У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Гвоздика П.О., МартинюкаВ.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом прокурора м. Луцька в інтересах держави в особі Луцької міської ради до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 03 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року прокурор м. Луцька в інтересах держави в особі Луцької міської ради звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що у 2007 році арбітражним керуючим Жилічем О.В. було продано ОСОБА_4 секцію АДРЕСА_1 та 11 червня 2007 року приватним нотаріусом Зубенко Т.І. видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, що зареєстровано у Волинському ОБТІ.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2009 року визнано недійсним протокол аукціону та свідоцтво від 11 червня 2007 року, яким посвідчено, що ОСОБА_4 належить право власності на секцію АДРЕСА_1.

Рішенням господарського суду Волинської області від 23 квітня 2008 року визнано будівлю гуртожитку по вул. Сагайдачного, 1 у м. Луцьку об'єктом комунальної власності та рішенням Луцької міської ради від 28 квітня 2010 року № 58/154 гуртожиток прийнятий у міську комунальну власність і переданий на баланс житлово-комунального підприємства № 7.

При оформленні права власності на даний об'єкт стало відомо, що у 2007 році між ОСОБА_4 та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») укладений договір іпотеки, яким в іпотеку банку передано зазначене нерухоме майно.

Прокурор вважав, що договір іпотеки не відповідає вимогам законодавства та порушує право власності територіальної громади м. Луцька на дану секцію будинку, а також житлові права осіб, які проживають на законних підставах у цьому приміщенні.

Просив визнати недійсним укладений між ОСОБА_4 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», договір іпотеки, зареєстрований 11 липня 2007 року, скасувати у Державному реєстрі іпотек запис від 11 липня 2007 року № НОМЕР_1 щодо об'єкта оскарження, скасувати в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис від 11 липня 2007 року № НОМЕР_2.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 03 грудня 2015 року, позов задоволено частково. Визнано недійсним договір іпотеки квартири, укладений 11 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю.Б., реєстраційний № 1995, предметом якого є секція АДРЕСА_1. У задоволенні іншої частини позову відмолено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, зазначав, що ОСОБА_4 як іпотекодавець не була власником зазначеного майна та не наділялася повноваженнями розпоряджатися об'єктами комунального майна.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2012 року задоволено позов прокурора м. Луцька в інтересах держави в особі Луцької міської ради та витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь Луцької міської ради приміщення секції АДРЕСА_1 (а. с. 7, 8).

Зазначеним рішенням встановлено, що 30 травня 2007 року арбітражним керуючим Жилічем О.В. було продано ОСОБА_4 секцію АДРЕСА_1.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2009 року визнано недійсними протокол аукціону та свідоцтво від 11 червня 2007 року, яким посвідчено право власності ОСОБА_4 на секцію АДРЕСА_1, зобов'язано арбітражного керуючого (ліквідатора) ЗАТ «ЛН» Жиліча О.В. передати секцію АДРЕСА_1 у комунальну власність територіальної громади м. Луцька.

Рішенням господарського суду Волинської області від 23 квітня 2008 року визнано будівлю гуртожитку, що знаходиться по вул. Сагайдачного, 1 у м. Луцьку об'єктом комунальної власності та відповідно до рішення Луцької міської ради від 28 квітня 2010 року № 58/154 гуртожиток прийнято в комунальну власність та передано на баланс ЖКП № 7.

При оформленні права власності на даний об'єкт було встановлено, що 11 липня 2007 року між ОСОБА_4 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладений договір іпотеки, відповідно до якого на забезпечення виконання зобов'язання позичальника перед іпотекодержателем передано предмет іпотеки секцію АДРЕСА_1.

У силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України вказані обставини є преюдиційними.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно НОМЕР_3, виданого 02 жовтня 2012 року Виконавчим комітетом Луцької міської ради на підставі рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 20 вересня 2012 року № 633-3 власником секції АДРЕСА_1 є територіальна громада м. Луцька в особі Луцької міської ради, за якою зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно (а. с. 5, 6).

Згідно зі ст. 1, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки є об'єкти нерухомого майна та об'єкти, які прирівнюються до таких цим Законом. До них чинним законодавством, зокрема, віднесено: земельні ділянки; будівлі; споруди; підприємство як майновий комплекс; житлові будинки; квартири; дачі; садові будинки; гаражі; об'єкт незавершеного будівництва, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому; право оренди чи користування нерухомим майном, яке надає орендарю чи користувачу право будувати, володіти та відчужувати об'єкт нерухомого майна.

Об'єкти нерухомого майна можуть бути предметом іпотеки лише за таких умов: майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; воно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Відсутність хоча б однієї з указаних ознак є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Набуття права власності ОСОБА_4 на майно, що було передано банку в іпотеку, за недійсним правочином встановлено рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2012 року, тому суди дійшли правильного висновку про те, що у ОСОБА_4 на момент укладення договору іпотеки права власника на розпорядження цим майном були відсутні.

На підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України та ч. 1 ст. 5 «Про іпотеку» суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок, що ОСОБА_4 на момент укладення оспорюваного договору іпотеки не належало право власності на секцію АДРЕСА_1, у зв'язку з чим відповідно до ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України суди обґрунтовано визнали недійсним договір іпотеки від 11 липня 2007 року.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 03 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М., Гвоздик П.О., Мартинюк В.І.