Ухвала

іменем україни

16 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Колодійчука В.М., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом прокурора Володимирецького району Рівненської області в інтересах комунального закладу «Володимирецька центральна районна лікарня» до ОСОБА_1 про стягнення витрат на лікування потерпілого від злочину, за касаційною скаргою першого заступника прокурора Рівненської області на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 16 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 26 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року прокурор Володимирецького району Рівненської області звернувся до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 22 червня 2014 року о 17 год. 30 хв. в с. Воронки Володимирецького району Рівненської області, а саме: на туристичній базі відпочинку «Вулик», ОСОБА_1, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, в ході конфлікту умисно наніс удар скляною пляшкою в область голови ОСОБА_2, внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження, з якими 24 червня 2014 року звернувся за медичною допомогою та був госпіталізований до комунального закладу «Володимирецька центральна районна лікарня» (далі - КЗ «Володимирецька ЦРЛ»).

У період з 24 червня по 21 липня 2014 року ОСОБА_2 проходив лікування у травматологічному та неврологічному відділеннях зазнаного закладу охорони здоров'я.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 24 червня 2014 року у ОСОБА_2 виявлено тілесні ушкодження у вигляді тяжкої непроникаючої черепно-мозкової травми, забою головного мозку, ефалічного вираженого церебростенічного синдромів, забійної рани лобної ділянки зліва. Вказані тілесні ушкодження виникли внаслідок дії тупого предмету, можливо, внаслідок ударів рукою, ногою або скляною пляшкою та могли утворитися у вказаний в обставинах термін і належать до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили довготривалий розлад здоров'я.

Постановою старшого прокурора прокуратури Володимирецького району Рівненської області від 05 лютого 2015 року було закрито кримінальне провадження за фактом нанесення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень ОСОБА_2 на підставі заяви останнього про відмову від підтримання обвинувачення.

Посилаючись на те, що за час перебування потерпілого ОСОБА_2 на стаціонарному лікуванні травматологічного та неврологічного відділень КЗ «Володимирецька ЦРЛ» у вказаний період, було затрачено грошові кошти в сумі 2 833 грн 74 коп., які позивач просив сягнути з ОСОБА_1 на користь КЗ «Володимирецька ЦРЛ».

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 16 червня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 26 серпня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі перший заступник прокурора Рівненської області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 22 червня 2014 року близько 17 год. 30 хв. в с. Воронки Володимирецького району Рівненської області, а саме: на туристичній базі відпочинку «Вулик», в ході конфлікту ОСОБА_1 умисно наніс один удар скляною пляшкою по голові ОСОБА_2, внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження, з якими 24 червня 2014 року звернувся за медичною допомогою.

Відповідно до медичної картки стаціонарного хворого КЗ «Володимирецька ЦРЛ» у період з 24 червня по 21 липня 2014 року ОСОБА_2 проходив лікування у травматологічному та неврологічному відділеннях вказаного закладу охорони здоров'я.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 24 червня 2014 року отримані ОСОБА_2 тілесні ушкодження у вигляді тяжкої непроникаючої черепно-мозкової травми, забою головного мозку, ефалічного вираженого церебростенічного синдромів, забійної рани лобної ділянки зліва відповідно до п. 2.2.2. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 17 січня 1995 року № 6, належать до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили довготривалий розлад здоров'я.

Постановою старшого прокурора прокуратури Володимирецького району Рівненської області від 05 лютого 2015 року кримінальне провадження, відкрите 22 червня 2014 року за фактом нанесення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень ОСОБА_2, було закрито у зв'язку із відмовою потерпілого від підтримання обвинувачення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що з особи на користь закладу охорони здоров'я можна стягнути витрати на лікування потерпілого від злочину лише тоді, коли особу визнано винною за рішенням суду, а оскільки ОСОБА_2 відмовився від підтримання обвинувачення, вина ОСОБА_1 у заподіянні потерпілому тілесних ушкоджень, внаслідок отримання яких він перебував на стаціонарному лікуванні у КЗ «Володимирецька центральна районна лікарня», є недоведеною.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте ухвала апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

За положеннями ст. 1206 ЦК Україниособа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Отже, закриття кримінального провадження - це закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу обставин, що виключають кримінальне провадження, або наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності.

До нереабілітуючих підстав (тобто тих, які не знімають підозру, але звільняють від кримінальної відповідальності) відносяться такі, які вказані в п. п. 5-7 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою старшого прокурора прокуратури Володимирецького району Рівненської області від 05 лютого 2015 року було закрито кримінальне провадження, що було порушено 22 червня 2014 року за фактом нанесення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень ОСОБА_2, у зв'язку з відмовою потерпілого від обвинувачення (п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України), тобто з нереабілітуючих обставин.

Переглядаючи рішення районного суду, апеляційний суд у порушення вимог ст. 303 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не врахував, що закриття кримінального провадження відбулося з нереабілітуючих обставин, 10 грудня 2014 року ОСОБА_1 було повідомлення про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, а отже, останній як особа, яка вчинила злочин, зобов'язаний відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого ОСОБА_2, яке останній проходив внаслідок отриманих тілесних ушкоджень в результаті його протиправних дій.

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, проте, не врахувавши доводів апеляційної скарги, залишив без змін рішення суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Рівненської області задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 26 серпня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

В.М.Колодійчук

О.В.Умнова