Провадження № 22-ц/780/695/16 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 26 02.03.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

02 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є. М.,

суддів: Мережко М.В., Лівінського С.В.,

за участю секретаря Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2015 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про розірвання кредитного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на неналежне виконання відповідачем ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором від 14 грудня 2007 року, унаслідок чого виникла заборгованість, яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 8 914,11 доларів США, 1289429 грн. 09 коп. пені та 7136 грн. 47 коп. 3% річних від суми простроченої заборгованості.

Оскільки у забезпечення цього договору між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути вказану заборгованість солідарно з обох відповідачів.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Родовід Банк» про розірвання кредитного договору, посилаючись на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та те, що банк звернувшись до суду з даним позовом, фактично змінив в односторонньому порядку умови договору.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2015 року первісний позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 8914, 11 доларів США, 3% річних від простроченої суми в розмірі 7136 грн. 47 коп. та 148000 грн. пені.

У задоволенні решти позовних вимог та зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апелянт звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити по справі нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Колегія суддів вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що вона обґрунтована та підлягає задоволенню.

Як встановлено в судовому засіданні, згідно з ч. 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває.

Згідно з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про послугу чи недобросовісної реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не мас спеціальних знань про властивості та характеристики товарів, робіт, послуг.

Позичальник буде позбавлений того, на що розраховував при укладенні кредитного договору, адже Банком не було надано кредит, який передбачено умовами кредитного договору.

Позичальник зобов'язався виконувати зобов'язання за умови надання кредиту, а дострокове повернення кредиту є суттєвою зміною обставин договору, на яку згоди позивач не давав, і яке обумовлено обставинами непереборної сили - світовою фінансовою кризою та військовими діями в України, які не могли бути передбачені сторонами, так як в кредитному договорі вони не врегульовані.

Банк зі свого боку ініціював звернення з позовом до суду, чим, фактично, в односторонньому порядку змінив умови кредитного договору і стягує кошти одночасно і одноразово, але кредит не був наданий на умовах кредитного договору, у зв'язку з чим кредитний договір підлягає розірванню, а зобов'язання, що виникли, згідно з договором, припиняються.

Таким чином, дострокове повернення кредитних коштів та не надання кредиту у обсязі, передбаченому кредитним договору, повертає банк, як сторону в договорі в первісний стан.

Однак, вимог щодо розірвання кредитного договору банк не ставить. Ухвалення рішення про повернення лише однієї сторони в договорі в первісний стан шляхом дострокового стягнення кредитних коштів має дискримінаційний, стосовно позичальника характер, з несправедливим вирішенням договірних відносин, всупереч принципу справедливості мас наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальнику.

Якщо кредитний договір не буде розірвано, то подальше існування кредитного договору приведе до того, що Позичальнику будуть далі нараховувати по кредиту, який він, фактично, не отримував, проценти за його користування, неустойку, проте вся сума кредиту вже буде стягнута на користь банку і таке нарахування відсотків, штрафів і пені буде порушувати права позичальника.

Звернувшись з позовом про дострокове стягнення суми кредиту в умовах фінансової кризи, банк, фактично, змінив зміст договору щодо прав та обов'язків сторін та строку його дії. Право на дострокове стягнення суми кредиту передбачено умовами договору, але воно тягне за собою таку суттєву зміну прав та обов'язків сторін, що втрачається сенс договору.

Посилаючись на вищевикладене та норми Закону України «Про захист прав споживачів» позивач за зустрічним позовом просила розірвати кредитний договір №33/АА-030.07.2. від 14.12.2007 року, укладений між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_2

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про помилковість часткового задоволення судом першої інстанції.

Згідно ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Стаття 553 ЦК України визначає що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Стаття 554 ЦК України передбачає, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як встановлено в судовому засіданні 14.12.2007 року між ВАТ «Родовід Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір кредитний договір №33/АА-030.07.2.

Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору Банк відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 13 776,00 (тринадцять тисяч сімсот сімдесят шість) доларів, 00 центів, терміном по 14.12.2014 року.

Відповідно до п.4.2. Кредитного договору проценти за користування кредитами нараховуються щомісячно, в останній робочий день місяця, а також у день повного погашення заборгованості за кредитами, але не пізніше строку вказаного в п.1.1. кредитного договору.

Відповідно до п.1.5. кредитного договору №33/АА-030.07.2 від 14.12.2007 року процентна ставка за користування кредитом становить 12,5% процента річних, та згідно додаткової угоди до кредитного договору процентна ставка становить 16 % процентів річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між ПAT «РОДОВІД БАНК» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №33/АА-030.07.2 від 14.12.2007 року.

Відповідно до п. 1.1 Договору поруки, Поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед Банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії, що укладені між Банком та Позичальником.

Відповідно до п.1.3 Договору поруки, Поручитель бере на себе зобов'язання відповідати перед Банком у тому ж обсязі на тих же умовах та в ті ж строки, що і Позичальник.

Відповідно до п.3.2 Договору поруки, Поручитель відповідає перед Банком за зобов'язаннями, що випливають з цього Договору, майном та грошовими коштами, на які можуть бути звернене стягнення у відповідності з чинним законодавством України.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того, що з вини ОСОБА_2, яка належним чином не виконувала грошове зобов'язання виникла заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню на користь банку як з боржника так і з поручителя, при цьому розмір пені відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України має бути зменшено, оскільки такий значно перевищує розмір самої заборгованості.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності вимог ОСОБА_2

Проте, повністю з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегією суддів встановлено, що 14 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк» було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 13 776 доларів США зі сплатою 12,5% річних строком до 14 грудня 2014 року.

У забезпечення цього договору, того ж дня між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно якого остання поручилася за належне виконання зобовязань за кредитним договором.

Додатковою угодою від 08 листопада 2008 року до вказаного договору було змінено розмір процентної ставки за користування кредитом, а саме збільшено його до 16% річних.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Зі змісту ст. 554 ЦК України випливає, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним субєктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу).

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Отже, збільшення процентної ставки за кредитним договором, яке у порушення умов договору поруки відбулося без згоди поручителя, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу його відповідальності, є підставою для припинення поруки відповідно до вимог ч.1 ст. 559 ЦК України.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-67 цс 11 від 19 грудня 2011 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Якщо у договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Порушення цих умов відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України тягне припинення поруки.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-97 цс 13 від 25 вересня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як убачається з матеріалів справи, розмір процентної ставки було збільшено до 16% річних згідно додаткової угоди до кредитного договору, яка була укладена між банком та ОСОБА_2, при цьому згода та повідомлення поручителя відсутні.

Натомість, умовами договору поруки не передбачено, що кредитор має право змінити умови кредитного договору без згоди поручителя, якщо внаслідок цього збільшується обсяг його відповідальності, не дослідив обставин за яких було збільшено розмір відсоткової ставки за користування кредитом, й відповідно не визначилися з тим чи припинена дія поруки у зв'язку зі зміною зобов'язань без згоди поручителя.

Крім того, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Оскільки, умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами кредитного договору від 14 грудня 2007 року погашення кредиту повинно здійснюватись частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14 та від 18 червня 2014 року № 6-61цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Як убачається з матеріалів справи, останній платіж на погашення кредиту здійснено ОСОБА_2 08 грудня 2011 року, а ПАТ «Родовід Банк» звернулося до суду з позовом 15 грудня 2014 року, тобто з пропущенням строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність врахування заяви відповідача про застосування строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитом.

Таким чином, посилання апелянта на пропуск позивача позовної давності знайшло своє відображення в матеріалах справи, а тому в частині часткового задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості підлягає скасуванню.

В іншій частині рішення, колегія суддів вбачає за доцільне, залишити без змін.

Таким чином, апеляційна скарга доведена та підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 293, 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2015 року скасувати в частині часткового задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та ухвалити по справі нове.

Відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: