АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2478/16 Справа № 203/5499/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Посунся (Колодяжна) Н.Є.
Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Посунся Н. Є.

суддів Баранніка О.П., Лисичної Н.М.

при секретарі Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2015 року, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вважає оскаржуване рішення законним, таким, що повинне бути залишене без змін, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області (справа № 2-911) від 04 жовтня 2010 року, яке набрало законної сили 16 травня 2011 року, за участю сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_4, встановлено, що 14 листопада 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір цільової позики, згідно якого ОСОБА_3 надала ОСОБА_4 в борг грошові кошти у розмірі 28 000 доларів США, 1000 Євро та 20 000 гривень, що еквівалентно 169 200 грн., по курсу 5,05 грн. за1 долар США та 7,8 гривень за один Євро, для викупу обєкта комунальної власності нежитлового приміщення за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Маршала Малиновського, 6, а позичальниця зобовязалась повернути кошти до 01 березня 2008 року.

На час укладання договору позивач ОСОБА_2 був чоловіком відповідачки ОСОБА_4. В зв*язку з цим, посилаючись у позові на ч.1 ст.36, ст.60, ст.63 СКУ, він зазначає, що половина грошових коштів, які має повернути ОСОБА_4, належать і йому, а тому він має право на оскарження вказаного правочину. При цьому позивач стверджує про недійсність правочину з тих підстав, що ОСОБА_4 договір цільового займу не підписувала, грошей від ОСОБА_3 на виконання оспорюваного договору позики не отримувала, жодних дій щодо визнання договору не здійснювала.

Районний суд, повно та всебічно з*ясувавши обставини справи, вірно застосувавши норми матеріального та процесуального права, прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору цільового займу задоволенню не підлягають.

Так, наведеним вище судовим рішенням від 04 жовтня 2010 року, встановлено, що згідно висновку експерта №70/04/06-134 від 30 квітня 2009 року підпис позичальника ОСОБА_4 на договорі цільової позики від 14 листопада 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виконаний самою ОСОБА_4. Факт підписання ОСОБА_4 договору цільової позики знайшов своє підтвердження у судовому засіданні наявними в матеріалах доказами. Вказане рішення залишене без змін Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Дана норма процесуального закону позбавляє суд права перевіряти фактичні обставини, встановлені рішенням іншого суду відносно особи, яка бере участь у даній справі. За таких обставин райсудом обгрунтовано було відмовлено у клопотанні позивача про проведення почеркознавчої експертизи щодо визначення належності підпису ОСОБА_4 у спірному договорі позики.

Одночасно судом було розглянуто посилання позивача на кримінальне провадження, в рамках якого інша експертиза підтвердила, що підпис у спірному договорі вчинений не ОСОБА_4, а іншою особою, та дана правильна відповідь, згідно якої - обставини встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, не можуть бути спростовані матеріалами досудового розслідування.

Згідно матеріалів витребуваної апеляційним судом для огляду цивільної справи № 2-5705/11 за позовом ОСОБА_2В до ОСОБА_4 про виділення частки із майна, що є у спільній сумісній власності, де рішенням суду від 21.02.2012. його позов задоволено, вбачається, що вже у 2011році ОСОБА_2 було відомо про судове рішення від 04.10.2010., після чого він ініціював поділ сумісного з дружиною майна. А тому його твердження в апеляційній скарзі про його обізнаність тільки у 2014році про наявність у дружини боргу перед ОСОБА_3 та про те,що підпис у спірному договорі виконаний не його дружиною, - є голослівними.

На підставі наведеного, зокрема, судового рішення, яким встановлений факт наявності у дружини позивача боргу перед ОСОБА_3 В,. вимог ст.61 ЦПКУ, - доводи у скарзі про недослідженість судом доказів, незадоволення клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, відсутність волевиявлення ОСОБА_4 на укладення договору цільового займу, - не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала чинна з моменту проголошення, може бути оскаржена у 20-денний строк у касаційному порядку.

Головуючий Н.Є. Посунся

Судді: О.П. Бараннік

ОСОБА_5