АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Вербової І.М.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю осіб: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 січня 2015 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 січня 2015 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 183 410,97 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Справа№752/2052/14-ц
№ апеляційного провадження:№22-ц/796/1325/2016
Головуючий у суді першої інстанції Л.С.Калініченко
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що борг нею частково погашався, зокрема на підтвердження чого були отримані від ОСОБА_1 відповідні розписки датовані 02.11.2014р. та 30.01.2015р. Всупереч зазначеному у рішенні, вона не отримувала вимогу про повернення боргу. Вважає, що стягнувши неустойку за весь час прострочення, суд неправильно застосував норму п.1 ч.2 ст.258 ЦК. Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов'язання (разом із нарахованою індексацією та 3% річних), суд не застосував до спірних правовідносин норму ч.3 ст.551 ЦК, яка підлягала застосуванню в обов'язковому порядку.

В апеляційній інстанції ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити з викладених доводів.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 просили відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Так, відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 10.09.2013р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець ОСОБА_1 передав, а позичальник ОСОБА_3 прийняла у власність грошові кошти у сумі 7000 доларів США, що еквівалентно 57120,0 грн. за курсом ПАТ КБ«Приватбанк» станом на день укладення договору (1 дол. США = 8,16 грн.).

Договір позики містить розписку ОСОБА_3, якою вона підтвердила отримання 7000 доларів США10 вересня 2013 року. Факт укладання 10 вересня 2013 року договору позики, отримання грошей та написання розписки не заперечується ОСОБА_3

Згідно з пунктом 2 Договору позики встановлено, що зазначену суму грошей позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 08.12.2013 року.

Також пунктом 4 цього Договору передбачено, що позичальник повертає суму повністю 7000 доларів США або гривневий еквівалент по комерційному курсу ПАТ КБ «Приватбанк» на день повернення не пізніше 08.12.2013 року.

Пунктом 7 Договору встановлено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 1 % штрафу від суми боргу за кожен день прострочки.

Відповідно до п. 8 Договору передбачено, що за користування сумою грошових коштів позичальник сплачує 1% за кожен місяць від суми боргу.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач ОСОБА_3 частково повернула основну суму боргу у розмірі 1839,00 дол. США, що в еквіваленті складає 23943,78 грн. (1 дол. США = 13,02 грн. курс ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 02.11.2014 р.).Однак, станом на 15.01.2015року, ОСОБА_3 не повернула ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики повністю.

Суд першої інстанції уточнені позовні вимоги задовольнив та стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики, яка станом на 15.01.2015року становила: 183410,97 грн., що складається з основного боргу - 67196,22 грн., що еквівалентно боргу у розмірі 5 161 дол.США (1 дол США = 13,02 грн. курс ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 03.11.2014 р. за умовами п. 4 Договору на момент задоволення позовних вимог); відсотків за користування сумою позики - 5529,77 грн.; штрафу - 110684,98 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Також, ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 не виконала у повному обсязі свої зобов'язання перед ОСОБА_1 за договором позики, не повернула взяті у борг кошти у визначений строк і не сплатила проценти за користування коштами, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з неї відповідних сум на користь ОСОБА_1

Колегія суддів не бере до уваги посилання ОСОБА_3 на ту обставину, що вона не отримувала від ОСОБА_1 письмової вимоги про повернення боргу, оскільки даний факт не звільняє її від обов'язку виконання умов договору позики.

Посилання ОСОБА_3 на ту обставину, що судом першої інстанції неправомірно не взято до уваги повернення нею частини боргу відповідно до розписки від 30.01.2015 року є необґрунтованими, оскільки оскаржуване рішення було ухвалено судом першої інстанції 15.01.2015 року, а частку боргу у розмірі 12 000 грн. відповідачкою було сплачено після ухвалення рішення суду в даній справі, а саме 30.01.2015 року (а.с.160). А отже, суд першої інстанції не міг враховувати суму повернення частини боргу відповідачем після ухвалення даного рішення. Вказаний факт буде врахований державним виконавцем на стадії виконання рішення суду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

У свою чергу, положеннями статті 551 ЦК України передбачено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Колегія суддів не вбачає підстав для зменшення суми неустойки, оскільки суд першої інстанції застосовував курс ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 03.11.2014 р. - 1 дол США = 13,02 грн., а не курс на час ухвалення рішення суду у даній справі, який вже був

значно більшим, ніж станом на 03.11.2014 року. Крім того, на сьогоднішній день ПАТ КБ «Приватбанк» продає 1 дол США за 27,45 грн. Тобто, станом на сьогоднішній день тільки розмір неповернутого відповідачкою тіла позики (5 161 дол.США) складає 141 669,45 грн. (5 161 дол.США х 27,45 грн. = 141 669,45 грн.) Саме зазначені обставини взяв до уваги суд апеляційної інстанції перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо незменшення судом першої інстанції розміру пені.

Як вбачається, судом першої інстанції стягнуто неустойку лише за період з 09.12.2013р. по 19.05.2014р., що підтверджується матеріалами справи. При цьому слід звернути увагу на те, що суму боргу не було проіндексовано (індексінфляції в розрахунках не нараховувався) та не нараховувалися 3% річних на суму боргу.

Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: