Справа № 344/8724/15-ц
Провадження № 2/344/1311/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: Устинській Н.С.,

за участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, представника третьої особи 1 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, треті особи - Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Орган опіки і піклування Бориспільської районної державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_6, треті особи - Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Орган опіки і піклування Бориспільської районної державної адміністрації, в якому просила розірвати шлюб між не, ОСОБА_2 та ОСОБА_6, зареєстрований 09 лютого 2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 17; передати їй на виховання сина ОСОБА_7, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В судовому засіданні Позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та пояснень, наданих в судових засіданнях.

Зокрема, як зазначила Позивач в судовому засіданні, станом на даний час шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, вони спільно не проживають та не ведуть спільного господарства, а подальшого сенсу підтримувати шлюбні відносини Позивач не вбачає.

Крім того, в судовому засіданні Позивач та її представник просили визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 разом з матір'ю, посилаючись на те, що Позивач веде здоровий спосіб життя, дотримується християнських традицій, працевлаштована, має у власності житло та здатна забезпечити своїй дитині належні умови проживання та виховання.

Відповідач в судових засіданнях позов в частині визначення місця проживання дитини з матір'ю не визнавав та просив відмовити в його задоволенні.

Зокрема, Відповідач посилався на те, що станом на даний час дитина проживає разом з ним в с. Рогозів Бориспільського району Київської області, навчається в школі і з боку батька йому забезпечено належні умови проживання та виховання. Відповідач веде здоровий спосіб життя, працевлаштований, проживає разом із своїми батьками у приватному будинку.

В частині позовних вимог про розірвання шлюбу в судових засіданнях Відповідач посилався на те, що причиною припинення шлюбних відносин є поведінка Позивача, яка не бажає в подальшому жити однією сім'єю з Відповідачем.

Представник Відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити у зв'язку з ненаданням Позивачем належних доказів обґрунтованості позовних вимог.

Крім того, представник Відповідача при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини просив Суд виходити з інтересів дитини та залишити його на проживання з батьком.

Представник Третьої особи 1 - Органу опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, - в судовому засіданні просив визначити місце проживання дитини з матір'ю ОСОБА_2.

Третя особа 2 - Орган опіки і піклування Бориспільської районної державної адміністрації, - явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, підтвердження чому містяться в матеріалах справи.

Згідно наданого суду висновку Органу опіки і піклування Бориспільської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, Орган опіки і піклування Бориспільської районної державної адміністрації рекомендує залишити дитину ОСОБА_7 на проживання з батьком ОСОБА_6.

Проаналізувавши пояснення Позивача та її представника, пояснення Відповідача та його представника, пояснення представника Третьої особи 1, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

Згідно Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 09 лютого 2008 року сторони зареєстрували шлюб 09 лютого 2008 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено запис за № 17.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 від 10 березня 2009 року).

Відповідно до положень статті 51 Конституції України, частини 1 статті 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з положеннями пункту 3 частини 2 статті 18, статті 51, частини 3 статті 56, частини 1 статті 110 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя.

В ході розгляду справи Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові та поваги один до одного між сторонами втрачено, фактичні шлюбні відносини між ними припинені, примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливе та це буде суперечити інтересам та волі обох сторін та інтересам їх неповнолітньої дитини. При зазначених обставинах Суд дійшов висновку, що сім'я розпалася остаточно і шлюб існує формально.

Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України).

Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей».

З метою надання сторонам строку для примирення ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2015 року було зупинено провадження в даній цивільній справі.

В той же час, в наданий судом Позивачу та Відповідачу строк для примирення, як і в подальшому в ході розгляду даної цивільної справи, між ними не було досягнуто примирення і Позивач наполягала на розірванні шлюбу та неможливість збереження сім'ї.

Таким чином, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони проживають окремо, збереження їх сім'ї є неможливим, миритися з Відповідачем Позивач не бажає, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а збереження шлюбу є недоцільним.

Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторона Позивача зберегти сім'ю категорично не бажає, Суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті й майнові права сторін, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити.

Збереження шлюбу за відсутності згоди одного з подружжя вже є таким, що буде суперечити його інтересам, виходячи з положень статті 24 Сімейного кодексу України, а Позивач не погоджується на збереження шлюбу.

З огляду на викладене та з урахуванням положень частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, Суд дійшов висновку, що позов в частині розірвання шлюбу слід задовольнити.

В частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини ОСОБА_7 з матір'ю ОСОБА_2, Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Право батьків на визначення місця проживання дитини закріплене статтею 160 Сімейного кодексу України.

Так, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з частиною 1 статті 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Системний аналіз змісту вищенаведених правових норм свідчить про те, що при вирішенні судом спору між батьками щодо місця проживання дитини, яка не досягла 10 років (ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, станом на час розгляду справи не досягнув 10 років - прим. суду), до уваги беруться ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

В той же час, відповідно до частини 2 статті 160 Сімейного кодексу України за наявності спору між батьками щодо місця проживання дитини враховується згода дитини (на визначення місця проживання), яка досягла 10 років.

При цьому, виходячи зі змісту норми частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України, за наявності спору між батьками щодо місця проживання дитини, яка не досягла 10 років, законодавець не передбачає врахування згоди дитини такого віку.

Таким чином, необхідність отримання згоди дитини на визначення її місця проживання з одним із батьків відповідно до вимог чинного сімейного законодавства України передбачено лише щодо дитини, яка досягла 10 років.

Оскільки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, станом на час розгляд справи не досягнув віку 10 років, виходячи з вимог частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України, а також зважаючи на його вік, становище, в якому на даний час перебуває дитина, обстановку, яка склалася між батьками, з огляду на конкретні обставини спірних правовідносин, Суд, виходячи з інтересів дитини, дійшов висновку про недоцільність з'ясування згоди дитини на визначення її місця проживання в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, пояснень сторін в судовому засіданні, обидві сторони, як Позивач так і Відповідач, відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, мають позитивні характеристики з місць роботи, прикладають зусиль з метою створення належних умов для забезпечення потреб малолітньої дитини.

Згідно з частинами 4-6 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

В ході розгляду даної цивільної справи Судом на виконання вимог частин 4-6 статті 19 Сімейного кодексу України до участі у справі було залучено Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (оскільки станом на час звернення до суду дитина перебувала разом із матір'ю в м. Івано-Франківськ) та Орган опіки і піклування Бориспільської районної державної адміністрації (оскільки після відкриття провадження у справі місце перебування дитини було змінено на с. Рогозів Бориспільського району Київської області).

Органом опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на виконання вимог ухвали суду надано суду Висновок щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Додаток 5 до рішення виконавчого комітету міської ради від 08 жовтня 2015 року № 568) (том 1, а.с. 103-107), відповідно до якого виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_2.

Суд також звертає увагу на те, що Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2016 року у справі № 2-а/359/16/16, яка станом на час розгляду даної цивільної справи не набрала законної сили, визнано протиправними дії виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради по винесенню на розгляд комісії з питань захисту прав дітей Івано-Франківської міської ради та скасування рішення відповідача від 08.10.2015 року № 568 «Про розгляд питань органу опіки та піклування», яким вирішив надати Івано-Франківському міському суду висновок щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1; зобов'язано виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради передати на вирішення питання про надання висновку про доцільність визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з одним із батьків до Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, як органу опіки та піклування за дійсним місцем проживання дитини; стягнуто з Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_6 сплачений ним при подачі позову судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп.

За висновком Бориспільського міськрайонного суду Київської області «Як вбачається зі змісту ухвали Івано-Франківського міського суду від 30 червня 2015 року, суд зобов'язав орган опіки та піклування надати висновок щодо місця проживання дитини. При цьому, суд не встановлював та не зобов'язував безпосередньо відповідача визначати місце проживання дитини або приймати рішення про затвердження відповідного висновку. Отже, відповідач не мав правових підстав уповноважувати службу у справах дітей за місцем знаходження суду займатись питанням щодо визначення місця проживання дитини. Тому, суд прийшов до висновку, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись органом опіки та піклування саме за місцем її фактичного проживання. Отже, відповідач зобов'язаний був передати за належністю вирішення питання про надання висновку про доцільність визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з одним з батьків до Бориспільської районної державної адміністрації Київської області як органу опіки та піклування за фактичним місцем проживання дитини».

З огляду на вищевказане судове рішення, Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до положень статей 124, 125 Конституції України, статті 47 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Вказана норма закону визнана конституційною згідно з Рішенням Конституційного Суду № 8-рп/2011 від 12 липня 2011 року.

Як зазначено в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

В провадженні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, треті особи - Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Орган опіки і піклування Бориспільської районної державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

В рамках даної цивільної справи на виконання вимог частин 4-6 статті 19 Сімейного кодексу України судом до участі у справі було залучено, зокрема, Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, та на підставі ухвали суду витребувано в даного органу висновок про місце проживання дитини, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На виконання вимог судового рішення, яке є обов'язковим до виконання, і невиконання якого тягне відповідальність, встановлену законом, Органом опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради надано суду Висновок щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Додаток 5 до рішення виконавчого комітету міської ради від 08 жовтня 2015 року № 568), який є одним із доказів у цивільній справі, з яким суд, у передбачений статтею 19 Сімейного кодексу випадках, може не погодитися.

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області звертає особливу увагу на те, що питання залучення третьої особи в цивільній справі, питання витребування доказів у цивільній справі є виключною компетенцією суду цивільної юрисдикції, в провадженні якого перебуває відповідна цивільна справа.

Крім того, у відповідності до вимог Цивільного процесуального кодексу України оцінка доказів у цивільній справі є виключною компетенцією суду цивільної юрисдикції, у провадженні якого перебуває відповідна цивільна справа.

При цьому, повноваженнями щодо перевірки правильності вчинення судом цивільної юрисдикції відповідних процесуальних дій наділені суд апеляційної та касаційної інстанцій цивільної юрисдикції.

За таких обставин, вирішення судом адміністративної юрисдикції за правилами Кодексу адміністративного судочинства України питання щодо належності третьої особи у цивільній справі, а також суб'єкта, який повинен надавати висновок щодо місця проживання дитини у цивільній справі про визначення місця проживання дитини, Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області розцінює як форму втручання у здійснення правосуддя у цивільній справі, що є неприпустимим.

Крім того, в матеріалах справи міститься Висновок органу опіки і піклування про визначення місця проживання дитини Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, викладений у листі від 23 березня 2016 року № 7-46-970 (том 2, а.с. 64-65), відповідно до якого орган опіки і піклування Бориспільської райдержадміністрації вважає за можливе визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з його батьком, ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_2.

В той же час, вказаний висновок органу опіки і піклування не є обґрунтованим та достатньо мотивованим з огляду на те, що фактично мотивом для висновку про визначення місця проживання дитини з батьком стала позиція самої дитини, зокрема, те, що дитина виявила бажання поїхати до матері після того, як підросте, а на даний час виявила прихильність проживати з батьком.

Вказаний висновок не містить мотивованого аналізу ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, віку дитини, стану її здоров'я та інших обставини, що мають істотне значення в спірних правовідносинах.

За таких обставин Суд на підставі частини 6 статті 19 Сімейного кодексу України, зважаючи на встановлені в ході розгляду справи обставини, досліджені в сукупності докази, не погоджується з висновком органу опіки і піклування про визначення місця проживання дитини Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, викладеним у листі від 23 березня 2016 року № 7-46-970.

Згідно з пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

В матеріалах справи відсутні належні докази, які б свідчили про існування виняткових обставин, за наявності яких малолітню дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, слід розлучити з його матір'ю ОСОБА_2.

Так, відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, ОСОБА_2 працює в Управлінні Пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області на посаді головного спеціаліста бюджетно-фінансового відділу (Довідка Управління пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області від 10 вересня 2015 року № 2923/06.03 (том 1, а.с 183), за місцем роботи характеризується позитивно (Довідка Управління пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області від 10 вересня 2015 року № 2927//02-01 (том 1, а.с. 182), є співвласником квартири за адресою АДРЕСА_1 (Свідоцтво про право власності на житло від 29 листопада 1993 року (том 1, а.с.227-228), Свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 серпня 2015 року (том 1, а.с.229), Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (том 1, а.с. 230-231), Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 41240124 від 17 серпня 2015 року (том 1, а.с. 232-233), в якій для виховання та розвитку дитини створені належні умови (Акт обстеження умов проживання від 10 вересня 2015 року (том 1, а.с. 184), Акт обстеження житлово-побутових умов від 08 вересня 2015 року (том 1, а.с. 185), ознак наркологічних захворювань у неї не виявлено, на «Д» обліку не перебуває (Довідка Обласного наркологічного диспансеру № 852 від 02 липня 2015 року (том 1, а.с. 211), на обліку у психоневрологічній лікарні не перебуває (Довідка Обласної психоневрологічної лікарні № 3 № 5146 від 24 червня 2015 року (том 1, а.с. 212).

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про наявність негативних характеристик ОСОБА_2 у будь-якій сфері суспільного життя та її нездатність виховувати малолітню дитину.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до викладеної в пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», позиції Верховного Суду України перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Суд також особливо наголошує на тому, що в ході розгляду даної цивільної справи судом не встановлено обставин, які б свідчили про негативну характеристику батька дитини, Відповідача ОСОБА_6 по відношенню до дитини, в той же час при вирішенні даної справи Суд повинен виходити з вимог Принципу 6 Декларації прав дитини, як міжнародно-правового акту в сфері захисту прав дитини.

Врахувавши все вищенаведене в сукупності, ставлення сторін до своїх батьківських обов'язків, те, що, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, є малолітнім хлопчиком, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, який носить імперативний характер, Суд прийшов до висновку, що позовну вимогу про визначення місця проживання дитини з Позивачем, його матір'ю, слід задовольнити та визначити місце проживання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_2.

При цьому, за висновком Суду, передача дитини на виховання та проживання з матір'ю відбувається виключно в інтересах дитини та спрямована на забезпечення реалізації наданих йому чинним законодавством України прав.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Питання щодо судових витрат слід вирішити відповідно до положень статті 88 ЦПК України.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112, 157, 160, 161 Сімейного кодексу України, керуючись ст.ст. 209, 213, 214, 215 ЦПК України, Суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6, треті особи - Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Орган опіки і піклування Бориспільської районної державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, - задовольнити.

2. Розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, зареєстрований 09 лютого 2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 17.

3. Малолітню дитину - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишити на проживання з матір'ю ОСОБА_2.

4. Витрати, пов'язані з реєстрацією розірвання шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану, покласти на Позивача ОСОБА_2.

5. Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 487,20 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення

Суддя Домбровська Г.В.