Справа №478/223/15-ц
пров. №2/478/6/2016
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

14 березня 2016 року Казанківський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючої судді Сябренко І.П.

з участю: секретаря Поліщук С.П.

відповідачів: ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду смт. Казанка цивільну справу за позовною заявою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

В с т а н о в и в:

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, який обґрунтувало наступним.

22 серпня 2007 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», в простій письмовій формі на умовах зворотності, строковості, платності, забезпеченості, цивільно-правової відповідальності та цільового використання уклало з ОСОБА_1 кредитний договір №NKKZGK04040018 на виконання умов якого в той же день передало позичальнику грошові кошти в сумі 30 000 гривень, отримавши, натомість, обов'язок позичальника повернути таку ж суму кредиту частинами згідно графіку погашення не пізніше 21 серпня 2017 року,зі сплатою 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за користування кредитом та винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.

У випадку порушення зобов'язання позичальником він повинен був сплачувати ПАТ КБ «ПриватБанк» проценти за користуванням кредитом в розмірі 3,19 % на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за ним.

На забезпечення виконання, одним з пунктів названого кредитного договору, ОСОБА_1 зобов'язувався передати в іпотеку Банку належне йому на праві власності і придбане на взяті у кредит гроші, житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований по вул. Зої Космодемянської, буд.№34 в смт. Казанка Миколаївської області.

22 серпня 2007 року сторони уклали договір іпотеки, за яким позичальник на забезпечення кредитного договору передав в іпотеку Банку названий будинок.

Взяті на себе обов'язки ПАТ КБ «ПриватБанк» виконало у повному обсязі, надавши відповідачеві кошти, і чекало відповідної добросовісної договірної поведінки від позичальника, про те той, не виконував належним чином взяті на себе обов'язки, у зв'язку з чим станом на 30 грудня 2014 року у нього виникла заборгованість перед кредитодавцем у розмірі 49762 грн. 74 коп., з яких: 32276 грн. 55 коп. заборгованість за тілом кредиту; 9138 грн. 61 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 925 грн. 99 коп. заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 4813 грн. 84 коп. пеня за прострочку виконання кредитного зобов'язання; 250 грн. штраф (фіксована частина) та 2357 грн. 75 коп. штраф (процентна складова).

Посилаючись на відмову відповідача ОСОБА_1 сплатити борг добровільно, Банк просив в рахунок погашення заборгованості за кредитом звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідача, разом з іншими особами, що зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, переданому в іпотеку, за судовим рішенням.

Ухвалою суду від 08.04.2015 року залучено ОСОБА_2, яка також діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_5 до участі у справі в якості співвідповідачів та залучено службу у справах дітей Казанківської районної державної адміністрації в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_7 не зявився, надав суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що в липні 2015 року заборгованість по кредитному договору частково погашено та на те, що додаткова угода №2 до кредитного договору №NKKZGK04040018, якою збільшено розмір відсотків за користування кредитом, не укладалась, просили відмовити в їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутності, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не зявилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили.

Представник третьої особи служби у справах дітей Казанківської районної державної адміністрації - ОСОБА_3 просила відмовити в задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить такого висновку.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку.

Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті) договору, так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменований), проте породжує права та обов'язки його учасників.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 525-526, ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання і вимогами закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами". Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під порушенням зобов'язання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобов'язання є його невиконання і неналежне виконання.

Невиконання зобов'язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов'язання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобов'язання могли утримуватися від їх вчинення.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

При цьому, відповідно до ст.ст. 622, 625 ЦК України боржник, не звільняється від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитного договору та договору іпотеки.

Так, за ст. 33 Закон України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки.

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Матеріалами справи встановлено, 22 серпня 2007 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», в простій письмовій формі на умовах зворотності, строковості, платності, забезпеченості, цивільно-правової відповідальності та цільового використання уклало з ОСОБА_1 кредитний договір №NKKZGK04040018 на виконання умов якого в той же день передало позичальнику грошові кошти в сумі 30 000 гривень 00 копійок, отримавши, натомість, обов'язок позичальника повернути таку ж суму кредиту частинами згідно графіку погашення не пізніше 21 серпня 2017 року, зі сплатою 1,34 % на місяць від суми залишку заборгованості по кредиту за користування ним та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.

У випадку порушення зобов'язання позичальником він повинен був сплачувати ПАТ КБ «ПриватБанк» проценти за користуванням кредитом в розмірі 3,19 % на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за ним.

Порушення позичальником умов кредитного договору, давало Банку право нараховувати пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні (п.п. 4.1. кредитного договору).

На забезпечення виконання зобов'язання, відповідно до п.7.3. названого кредитного договору, ОСОБА_1 зобов'язувався передати в іпотеку Банку належний йому на праві власності житловий будинок №34 з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований по вулиці Зої Космодемянської в смт. Казанка Миколаївської області.

22 серпня 2007 року сторони уклали договір іпотеки, за яким позичальник на забезпечення кредитного договору передав в іпотеку Банку названий будинок.

15 серпня 2013 року сторони уклали додаткову угоду №2 до кредитного договору №NKKZGK04040018 від 22.08.2007 року відповідно до якої сторони дійшли згоди внести зміни до кредитного договору, а саме банк зобовязується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк до 15.06.2025 року включно, у вигляді невідновлювальної кредитної лінії кредиту у розмірі 33922 грн. 68 коп. на купівлю житла, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 21,51% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту. У випадку порушення зобов'язання позичальником він повинен був сплачувати ПАТ КБ «ПриватБанк» проценти за користуванням кредитом в розмірі 4,10 % на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за ним. У випадку порушення позичальником строків по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород він повинен був сплачувати ПАТ КБ «ПриватБанк» неустойку в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених відсотків та винагород.

Взятий на себе обов'язок Банк виконав належним чином, в той час, як ОСОБА_1 свого слова не дотримався.

Отримавши надані Банком гроші, він використав їх за призначенням, проте повертати кредит та вносити плату за користування ним не забажав, внаслідок чого, відповідно до наданого позивачем під час судового розгляду справи розрахунку заборгованості, станом на 30 липня 2015 року у нього виникла заборгованість у розмірі 41 749 грн. 78 коп., з яких: 22248 грн. 61 коп. заборгованість за тілом кредиту; 14471 грн. 30 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 1424 грн. 60 коп. заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 1379 грн. 09 коп. пеня за прострочку виконання кредитного зобов'язання; 250 грн. штраф (фіксована частина) та 1976 грн. 18 коп. штраф (відсоток від суми позову).

Повідомлення Банку з вимогою сплатити борг позичальник проігнорував, у зв'язку з чим той пред'явив зазначений позов, вибравши на захист своїх інтересів названий спосіб, а саме, звернення стягнення на заставлений будинок, пов'язане з виселенням відповідача з займаного житла. Виписані обставини - давали позивачеві право привести у дію механізм дії зазначених статей і вимагати дострокового повернення взятих в кредит грошових сум та сплати заборгованих сум, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За такого, і відповідно до статей 525-526, 546, 553-554, 1048-1050, 1054 ЦК України, Закону України "Про іпотеку", на час розгляду даної цивільної справи судом іпотечний договір є дійсним і таким, що тягне за собою передбачені ним правові наслідки, а тому вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає задоволенню.

Разом з тим, при вирішенні питання про стягнення неустойки слід також врахувати наступне.

За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Виходячи з аналізу ч.2 ст.549 ЦК України, штраф є відповідальністю, яка залежить лише від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання й у часі визначається з настанням однієї з подій як невиконання або неналежного виконання зобовязання. Штраф має разовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобовязання.

За змістом цього зобовязання нарахування процентної (розрахункової) частини штрафу повязано не з певною подією кредитних правовідносин (прострочення платежів), а з фактом звернення з позовом, що не відповідає сутності штрафу як способу забезпечення виконання зобовязання.

Отже, суд вважає обґрунтованим є стягнення штрафу лише в розмірі фіксованої частини - 250 грн.

У зв'язку з цим, на погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ "ПриватБанк" за кредитним договором №NKKZGK04040018 від 22 серпня 2007 року у розмірі 39773 (тридцять дев'ять тисяч сімсот сімдесят три) грн. 60 коп., з яких: 22248 грн. 61 коп. заборгованість за кредитом; 14471 грн. 30 коп. заборгованість за відсотками; 1424 грн. 60 коп., заборгованість за комісією; 1379 грн. 09 коп. пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань; 250 грн. штрафу (фіксована частина) слід звернути стягнення на : житловий будинок №34 з усіма господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташованого по вул. Зої Космодем'янської в смт. Казанка Миколаївської області, належний на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Казанківського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_8 10 серпня 2007 року за р. № 1789, шляхом продажу названого нерухомого майна ПАТ КБ "ПриватБанк" через укладення від свого імені договору купівлі-продажу предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві, за початковою його ціною для його подальшої реалізації, визначеної на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, але на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна в смт. Казанка Миколаївської області на час продажу.

Назначити початкову ціну у грошовому виразі суд позбавлений можливості, оскільки вказана у договорі іпотеки ціна на сьогодні є замалою, а оцінки експерта у справі немає і суд позбавлений можливості її отримання, оскільки жодна із сторін не заявила клопотання про таке.

Що ж до вимоги Банку про надання йому права на отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, то вони задоволенню не підлягають, оскільки більшість з названих вимог знаходяться за межами наданих законом суду повноважень, і фактично спрямована на передачу виключних правомочностей власника сторонній особі, а таке за ст. 41 Конституції України є неприпустимим; а решта - охоплюється вибраним Банком способом звернення стягнення - присудивши який, суд вже надав бажані Банком правомочності і окремо їх підкреслювати необхідності немає.

Не підлягає задоволенню і вимога Банку, як передчасна, і про виселення відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка також діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_5, які проживають в названому будинку.

Відповідно до ст. 47 Конституції України та ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців.

Разом з тим, ч. 1 ст. 40 названого Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

У частинах 2 і 3 названої статі законодавець встановлює певний, обов'язковий для виселення порядок дій Банку, а саме: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язанні на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити їх протягом місяця з дня отримання цієї вимоги.

Якщо мешканці не звільнять житловий будинок чи житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку чи житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 2 ст. 109 ЖК України.

Разом з таким, ч. 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачає і інше, а саме, у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Таким чином, Закон України «Про іпотеку» вже сам по собі містить суперечливі позиції щодо процедури проведення виселення мешканців житлового будинку чи житлового приміщення, оскільки передбачає можливість їх виселення в судовому порядку як під час задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, так і в подальшому, але з дотриманням обов'язкової процедури письмового попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця.

Виходячи із системного аналізу вказаних правових норм можна зробити висновок, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за дотримання певних умов, а саме: прийнято, в установленому законом порядку, рішення про звернення стягнення на житловий будинок або житлове приміщення; протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк мешканці у добровільному порядку не звільняють житловий будинок або житлове приміщення.

Оскільки на час ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні виконання імперавитно-диспозитивних приписів, встановлених ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України, щодо примусового виселення суду мешканців із житлового будинку або житлового приміщення, на які здійснюється звернення як на предмет іпотеки, то такі вимоги на названій стадії не можуть бути задоволені, оскільки на цей момент відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя або нового власника щодо звільнення вказаних житлових приміщень їх мешканцями, в розумінні положень ст. 3 ЦПК України щодо права особи на звернення до суду за захистом прав та інтересів.

Так як по даній справі, рішення про звернення стягнення на спірний будинок в установлений законом спосіб попередньо не приймалося, то вимога про виселення мешканців що в ньому проживають не може бути задоволена.

Більше того, Банк зазначав, що спірний будинок придбано за взяті у кредит грошові кошти, проте доказів цьому Банк не надав, хоча за ст. 60 ЦПК України зобов'язаний був їх надати.

Між тим, названа обставина є дуже важливою для вирішення названої вимоги, оскільки впливає на порядок виселення з будинку, який вже належав іпотекодавцю до укладення кредитного договору.

Так за частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей і це виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

А оскільки в даній справі Банком не було надано доказів тому, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, то неможливо зробити і висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

З наявних у справі кредитного договору та договору іпотеки вбачається, що кредит видано 22 серпня 2007 року, а предмет іпотеки придбано у власність іпотекодавця 10 серпня 2007 року, тобто за дванадцять днів до отримання грошей.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача витрати, повязані зі сплатою судового збору, в розмірі 497 грн. 63 коп.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд

В и р і ш и в :

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка також діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_9, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: служба у справах дітей Казанківської районної державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, - задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № NKKZGK04040018 від 22 серпня 2007 року, укладеним між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 в розмірі 39773 (тридцять дев'ять тисяч сімсот сімдесят три) грн. 60 коп., з яких: 22248 грн. 61 коп. - заборгованість за кредитом; 14471 грн. 30 коп. - заборгованість за відсотками; 1424 грн. 60 коп., - заборгованість за комісією; 1379 грн. 09 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань; 250 грн. штрафу (фіксована частина), звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок №34 з усіма господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташованого по вул. Зої Космодем'янської в смт. Казанка Миколаївської області, належний на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Казанківського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_8 10 серпня 2007 року за р. № 1789, шляхом продажу названого нерухомого майна Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" через укладення від свого імені договору купівлі-продажу названого предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, за початковою його ціною для його подальшої реалізації, визначеної на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, але на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна в смт. Казанка Миколаївської області на час продажу.

В останній частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати, повязані зі сплатою судового збору, в розмірі 497 грн. 63 коп.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Миколаївської області через Казанківський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а відповідачі, які не були присутніми у судовому засіданні можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя