Справа № 308/5318/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючої-судді - ОСОБА_1,

при секретарі Турецька Я.П.

з участю:

представника позивача ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_6 про стягнення завданої моральної шкоди за порушення немайнових прав,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_6 про стягнення завданої моральної шкоди за порушення немайнових прав в сумі 15 000, 00 гривень. Мотивуючи свої вимоги вказує на те, що моральна шкода була заподіяна відповідачем ОСОБА_3 внаслідок незаконного розміщення та розповсюдження 05.03.2015 року у газеті Сила народного контролю за №2 (3) на першій сторінці до опублікованої статті Сімейний бізнес чиновників Чопської влади фотографії із її зображенням . Вказує, що розповсюдження фотографії із її зображенням без її згоди порушувало її немайнові права, право на повагу до приватного життя і мало в наступному для неї негативний характер, оскільки розповсюдження фотографії із її зображенням призвело до негативних наслідків для сімейного життя, сварок в сімї та фактичного припинення між нею та чоловіком подружніх стосунків, а також виставлення її у негативному світлі перед мешканцями м. Чоп . Внаслідок таких дій відповідача, їй була завдана моральна шкода у вигляді моральних страждань, наявності емоційного стресу, негативних переживань.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_5 підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позові. При цьому позивач наполягала в судовому засіданні на тому, що не надавала відповідачу згоду на розміщення та розповсюдження фотографії з її зображенням. Зауважила, що вона була знята на фото відповідачкою по справі ОСОБА_3 під час їх спільного відпочинку на закритому корпоративі в 2009 р. або в 2010р. Зазначила суду, що вона не є посадовою особою, не є державним службовцем, а опублікований матеріал у статті в газеті Сімейний бізнес чиновників Чопської влади , до якої розміщена фотографія із її зображенням, не має до неї відношення. Вказує, що розповсюдження фотографії із її зображенням без її згоди є порушенням права на приватне життя і внаслідок таких дій відповідача, їй була завдана моральна шкода, що полягає в тому, що через розповсюдження фотографії із її зображенням погіршились відносини в сімї, чоловік звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, а також перенесла емоційний стрес, негативні переживання.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав , просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в їх задоволенні з підстав та мотивів викладених у письмових запереченнях . Зокрема вважає позовні вимоги недоведеними та вказала, що відсутні докази понесених позивачкою душевних страждань, погіршення стану здоров'я позивачки внаслідок розповсюдження фотографії. Зокрема вказує на те, що відсутні докази, що саме позивач зображена на поширеній друкованим виданням світлині.Вказала на те, що вона працювала у Чопській міській раді , фотографувала всіх на публічних заходах корпоративах, позивач по справі є публічною особою, а фотознімок не відноситься до особистого життя позивача по справі. Фотосвітлина з приводу якої виник спір виготовлена на публічному заході 19 вересня 2009 року і поширена серед необмеженої кількості осіб у вересні 2009 року, в тому числі з дозволу позивачки.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в їх задоволенні з підстав та мотивів викладених у письмових запереченнях. Вказала на те, що позивач не зазначила, в чому полягає завдана їй шкода. Відповідач по справі ОСОБА_3 мала згоду на розповсюдження даного фотознімку і інших, через загальнодоступну мережу Чопської міської ради, доступ до якої мали усі працівники міськради, які мали можливість отримувати свої фотографії шляхом їх копіювання і завантаження у цифровому форматі і завантажувались у мережу за їх вільною згодою. Первинне поширення фотосвітлини із зображенням позивача відбулось в 2009 році, а тому повторне розповсюдження фотографії в друкованому засобі масової інформації не може вважатись як протиправні дії. Вважає, що відсутня протиправна поведінка відповідача ОСОБА_3 Вважає, що позивач ОСОБА_5 є публічною особою, оскільки займає посаду секретаря - Чопського міського голови, виконує функції з організації прийому громадян у приймальні Чопської міської ради, оплата праці позивача відбувається за рахунок місцевого бюджету, а отже межі цікавості до публічного життя публічних осіб є ширшими, ніж у інших пересічних осіб. Обов'язки засобів масової інформації висвітлювати факти життя чиновників та їх оточення. Представник відповідача вказує на відсутність причинно-наслідкового зв'язку між поведінкою відповідача та шкодою, що мала місце у позивача. Вважає, що позивач належними доказами не підтвердила завдану їй шкоду, а твердження позивача про негативні наслідки для її сімейного життя вважає надуманими, свідченням чого вважає те, що чоловік позивачки ОСОБА_6 звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу не оплатив судовий збір за позовні вимоги та відкликав позов до відкриття провадження у справі у зв'язку із примиренням з дружиною.

Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6 в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, причини неявки суду не повідомив.

Так, в судовому засіданні був допитаний свідок за клопотанням відповідача - ОСОБА_7, який суду надав показання про те, що працював в Чопській міській раді і позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_3 були його колегами по роботі. ОСОБА_3 його фотографувала і передавала фотознімки особисто, відсилала їх на електрону пошту. Підтвердив, що в Чопській міській раді була загальнодоступна комп'ютерна мережа за допомогою якої вони обмінювались інформацією та фотознімками.Вказав, що був присутній на корпоративі під час якого ОСОБА_3 зняла на фото ОСОБА_5, яка не заперечувала проти знімання її на фото.

Так, в судовому засіданні була допитана свідок за клопотанням позивача - ОСОБА_8, яка суду надала показання про те, що є міським головою м. Чоп. Відповідач по справі ОСОБА_3 є колишнім працівником Чопської міської ради. В 2009 році проводили корпоратив з приводу святкування дня місцевого самоврядування і ОСОБА_3, яка мала звичку ходити з фотоапаратом і всіх фотографувати, зняла на фото ОСОБА_5 Також на фото є зображення ОСОБА_9. Їй відомо , що розповсюдження даного фотознімку негативно вплинуло на відносини між позивачем по справі та її чоловіком, у них склались напружені відносини, що призвело до того, що чоловік ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Так, в судовому засіданні була допитана свідок за клопотанням позивача - ОСОБА_10, яка суду надала показання про те, що працює секретарем Чопської міської ради, відповідач ОСОБА_3 була її колегою по роботі, а з позивачем ОСОБА_5 колеги по роботі. В 2009 році вони проводили закритий корпоратив з приводу святкування дня місцевого самоврядування і вона була свідком того, як під час святкування ОСОБА_3 зняла на фото ОСОБА_5, яка на прохання ОСОБА_3 встала біля ОСОБА_9. У поштовій скриньки вона отримала газету, в якій розміщено фотознімок із зображенням ОСОБА_5 та ОСОБА_9. Підтвердила, що ОСОБА_3 всі фотознімки завантажувала у комп'ютерну мережу і в 2009 році, після святкування дня місцевого самоврядування, вони на роботі проглядали фотознімки , які були завантажені у мережі. Їй відомо, що ОСОБА_5 не надавала згоду на розповсюдження фотографії із своїм зображенням.

Так, в судовому засіданні був допитаний свідок за клопотанням позивача - ОСОБА_9, який суду надав показання про те, що працював заступником міського голови м. Чоп з комунальних питань. Позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_3 були його колегами по роботі. Йому відомо, що в газеті було розміщено фотознімок з його зображенням і зображенням позивача ОСОБА_5 Вказаний фотознімок був зроблений ОСОБА_3 на корпоративі з приводу святкування дня місцевого самоврядування . Йому відомо, що ОСОБА_3 завантажувала всі фотографії в єдину комп'ютерну мережу, однак фотознімок, з приводу якого виник спір вперше побачив у газеті і йому не відомо чи був вказаний фотознімок завантажений у комп'ютерну мережу.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, заперечення відповідача, представника відповідача, покази свідків, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3, будучи засновником, головним редактором та видавцем газети Сила народного контролю у газеті Сила народного контролю за №2 (3) від 05.03.2015 року на першій сторінці опубліковала матеріал у статті під назвою Сімейний бізнес чиновників Чопської влади до якої розмістила фотографію із зображенням позивача ОСОБА_5 з особою чоловічої статі.

Відповідач ОСОБА_3 у відповідності до ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надала суду доказів щодо наявності згоди позивача на розміщення і розповсюдження фотознімку із своїм зображенням.

Статтею 269 ЦК України встановлено, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом, не мають економічного змісту, тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав, якими фізична особа володіє довічно.

Основні положення, які регулюють відносини між особою, яка зображена на фотографії та особою (-ми), які збираються публічно показати, відтворити та(або) поширити фотографію, на якій зображено таку особу, є положення статтей 307-308 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом.

Частиною 1 статті 308 ЦК України визначено, що фотографія, інші художні твори, на яких зображено фізичну особу, можуть бути публічно показані, відтворені, розповсюджені лише за згодою цієї особи, а в разі її смерті - за згодою осіб, визначених частиною четвертою статті 303 цього Кодексу.

Аналіз наведеної норми права вказує на те, що охороні підлягає право фізичної особи на зображення, а саме на охорону інтересів зображеної фізичної особи.

Таким чином, вказана вище норма забороняє вчинення без отримання згоди особи таких трьох дій: публічно показувати, відтворювати та поширювати.

Отже на законодавчому рівні закріплено гарантію, що ''без згоди'' така фотографія не буде публічно показана, відтворена, та розповсюджена. Форма такої ''згоди'', процедура її запиту та отримання, строк її дії та таке інше, законодавчо не встановлені.

Така заборона кореспондує із закріпленими у Цивільному кодексі України правами особи на індивідуальність (ст. 300 ЦК України), на повагу до її гідності та честі (п. 1 ст. 297 ЦК України), на недоторканність своєї ділової репутації (п. 1 ст. 299 ЦК України), на особисте життя (п. 1 ст. 301 ЦК України), на збереження у таємниці обставин свого особистого життя (п. 3 ст. 301 ЦК України).

Крім того, законодавець у п. 1. ст. 303 ЦК України, фотографії відніс до особистих паперів фізичної особи (на рівні із документами, щоденниками тощо), беззаперечно визначивши за такою особою право власності на них. Оскільки, як було зазначено вище, фотографію можна розглядати у двух аспектах: хто її зробив (автор твору) та хто на ній зображений, вважаю, що до особистих паперів можна віднести за будь-яких обставин усі такі фотографії. Це може бути підтверджено Законом України «Про інформацію», ст. 27 встановлює, що матеріальна форма одержання, зберігання, використання і поширення інформації шляхом фіксації її на папері документом.

Згідно ст. 303 ЦК України особисті папери (документи, фотографії, щоденники, інші записи, особисті архівні матеріали тощо) фізичної особи є її власністю.

Ознайомлення з особистими паперами, їх використання, зокрема шляхом опублікування, допускаються лише за згодою фізичної особи, якій вони належать.

Якщо особисті папери фізичної особи стосуються особистого життя іншої особи, для їх використання, у тому числі шляхом опублікування, потрібна згода цієї особи.

З аналізу вказаних статей вбачається, що особисті немайнові права кожної особи захищені законом і кожен має право на їх охорону. Фотографія особи належить до її особистих немайнових прав, а її показ чи розповсюдження можливе лише при наявності на це згоди.

Порушення заборони на оприлюднення та подальше використання зображення фізичної особи без її на це згоди спричиняє виникнення у такої фізичної особи права на застосування передбачених цивільним законодавством способів захисту порушеного права.

Таким чином, особисте немайнове право фізичної особи на зображення в силу ч. 1 ст. 308 ЦК України підлягає захисту лише у разі використання такого зображення фізичної особи без її на це згоди.

Отже, оскільки позивач не давала відповідачу згоди на розповсюдження , відтворення свого зображення у друкованому засобі масової інформації , то таке розповсюдження її зображення, в силу ч.1 ст.308 ЦК України, є незаконним.

Доводи відповідача та представника відповідача про те, що позивач має особливий статус і відноситься до публічної особи , а отже і межі цікавості до публічного життя публічних осіб є ширшими, ніж у інших пересічних осіб , на думку суду не заслуговують на уваги виходячи з наступного.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_5 працює у Виконавчому комітеті Чопської міської ради на посаді секретаря керівника з 17.01.2007 року, що стверджується довідкою №47 від 09.07.2015 року (а.с.46).

Національне законодавство не розкриває визначення поняття «публічна особа».

Зміст поняття «публічна особа» розкривають деякі міжнародні джерела.

Зокрема, у резолюції № 1165(1998) парламентської асамблеї ради Європи про право на недоторканість приватного життя, публічними фігурами є ті особи, які обіймають державну посаду і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль в громадському житті, чи то в галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи будь-якій іншій сфері.

Правовий аналіз наведеного вказує на те, що особа стає публічною завдяки досягненням на ниві політики, науки, спорту ,мистецтва, тощо, тобто своєї суспільної діяльності.

Варто зазначити, що у п.12 Асамблея наголошує, що право на приватність, яке закріплене у статті 8 Європейської конвенції з прав людини повинно захищати приватне життя особи не лише від втручання влади, але й від подібних дій з боку інших осіб чи інститутів, зокрема ЗМІ.

Разом з тим, відповідно до Випуску 1 '' Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності '' Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 336 від 29.12.2004 року - секретар керівника ( організації, підприємства, установи) відноситься до категорії технічних службовців.

Аналіз його завдань та обовязків, а також функціональних обовязків секретаря керівника з якими ознайомлена позивач ОСОБА_5 22.04.2013 року, що містяться при матеріалах справи не дає підстави вважати позивача ОСОБА_5 публічною особою.

Аналізуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що розповсюдження відповідачем фотографії, із зображенням ОСОБА_5 з особою чоловічої статті без її згоди, шляхом її розміщення у статті під назвою Сімейний бізнес чиновників Чопської влади у газеті Сила народного контролю за №2 (3) від 05.03.2015 року є порушенням особистих немайнових прав позивача.

Частиною 1 ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено право особи на вільне поширення інформації та ідей. Проте, частиною другою вказаної норми передбачена можливість обмеження цього права на підставі закону з легітимною метою за умови, що таке обмеження є необхідним у демократичному суспільстві.

Крім того, ст. 8 Конвенції у першій частині встановлює права на повагу до приватного життя, сімейного життя, житла і кореспонденції.

Відповідно до ч.2 ст. 276 ЦК України - якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.

Відповідно до ст. 280 ЦК України - якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р., «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних наслідків, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Поскільки неправомірними діями відповідача були завдані моральні страждання та психологічні переживання позивачці, і факт спричинення позивачу ОСОБА_5 моральної шкоди знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до переконання , що між вказаними незаконними діями відповідача та нанесенням моральної шкоди є причинно-наслідковий зв'язок, а відтак, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди , суд враховує глибину моральних та душевних страждань позивачки, тривалості цих страждань, їх характер, характер правопорушення допущеного відповідачем та виходячи з принципу розумності, виваженості і справедливості, суд приходить до висновку, про можливість стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 1500,00 гривень , в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, що на думку суду буде відповідати засадам розумності та справедливості, а отже позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

З огляду на викладені положення чинного законодавства, з урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягать до часткового задоволення з підстав та мотивів викладених вище.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України - якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Статтею 79 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати пов'язані з розглядом справи, зокрема витрати на правову допомогу та на проведення судових експертиз.

Згідно норм ст.79 ЦПК України до судових витрат належать зокрема витрати на правову допомогу. Розмір витрат повязаних з правовою допомогою розраховується у відповідності до положень ЗУ Про граничний розмір компенсацій витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах від 20.12.2011р. Згідно ст. 1 вказаного закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У п. п. 47, 48 Постанови Пленуму № 10 від 17 жовтня 2014 р. «Про застосування законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 ро-ку № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,42,56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на пра-вову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті79, статтях84,88,89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що 05.05.2015 року та 02.06.2015 року між ОСОБА_5 та адвокатом ОСОБА_2 були укладені договора про надання адвокатських послуг./а.с. 23-24,26-27/

На підтвердження понесених витрат позивачем на правову допомогу , ОСОБА_2 в судовому засіданні 16.07.2015 року надав : акт приймання виконаних робіт від 16.07.2015 року по договору про надання адвокатських послуг від 05.05.2015 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру про оплату наданих послуг № 04/15 від 17.07.2015 року в сумі 4000,00 грн. ( а.с. 43,44) ОСОБА_9 зазначити, що вказані докази до суду були надані 16.07.2015 року , а квитанція до прибуткового касового ордеру про оплату наданих послуг № 04/15 видана 17.07.2015 року.

В ході судового розгляду , представник позивача ОСОБА_2 надав до суду : акт приймання виконаних робіт від 28.10.2015р. по договору про надання адвокатських послуг від 05.05.2015 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру про оплату наданих послуг № 05/15 від 16.07.2015 року в сумі 4000,00 грн.. ( а.с. 90,91) Таким чином до суду надано дві квитанції до прибуткового касового ордеру про оплату наданих послуг № 04/15 видана 17.07.2015 року та № 05/15 від 16.07.2015 року, що викликає сумнів у суда щодо оплати позивачем послуг. Інших доказів на підтвердження оплати позивачем наданих послуг до суду не надано. Зважаючи на викладене суд приходить до висновку що, вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь витрат на правову допомогу в сумі 4000,00 гривень не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 269, 276,280, 303,307-308 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 212-215, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_6 про стягнення завданої моральної шкоди за порушення немайнових прав задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 1500,00 гривень (одна тисяча пятсот гривень, 00 копійок) в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору в розмірі 15,00 грн. (пятнадцять гривень, 00 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1