Справа № 461/6356/15 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/668/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря Куцика І.Б.,

з участю представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном та демонтаж самовільно зведеної стіни,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10 листопада 2015 року вищезазначений позов задоволено.

Суд зобовязав ОСОБА_3 та ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні права користування частиною квартири №23 в будинку 14 на вул. Війтовича у місті Львові, яка належить ОСОБА_5.

Суд зобовязав ОСОБА_3 та ОСОБА_2 демонтувати самовільно замурований вхід до санвузла та відновити вбиральню, площею 0,8 кв.м., відєднавши від квартири №26 в будинку 14 на вул. Війтовича у місті Львові.

Суд стягнув з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 в рівних частках витрати на оплату судового збору в розмірі 243,60 грн., тобто по 121,80 грн. з кожного.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_4

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Представник апелянтів зазначає, що суд першої інстанції не дослідив поданої ним письмової домовленості між гр. ОСОБА_6 та відповідачами у справі, відповідно до якої ще у 2012 році відповідачі повністю компенсували гр. ОСОБА_6 її витрати щодо облаштування нового санітарного вузла, а гр. ОСОБА_6, своєю чергою, надала відповідачам право на використання її старого санітарного вузла, який є відокремленим від її квартири приміщенням та має спільну стіну з квартирою відповідачів.

Представник апелянтів звертає увагу на те, що згідно з п. 7 договору дарування квартири №23 в будинку 14 на вул. Війтовича у місті Львові від 08 липня 2014 року дарувальник ОСОБА_6 зазначає, що самовільних переобладнань в даній квартирі немає і внаслідок укладення договору не буде порушено прав та законних інтересів третіх осіб, тобто на момент дарування цієї квартири її складова частина, а саме - санітарний вузол був у користуванні відповідачів, а отже перед укладенням цього договору позивач повинна була якимсь чином узгодити дане питання, чого зроблено не було.

Апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення ОСОБА_5, представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_4, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з таких підстав.

Судом встановлено, що квартира №23 в будинку № 14 на вул. Війтовича у м. Львові належить на праві власності ОСОБА_5, що підтверджується договором дарування квартири від 08.07.2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу № 202, де зазначено, що загальна площа квартири 12,2 кв.м. (а.с.4).

Відповідно до технічної характеристики в технічному паспорті квартири за адресою: м. Львів, вул. Війтовича, 14/23, квартира складається з однієї кімнати, житловою площею 11,4 кв.м., вбиральні (поєднаної) 0,8 кв.м. Загальна площа квартири - 12,2 кв.м. (а.с.38).

06.04.2015 року комісією в складі головного інженера ЛКП «Цитадель-Центр» ОСОБА_7, майстра по поточному ремонті житлового фонду ОСОБА_8 складено акт обстеження будинку №14 на вул. Війтовича у м. Львові. Під час обстеження виявлено, що власниками квартири №26 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 самовільно зайнято приміщення санвузла квартири №23, що належить ОСОБА_5 (а.с.6).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив з того, що власниками квартири № 26 в будинку № 14 на вул. Війтовича у м. Львові ОСОБА_2 та ОСОБА_3 протиправно порушується право власності та користування квартирою №23 у зазначеному будинку, яка належить на праві власності ОСОБА_5

Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 зазначено, що відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте, при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Пунктами 2, 5, 6 частини 1 статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно з ч.1 ст.12, ч.1 ст.13 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Нормами ч.1 ст.15, ч.1 ст.20, ч.1 ст.317, ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; право на захист особа здійснює на свій розсуд; власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що доводи представника відповідачів про те, що між колишньою власницею квартири № 23 ОСОБА_6 та власниками квартири №26 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була домовленість про користування останніми санітарним вузлом, який є частиною квартири № 23 в будинку № 14 на вул. Війтовича у м. Львові, є такими, що суперечать згаданим нормам законів і не мають правового значення для вирішення справи по суті.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються наведеним вище та на висновки суду не впливають.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

При цьому, згідно з ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам у справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні й апеляційну скаргу на оскаржене рішення необхідно відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_9