АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/1941/16. Суддя-доповідач : - Кокоша В.В.
Категорія: договірні.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 березня 2016 року. Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді: - Кокоші В.В.,

суддів: - Бобровського В.В., Пономаренко Ю.А.,

за участю секретаря: - Каплаух Н.Б.,

заслухавши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 - про стягнення суми боргу,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_6 звернувся в суд із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 2 грудня 1998 року між ним та ОСОБА_7 укладено договір позики грошей, відповідно до якого остання взяла у нього в борг 2000 доларів США під 10 % річних.

Крім того, 5 січня 1999 року між ним та ОСОБА_7 укладено договір позики грошей, відповідно до якого остання взяла у нього в борг 2100 доларів США під 10 % річних.

Строки повернення грошового боргу між ним та ОСОБА_7 не обумовлювались.

Не зважаючи на неодноразові його вимоги ОСОБА_7 не виконала свої боргові зобов'язання та грошові йому не повернула.

13 травня 2015 року відповідачка була повідомлена ним про необхідність виконання умов договорів позики шляхом направлення їй вимоги про повернення боргу простим та рекомендованим листами.

Станом на 9 липня 2015 року заборгованість ОСОБА_7 за договорами позики становить 4100 доларів США, що еквівалентно 90 084 грн. 38 коп., 10 % річних за користування грошовими коштами за період 2 роки 10 місяців, тобто за 34 місяці, становлять 25 523 грн. 78 коп., а всього 115 608 грн. 14 коп.

Добровільно повернути отримані у нього в борг кошти ОСОБА_7 відмовилась, що спонукає його звернутися з позовом в суд.

Посилаючись на вказані обставини та ст. ст. 530, 545, 625 ЦК України, ОСОБА_6 просив суд стягнути з ОСОБА_7 на його користь суму боргу у розмірі 115 608 грн. 14 коп., та понесені ним судові витрати.

Відповідачка ОСОБА_7 в судове засідання не з'явилась.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

В письмових заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_7 просить залишити рішення суду без змін посилаючись на те, що вона повернула позивачу борг 15 січня 1999 року, що стверджується розпискою виданою на її ім'я ОСОБА_6

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходи з того, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності на звернення з позовом в суд за захистом свого порушеного права.

Проте, погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він дійшов його з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 374, 375 ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі.

З матеріалів справи вбачається, що 2 грудня 1998 року ОСОБА_7 взяла в борг у ОСОБА_6 2000 доларів США під 10 % річних, на підтвердження чого видала йому розписку ( а. с.57).

Крім того, 5 січня 1999 року ОСОБА_7 взяла в борг у ОСОБА_6 2100 доларів США під 10 % річних, на підтвердження чого видала йому розписку ( а. с.56).

У боргових розписках ОСОБА_7 не обумовлені строки повернення грошового боргу ОСОБА_6

В судовому засідання апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_7 пояснила, що 2 грудня 1998 року та 5 січня 1999 року вона взяла в борг у ОСОБА_6 2000 та 2100 доларів США відповідно під 10 % річних, на підтвердження чого видала останньому дві боргові розписки. У січні 1999 року ОСОБА_6 звернувся до нею з вимогою про повернення боргу, мотивуючи тим, що відносно нього правоохоронними органами порушена кримінальна справа , а тому йому терміново потрібні гроші. 15 січня 1999 року вона повернула ОСОБА_6 борг у розмірі 4100 доларів США, на підтвердження чого останній видав їй розписку, в якій зазначив, що претензій до неї не має. Видані нею розписки ОСОБА_6 їй не повернув, пославшись на те, що вони вилучені в нього працівниками міліції.

З оригіналу розписки, виданої 15 січня 1999 року ОСОБА_6 позичальникові ОСОБА_7 та дослідженої в судовому засіданні апеляційної інстанції вбачається, що 15 січня 1999 року ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_7 ввесь належний йому борг та претензій до неї не має (а. с. 47).

Наведене свідчить, що позичальник ОСОБА_7 виконала свої зобов'язання за договорами позики від 2 грудня 1998 року та 5 січня 1999 року і повернула позикодавцеві ОСОБА_6 борг у розмірі 4100 доларів США.

За таких обставин, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що позивачем пропущено строк позовних давності на звернення з позовом в суд за захистом свого порушеного права та зазначена обставина є підставою для відмови у задоволенні його позову.

Згідно п. п. 4, 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені обставини та помилково дійшов висновку, що при його вирішенні підлягали застосуванню положення ст. ст. 256, 257, 261,1046,1047 ЦК України, а не положення ст. ст. 71, 76, 75, 79, 374, 375 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин між сторонами у справі.

Зважаючи на те, що відповідач виконала свої зобов'язання за договорами позики від 2 грудня 1998 року та 5 січня 1999 року шляхом повернення грошового боргу ОСОБА_6 у розмірі 4100 доларів США, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про стягнення суми боргу за його недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 січня 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення суми боргу - відмовити з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: