.п. 1, 4 ч. 1 т. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом під час розгляду справи встановлено, що згідно з договором довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7 від 15.04.2004 року за Р№ 2072, зареєстрованого КП « Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» за № 3387979 від 20.04.2004 року ОСОБА_3 на праві власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_2.

03.12,2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_5 передав відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 19 500 доларів США, що за курсом НБУ станом на дату укладання договору складає 155 805 гривень з кінцевим терміном повернення коштів до 03 червня 2014 року (а.с. 7).

Цього ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за яким останній передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру за адресою АДРЕСА_1 житловою площею 26,8 кв.м, загальною площею 49,1 кв.м. ( а.с. 6-10).

Відповідно до умов п. 5.2.3 договору іпотеки задоволення вимог Іпотекодержателя здійснюється, в тому й числі, шляхом позасудового врегулювання за домовленістю сторін на підставі цього договору згідно з договором про задоволення вимог, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, у формах, порядку та на умовах, викладених в п. п. 5.2.3.1 та 5.2.3.2 цього пункту договору у порядку, встановленому чинним законодавством. При цьому зазначене застереження за умови не укладення окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, є договором про задоволення вимог Іпотекодержателя. В п. 5.2.3.1 шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, здійснюється шляхом набуття права власності Іпотекодержателем на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України « Про іпотеку». При цьому право власності здійснюється на таких умовах: правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержаеля на предмет іпотеки є застереження, викладене у п.п. 5.2.3 цього договору, яке є договором про задоволення вимог Іпотекодержателя і яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Договір про задоволення вимог Іпотекодржателя, укладений шляхом здійснення цього застереження та докази направлення письмового повідомлення Іпотекодавцю (штемпель поштового відділення звязку тощо) є правовою підставо для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Вищезазначену суму грошей ОСОБА_3 не повернув.

23 червня 2014 року позивач звернувся до приватного нотаріуса міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 з метою складання заяви за змістом про майбутній перехід права власності на предмет іпотеки .

05 лютого 2015 року відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було прийнято рішення про Державну реєстрацію права власності за позивачем ОСОБА_5 на вищезазначену квартиру ( а.с. 11).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_5 є власником спірної квартири, проживання відповідачів в квартирі порушує право позивача на користування та розпорядження своєю власністю.

Проте з таким висновком суду не можна погодитись.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку".

Пунктами 5.2 договору іпотеки від 03.12.2013 року між сторонами визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із перерахованих у цьому пункті способів, у тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань у порядку, установленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку", що є відповідним іпотечним застереженням.

При цьому передача права власності здійснюється на таких умовах: правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержател на предмет іпотеки є застереження, викладене у п.п. 5.2.3 договору, яке є договором про задоволення вимог Іпотекодержателя і яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими насідками та передбачає передачу Іпотекодержателю права власності на предметі потки в рахунок виконання основного зобовязання. Договір про задоволення вимог Іпотекодржателя, укладений шляхом здійснення цього застереження та докази наравленн письмового повідомлення Іпотекодавцю ( штемпель поштового відділення звязку тощо) є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предме іпотеки. При цьому сторони свідчать, що в цьому випадку право Іпотекодержатея зареєструвати право власності на предмет іпотеки є безумовним, тобто підлягає відповідній реєстрації згідно вимг чинного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань на підставі застереження, яке є договором про задовоенн вимог Іпотекодержателя і яке прирвнюєтья до такого договору за своїми правовими наслідками та передачу іпотекодератю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконаня основного зобовязання, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-124 цс 13 від 11 грудня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_3, було здійснено на підставі застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, з наступною реєстрацією права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Натомість, судом не враховані положення частини другої статті 40 Закону України « Про іпотеку». Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження отримання відповідачами письмових вимог нового власника добровільно звільнити житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, що свідчить про порушення порядку виселення відповідачів з іпотечної квартири.

Крім того, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що при ухваленні судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку ( жилого приміщення), що є предметом іпотеки у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок позики, забезпеченого іпотекою цього житла.

Саме до цього зводиться висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 109 ЖК УРСР та Положень Закону України « Про іпотеку», викладений у Постанові від 18 березня 2015 року ( справа № 6-39цс15).

Уданій справі справі, квартира, що є предметом договору іпотеки, придбана ОСОБА_3 не за рахунок отриманих у позику коштів ( договір довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7 від 15.04.2004 року за р. № 2072, зареєстрованого КП № Мелітопольське міжміське бюро технычноъ інвентаризації за № 276/1, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Комунальним підпримствм «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 3387979 від 20.04.2004 року), право власності на цю квартиру набуто самим іпотекодержателем згідно із застереженням в іпотечному договорі про задоволення вимог іпотекодержателя, а тому висновок суду про наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із цієї квартири без надання їм іншого постійного житла є помилковим.

Отже, у справі, яка переглядається, суд не звернув уваги на вказані норми матеріального права, неповно встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для виселення відповідачів без надання їм постійного житла.

Ураховуючи викладене, ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в позові на підставі статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України "Про іпотеку".

Аргументи апеляційної скарги є виправданими.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 лютого 2016 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Г.С. Подліянова

Судді: А.В. Дашковська.

ОСОБА_8