Справа № 345/3299/15-ц
Провадження № 22-ц/779/243/2016
Головуючий у 1 інстанції Гавриленко В. Г.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Горблянського Я.Д.

суддів: Ковалюка Я.Ю., Матківського Р.Й.

секретаря: Петріва Д.Б

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_2» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_2» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ОСОБА_4 на рішення Калуського міськрайонного суду від 30 жовтня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

В серпні 2015 року представник ПАТ «ВіЕйБі банк» звернувся в суд із зазначеним позовом посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору від 11.02.2011 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 15 000 грн. на термін до 11.02.2014 року зі сплатою відсотків за встановленими умовами. У зв'язку з порушенням зобов'язань станом на 11.08.2015 року виникла кредитна заборгованість в розмірі 40345,26 грн., яку банк просив стягнути з відповідача.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 30.10.2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованість за договором банківського обслуговування №BL_ЖГ00012483 від 11.02.2011 року в розмірі 8690,29 грн. та 243,60 судового збору в дохід держави. В решті позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного зясування усіх фактичних обставин справи, ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу.

Апелянт зокрема посилається на те, що відповідно до п.6.4 Кредитного договору договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань. Станом на 11.02.2014 року відповідач не виконав взятих на себе зобовязань по поверненню кредиту, а отже між сторонами продовжують діяти кредитні зобовязання та нараховуватись відсотки за користування кредитом. Згідно з доданим до позовної заяви розрахунком пеня за несвоєчасне виконання зобовязань по поверненню кредиту, сплаті відсотків та комісії розрахована станом на 11.08.2015 року в розмірі 31 654,97 грн., а тому рішення в частині відмови в стягненні цієї суми є неправомірним. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, як отримувач та розпорядник коштів Державного бюджету України, набув права кредитора ПАТ «ВіЕйБі Банк». Ухилення боржником ОСОБА_3 від сплати заборгованості за кредитним договором призведе до штучного зменшення ліквідаційної маси, що порушить права держави в особі фонду, інших кредиторів банку, спричинить невиправдані видатки з державного бюджету, а також збитки для держави в особливо великих розмірах.

Апелянт просив оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні стягнення пені скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити цю позовну вимогу.

Сторони в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, тому апеляційну скаргу слід розглянути у відсутності сторін та прийняти рішення по наявних у справі доказах.

Вислухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам законодавства оскаржуване рішення відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконав умови кредитного договору, в звязку з чим виникла заборгованість, яка складається з заборгованості по поверненню кредиту в розмірі 6864,52 грн., 1290,67 грн. по сплаті відсотків, 535,10 грн. по сплаті комісії, яку слід стягнути на користь банку. Відмовляючи в задоволенні решти позову, суд застосував наслідки спливу строку позовної давності до вимог про стягнення пені за кредитним договором.

Рішення в частині задоволення позовних вимог сторонами не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного розгляду.

Переглядаючи справу в оскаржуваній частині, колегія вважає, що таке ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Встановлено, що між сторонами 11.02.2011 року укладений кредитний договір № BL_ЖГ00012483 відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 15 000 грн. на строк до 11.02.2014 року, зі сплатою за користування кредитом під 20% річних. (а.с.11).

Відповідно до умов договору, укладеного між сторонами, (п.п. 4.3.) розмір пені за прострочення виконання грошового зобов'язання визначений у розмірі 0,50 % від суми простроченого платежу.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах № 6-190цс14 від 21 січня 2015 року, № 6-32цс14 від 10 вересня 2014 року, № 6-125цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-125цс14 від 17 вересня 2014 року).

Відповідно до вимог ст.259 ЦК України сторони не досягли домовленості щодо збільшення строку позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що строк дії кредитного договору визначений 11.02.2014 року, таким чином строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій відповідно до вимог ЦК України 11.02.2015 року. Оскільки банк звернувся до суду тільки в серпні 2015 року, а ОСОБА_3 надав письмову заяву до суду про застосування наслідків пропущення строку позовної давності, то суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні цих вимог.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обставини справи з'ясовано всесторонньо і повно та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, обґрунтованості якого доводи апеляційної скарги не спростовують.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до ухвали судді апеляційного суду від 23.12.2015 року апелянту відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення, а тому з ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ОСОБА_4 слід стягнути 268 грн. на користь державного бюджету.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 82, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_2» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 30 жовтня 2015 року залишити без зміни.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_2» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ОСОБА_4 268 грн. судового збору в спеціальний фонд Державного бюджету України за наступними реквізитами:

Отримувач УДКСУ у м. Івано-Франківську;

Код ЄДРПОУ отримувача37952250;

Банк отримувача ГУДКСУ в Івано-Франківській області;

Код банку отримувача (МФО) 836014;

Рахунок отримувача 0002;

Код класифікації доходів бюджету 22030001

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

ОСОБА_5

ОСОБА_6