АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації на ухвалу судді Шевченківського районного суду м. Києва від 8 серпня 2016 року про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого жилого приміщення,

№ апеляційного провадження:22-ц/796/12877/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Притула Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.

встановила:

у червні 2015 року Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація звернулась до суду з позовом про виселення ОСОБА_1 з кімнат АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення.

У липні 2016 року позивач звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на кімнати АДРЕСА_1, посилаючись на те, що відповідач має намір здійснити продаж вищезазначеної квартири.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 8 серпня 2016 року в задоволенні заяви відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація просить ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про вжиття заходів по забезпеченню позову та накласти арешт на кімнати АДРЕСА_1 що належить до комунальної власності міста Києва

Позивач посилається на порушення судом норм процесуального права, не повне з'ясування всіх обставин справи та не врахування тієї обставини, що наявний у відповідача договір купівлі-продажу квартири від 11 листопада 1999р. належним чином не оформлений, що може потягти за собою недійсність договору, а відповідач має намір продати квартиру, що може утруднити виконання рішення суду.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представників відповідача, які просили залишити ухвалу судді без змін, вивчивши направлені копії матеріалів цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне житлове приміщення, суддя виходив з того, що заходи забезпечення позову, які просить застосувати позивач, не є співмірними із заявленими позовними вимогами.

Колегія суддів вважає, що такий висновок судді відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах процесуального права.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі,

- 2-

може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи по забезпеченню позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб та заборони вчиняти певні дії.

У п. 4 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006р. "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" роз'яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Позивач звернувся до суду з позовом про виселення відповідача із житлових приміщень, посилаючись на те, що вони є комунальною власністю, а відповідач займає їх без достатніх правових підстав.

Під час судового розгляду відповідачем був наданий договір купівлі-продажу квартири від 11 листопада 1999р., згідно якого відповідач є власником спірних приміщень.

Позивач не звертався до суду із позовними вимогами про оспорення вказаного договору купівлі-продажу квартиру, а відтак вважати його недійсним правових підстав не має.

Крім того, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірні житлові приміщення, позивач не навів обґрунтування, як продаж відповідачем цих приміщень може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову про виселення відповідача.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суддя першої інстанції прийшов до правильного висновку до відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірні житлові приміщення, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.303, 308, 312, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації відхилити, ухвалу судді Шевченківського районного суду м. Києва від 8 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: