У Х В А Л А

6 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Охрімчук Л.І., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення збитків,

встановила:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 9 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 15 жовтня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача збитки у розмірі 250 129, 79 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у позові про солідарне стягнення із відповідачів збитків, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 540, 541 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій виходив із того, що відповідачі не виконали умови договору в частині усунення недоліків у додатках до договору та підтверджуючих їх первинних документах, а також в частині відшкодування збитків, які виникли внаслідок пред'явлення третіми особами до товариства боргових та інших вимог, відсутності основних засобів внаслідок чого, позивач поніс збитки в розмірі 250 129,79 грн.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 28 січня 2015 року суд касаційної інстанції залишаючи в силі рішення судів попередніх інстанцій виходив із того, що суди врахувавши положення укладеної сторонами інвестиційної угоди дійшли до обгрунтованого висновку про стягнення з ТОВ «Систем-Інвест» на користь особи кошти вартості проінвестованої ним загальної площі об'єкта інвестування. Оскільки ні Законом, ні укладеною сторонами інвестиційною угодою не передбачено солідарної відповідальності ПАТ «АКБ «Київ» та ТОВ «Систем-Інвест». Таким чином, вимоги особи про солідарне стягнення з ПАТ «АКБ «Київ» та ТОВ «Систем-Інвест» та на користь особи вартості фактично проінвестованої загальної площі не ґрунтується на Законі. За умовами інвестиційної угоди обов'язок повернення вартості фактично проінвестованої загальної площі об'єкта інвестування належить саме ТОВ «Систем-Інвест». Суди правильно врахували положення укладеної сторонами інвестиційної угоди та дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з ТОВ «Систем-Інвест» на користь ОСОБА_1 вартості проінвестованої ним загальної площі об'єкта інвестування.

- від 12 лютого 2014 року суд касаційної інстанції скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції виходив із того, що відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Предмет зобов'язання у даній справі - повернення отриманих відповідачем на підставі розписок грошових коштів, які можуть бути поділенні в натурі. Крім того, відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи те, що спірна сума коштів може бути поділена в натурі, а рівність майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя презумується, висновок суду апеляційної інстанції про можливість солідарного стягнення з колишнього подружжя суми боргу ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до ухвалення судом незаконного рішення у справі.

- від 18 червня 2014 року суд касаційної інстанції скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив із того, що суди встановивши, що квартира належить відповідачам на праві власності, а між комбінатом комунальних послуг та особою було укладено договір про надання послуг з обслуговування будинку та надання комунальних послуг і цей договір має виконуватись належним чином відповідно до його умов, не з'ясували, у якій власності перебуває квартира - спільній сумісній чи частковій, не перевірили, чи всі відповідачі є власниками квартири та у якій частині кожний з них відповідає за зобов'язаннями зі сплати комунальних послуг, не перевірили умови договору щодо зобов'язань кожного з відповідачів по його виконанню, не з'ясували, які їх права та обов'язки. А покладаючи солідарну відповідальність зі сплати за послуги з водопостачання на всіх відповідачів, не врахували тих обставин, що згідно з законом така відповідальність може бути встановлена законом або договором, а посилання на статтю 64 ЖК України, яка регулює відносини, що виникають із договору найму житлового приміщення у будинках державного та громадського житлового фонду, зробили передчасний висновок про солідарну відповідальність відповідачів. Не врахували, що квартира, у якій проживають відповідачі, є приватною власністю і їх зобов'язання регулюються нормами цивільного права та статтею 156 ЖК України, а відтак не з'ясували, хто і в якій частині повинен нести відповідальність за зобов'язаннями, та чи передбачена законом або договором їх солідарна відповідальність, не встановили, які норми матеріального права регулюють відносини, що склались між сторонами, ухвалили передчасне рішення з порушенням норм процесуального права.

- від 16 липня 2014 року суд касаційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції виходив із того, що суди не встановили наявності чи відсутності факту домовленості сторін про солідарний обов'язок боржників за укладеними договорами і не зазначили закон, яким цей обов'язок у спірних правовідносинах передбачений.

- від 28 жовтня 2013 року суд касаційної інстанції ухвалив у відкритті касаційного провадження, за касаційною скаргою ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» на рішення апеляційного суду в справі за позовом ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги відмовити.

- від 24 липня 2013 року суд касаційної інстанції скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції на направляючи справу на новий апеляційний розгляд виходив із того, що відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. У разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо (ч.1 ст.543 ЦК України). Разом з тим, посилаючись на те, що відповідачі є власниками квартири та стягуючи з них заборгованість в солідарному порядку, суд апеляційної інстанції в порушення вимог статей 303, 316 ЦПК України, статті 541 ЦК України, не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутні дані про власника квартири, як наслідок не встановив: хто є власником квартири, чи така власність є спільною частковою чи спільною сумісною, на підставі чого виник солідарний обов'язок по сплаті заборгованості відповідачів перед позивачем.

- від 24 квітня 2013 року суд касаційної інстанції частково скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи в цій частині в силі рішення суду першої інстанції, не погодився з висновками суду апеляційної інстанції про те, що предмет зобов'язання є неподільним, а тому у сторін виник солідарний обов'язок по сплаті грошових коштів. При цьому, висновки апеляційного суду про те, що спірні правовідносини регулюються статтями 541, 544 ЦК України з огляду на те, що предмет зобов'язання є неподільним є помилковими, оскільки вказаним договором визначено частки сторін в об'єкті.

- від 6 листопада 2013 року суд касаційної інстанції скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій на направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції виходив із того, що відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Вирішуючи спір, суди не звернули уваги на те, що чинним законодавством України та договором не передбачена солідарна відповідальність АТ «СГ «ТАС» (приватне) та ПАТ «СК «АХА Страхування», а тому дійшли до помилкового висновку про стягнення матеріальної та моральної шкоди в солідарному порядку.

- від 2 листопада 2011 року суд касаційної інстанції виходив із того, що відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов'язок виникає у випадках встановлених договором або законом. За договором позики ОСОБА_1 взяв у борг у позивача кошти і зобов'язався їх повернути до 18 листопада 2010 року, тому у відповідності до вимог статті 1049 ЦК України він повинен виконати взяті на себе зобов'язання. Разом з тим, суди попередніх інстанцій не врахували, що договором позики на ОСОБА_2 не покладається обов'язок його виконання, а надання нею згоди, як дружини, на укладення договору не покладає на неї солідарного обов'язку з боржником і вона не може відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_1 як відповідач. Посилання суду на норми сімейного права, як на підставу відповідальності ОСОБА_2 є безпідставним, оскільки частина 4 статті 63 та частина 2 статті 73 СК України не покладає солідарного обов'язку на дружину за зобов'язаннями її чоловіка, а вона може відповідати своєю часткою майна у спільній сумісній власності подружжя за умови, що договір був укладений в інтересах сім'ї, а одержане за договором використано на її потреби у разі накладення стягнення на майно.

У наданих для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 7 вересня 2011 року, як суд касаційної інстанції скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, виходив із того, що апеляційний суд не перевірив доводів ПАТ «АКБ «Київ», не дослідив умов укладених між сторонами угод, не встановив та не зазначив у рішенні винних дій чи бездіяльності відповідачів, які унеможливили належне виконання укладених угод, що завдало реальних збитків позивачу, взагалі не обґрунтував та не вмотивував свого висновку щодо наявності правових підстав для визначення відповідачів солідарними боржниками. Крім того, судом не наведене жодного відповідного доказу на підтвердження завдання особі матеріальних збитків, зокрема, у тому розмірі, який стягнуто з відповідачів.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення збитків за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко