АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/556/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 Кравчук В. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівПодороги В. М. , Василенко Л. І.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення коштів.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони та їх представників, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

02 червня 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення коштів.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_7 вказував, що з 2005 року він перебував з відповідачкою ОСОБА_6 у фактичних шлюбних відносинах, вони проживали разом та вели спільне господарство до грудня 2008 року, що підтверджується рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 27 січня 2014 року.

За час спільного проживання, сторонами на спільні потреби було отримано за кредитним договором від 14 травня 2008 року грошові кошти в розмірі 35 000 доларів США, які було витрачено на придбання, ремонт і реконструкцію спільного нежитлового приміщення - магазину, розташованого в АДРЕСА_1.

Отримані від ПАТ «УкрСиббанк» кошти були витрачені сторонами на спільні потреби.

Після припинення в грудні 2008 року шлюбних відносин, відповідачка відмовилася приймати участь в сплаті спільної заборгованості за кредитним договором. Через відмову відповідачки нести спільну з позивачем відповідальність перед кредитором, утворилась заборгованість і позивач змушений був реструктуризувати заборгованість за кредитним договором та виплачувати її особистими коштами.

ОСОБА_7 з грудня 2008 року по 2013 рік сплатив на погашення спільної з відповідачкою заборгованості за спільним кредитом 42 583,67 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22 травня 2015 року становить 885 142,67 грн..

В загальному позивач виконав особисто кредитні зобов'язання за двома договорами в розмірі 46 158,09 доларів США, що в гривневому еквіваленті на день подання позову до суду складає 954 456,98 грн., тому враховуючи, що обов'язок погашення кредитних коштів витрачених на спільні потреби сім'ї належить кожному із подружжя в рівних частинах, позивач вважає, що з відповідачки ОСОБА_6 підлягає стягненню на його користь 477 228,49 грн., тобто половина сплаченої позивачем особисто суми коштів на погашення кредитної заборгованості.

Просив стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 477 228,49 грн. та судовий збір в сумі 3 654 грн..

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2015 року позов ОСОБА_7 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 477 228,49 грн. та судовий збір в сумі 3 654 грн., а всього стягнуто 480 882,49 грн..

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2015 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовити.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення з слідуючих підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що сторони по справі, позивач ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_6 перебували у фактичних шлюбних відносинах, вони проживали однією сім'єю, мали взаємні права та обов'язки, вели спільне господарство до грудня 2008 року.

Дана обставина підтверджується рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 27 січня 2014 року (а.с. 8-10) у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без укладення шлюбу та поділ спільного сумісного майна.

Також, судом встановлено, що за час спільного проживання сторін, ними на спільні потреби було отримано за кредитним договором № 0 від 14 травня 2008 року, укладеним між ОСОБА_7 і ПАТ «УкрСиббанк», грошові кошти в розмірі 35 000 доларів США, які було витрачено на придбання, ремонт та реконструкцію спільного нежитлового приміщення - магазину, розташованого по АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Факт спільного отримання сторонами грошових коштів та витрачання їх на спільні сімейні потреби встановлений вищевказаним рішенням районного суду від 27 січня 2014 року (а.с. 8-10), спростований сторонами не був та вважається встановленим під час розгляду даної справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Під майном згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК України маються на увазі не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов'язки.

На підставі ч. 4 ст. 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї.

Така ж правова позиція висловлена і Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-88цс12, згідно якої договір укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї, він не створює обов'язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що під час розгляду вказаної цивільної справи, судом достовірно було встановлено факт отримання сторонами грошових коштів за кредитним договором № 0 від 14 травня 2008 року в розмірі 35 000 доларів США на спільні сімейні потреби та витрачено їх в інтересах сім'ї.

Як зазначено вище, 14 травня 2008 року між ОСОБА_7 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно якого ОСОБА_7 отримав кредитні кошти в розмірі 35 000 доларів.

Сторонами не спростовано той факт, що перебуваючи у шлюбних відносинах, ними, а саме ОСОБА_7 і ОСОБА_6 у 2008 році було спільно і спільними коштами сплачено частину кредитних коштів в розмірі 20 651,67 доларів США та не заперечено, що шлюбні відносини припинено з грудня 2008 року.

З наявних матеріалів справи та наданих сторонами доказів судом було встановлено, що позивачем ОСОБА_7 було погашено особисто, що підтверджується довідками ПАТ «УкрСиббанк» (а.с.17-18) та висновками, викладеними в рішенні апеляційного суду Черкаської області від 02 квітня 2015 року (а.с. 11-16) у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення коштів.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Таким чином, в результаті придбання подружжям майна в кредит, боргові зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік так і дружина, а не тільки той з подружжя, хто підписав кредитний договір.

Суд першої інстанції правильно встановив, що майно сторін, набуте ними за час спільного проживання було розділене між ними в рівних частинах. Дану обставину підтверджує рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 27 січня 2014 року (а.с. 8-10) у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без укладення шлюбу та поділ спільного сумісного майна.

Тому, враховуючи, що позивач особисто виконав кредитні зобов'язання і сплатив банку кошти в розмірі 46 158,09 доларів США, що достовірно встановлено судом, тому враховуючи вимоги чинного законодавства, районний суд правильно дійшов висновку, що обов'язок погашення кредитних коштів, витрачених на спільні потреби належить кожному із подружжя в рівних частинах.

Посилання ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду щодо предмету кредитних правовідносин, що виникли між Банком та ОСОБА_7, було предметом дослідження колегії суддів, доводи скарги повністю спростовуються наявними матеріалами справи, встановленими обставинами в даній справі та обставинами, встановленими судовими рішеннями Шполянського районного суду та апеляційного суду Черкаської області під час розгляду спорів між даними сторонами, що були вказані вище.

Крім того, колегія суддів вважає правильним висновок районного суду в частині того, що позивачем не пропущено строк позовної давності звернення із вказаними позовними вимогами до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Так як факт спільного проживання сторін по справі однією сім'єю було встановлено рішенням суду від 27 січня 2014 року, тому з моменту вступу рішення в законну силу почався перебіг позовної давності для пред'явлення вимоги про стягнення коштів, які були сплачені одним із подружжя на погашення заборгованості по кредитному договору, кошти по якому були отримані сторонами за час спільного проживання та витрачені на потреби сім'ї, а тому строк позовної давності позивачем пропущено не було.

Посилання ОСОБА_6 на ту обставину, що суд першої інстанції не в повному обсязі відобразив та не дослідив всі обставини справи, допустив порушення норм процесуального права, не надавши правової оцінки документам, що є в матеріалах справи не можуть бути визнані колегією суддів вмотивованими, оскільки спростовуються викладеними районним судом обставинами спору та посиланнями на правові норми чинного законодавства при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно визначено правову природу спірних правовідносин, позивачем надано обгрунтовані та підтверджуючі докази в обгрунтування своїх позовних вимог, а тому висновок районного суду є правильним і скасуванню не підлягає.

Крім того, колегією суддів під час рогляду справи в суді апеляційної інстанції було вивчено та надано належну оцінку доводам апеляційної скарги, враховано доводи в підтвердження та заперечення вимог апеляційної скарги і визнано, що підстав, які б давали право для зміни чи скасування рішення суду апелянтом не наведено.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення коштів залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :