УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Умнової О.В., Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: Триліська сільська рада Фастівського району Київської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинної забудови, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 25 січня 2016 року,-

в с т а н о в и л а:

В липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, вимоги якого змінив та уточнив в ході розгляду справи, просив зобов'язати ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні, належної позивачу на праві власності, земельною ділянкою б/н, площею 0,04046 га, розташовану по АДРЕСА_1 між будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3, шляхом знесення своїм коштом самочинно збудованого на ній об'єкта нерухомості, вивозу своїм коштом бетонних блоків та перенесення самочинно встановленого паркану на межу по лінії А-Г згідно кадастрового плану належної позивачу земельної ділянки; зобов'язати відповідача відновити та встановити межові знаки відповідно до кадастрового плану належної ОСОБА_4 земельної ділянки; відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_4 належить на праві власності земельна ділянка по АДРЕСА_1, площею 0,4046 га, що підтверджується державним актом серії НОМЕР_1. Власником сусіднього будинку АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 Відповідач зруйнувала старий будинок і самочинно побудувала новий, яким зайняла частину суміжної земельної ділянки позивача, що підтверджується зведеним планом земельних ділянок. На неодноразові звернення до відповідача щодо добровільного звільнення земельної ділянки, остання не реагує і продовжує будувати будинок. Після відновлення позивачем в 2012 році межових знаків належної йому земельної ділянки відповідно до кадастрового плану, відповідачем було самоправно знищено дані межові знаки земельної ділянки позивача.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2015 року позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні, належної позивачу на праві власності, земельною ділянкою б/н, площею 0,04046 га, розташовану по АДРЕСА_1 між будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3, шляхом знесення своїм коштом самочинно збудованого на ній об'єкта нерухомості, вивозу своїм коштом бетонних блоків та перенесення самочинно встановленого паркану на межу по лінії А-Г згідно кадастрового плану належної позивачу земельної ділянки. Зобов'язано відповідача відновити та встановити межові знаки відповідно до кадастрового плану належної ОСОБА_4 земельної ділянки. Стягнути з ОСОБА_5 на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 25 січня 2016 року рішення районного суду скасовано в частині зобов'язання відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення самочинної забудови, вивозу своїм коштом бетонних блоків, відновлення та встановлення межових знаків, стягнення моральної шкоди, з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Позивач, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та залишити в силі рішення місцевого суду.

Дослідившиматеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідност. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення місцевого суду. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, у зв'язку із чим, обґрунтовано скасував рішення місцевого суду та вирішив спір по суті.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно висновку №6893/15-41 від 21 грудня 2015 року Київського науково-дослідного інституту судових експертиз судової будівельно-технічної експертизи, частина паркану, довжиною 63,17 м, відповідно до координат точок земельних ділянок ОСОБА_4 та фактично встановленого паркану, знаходиться на земельній ділянці позивача. В додатку до висновку фактична межа земельної ділянки по АДРЕСА_2 та паркан зображені синім кольором, а земельна ділянка, яка належить ОСОБА_4 - червоним кольором.

Частина спірної будівлі відповідно до координат точок земельної ділянки ОСОБА_4, та фактичного розташування будівлі частково знаходиться на земельній ділянці позивача. В додатку до висновку спірна будівля зображена чорним кольором та позначена буквами КЖ. Для більш кращої візуалізації схема розташування спірної будівлі відносно земельних ділянок ОСОБА_4 зображена в збільшеному вигляді в правому верхньому куті додатка.

Бетонні блоки, відповідно до координат точок земельних ділянок ОСОБА_4, та фактичного розташування блоків, знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_4

Паркан знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_4 в межах зазначених у додатку до висновку і займає територію, довжиною 63,17 м.

Спірна споруда частково знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_4 в межах зазначених точками А-Б-В-Г-Д-Е та площею 0,0034 га.

Бетонні блоки знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_4, площа, яку вони займають, 18 кв. м.

Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів істотного відхилення від проекту або істотного порушення будівельних норм і правил при зведенні будинку відповідачем, чи було видано припис останній про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. Тому апеляційний суд, враховуючи положення ст. 376 ЦПК України, ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав задоволення вимог в цій частині, оскільки знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Висновки судів в цій частині узгоджуються з роз'ясненнями викладеними у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)»

Скасовуючи рішення міськрайонного суду в частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, шляхом вивозу своїм коштом бетонних блоків, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач 22 січня 2015 року звернувся до суду із заявою про залишення без розгляду зазначену позовну вимогу, проте суд першої інстанції, в порушення вимог ст.ст. 58-60, 168, 207 ЦПК України, заявлене клопотання не розглянув.

Крім того, на відповідача неможливо покласти обов'язок щодо зобов'язання останньої усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, шляхом відновлення та встановлення межових знаків, у зазначений позивачем спосіб захистити його право користування спірним майном, оскільки він не ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема вимог Закону України «Про землеустрій». При цьому, ОСОБА_4, всупереч положень ст. 60 ЦПК України, не надано доказів на підтвердження факту знищення саме відповідачем межових знаків.

При вирішенні даної справи апеляційним судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 25 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Умнова
В.М. Колодійчук
І.М. Фаловська