У х в а л а

іменем україни

6 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.

суддів: Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_1 на дії та постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Комсомольського районного управління юстиції у м. Херсоні Ісаєвої ЄлизаветиАндріївни, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 28 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Комсомольського районного управління юстиції у м. Херсоні (далі - ВДВС Комсомольського РУЮ у м. Херсоні).

В обґрунтування скарги зазначив, що державним виконавцем в рамках виконавчого провадження з виконання рішення Комсомольського районного суду м. Херсона по справі № 667/7832/14-ц про стягнення із нього на користь ОСОБА_3 109 872,24 грн винесено постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 22 червня 2015 року, за якою накладено арешт на все майно, що йому належить, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 1 липня 2015 року, за якою накладено арешт на все рухоме майно, що йому належить, про розшук майна від 1 липня

2015 року, за якою оголошено у розшук транспортні засоби, належні йому, накладено арешт на все його майно.

Вважає, що оскаржувані постанови є незаконними, оскільки державним виконавцем не визначено обсягу належного боржнику майна та не визначено його вартість.

Листом від 16 червня 2015року він запропонував звернути стягнення на його рухоме майно у вигляді 19 деревообробних станків, які були незаконно у нього вилучені в рамках іншого виконавчого провадження, що було визнано судом і до сьогодні знаходяться у виконавчій службі. Дане звернення було проігноровано державним виконавцем.

У липні 2015 року він повідомляв державного виконавця про те, що усе майно, право власності на яке за ним зареєстровано, є об'єктом спільної сумісної власності його та його родини. Дане звернення державним виконавцем було проігноровано і здійснено звернення стягнення на усе майно (рухоме і нерухоме) без виділення його частки у цьому майні в натурі, що є порушенням ст. 366ЦК України, а також норм ст.73 СК України.

Ухвалою Комсомольського районного суду м. Херсона від 25 серпня

2015 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано неправомірними та скасовано постанови державного виконавця ВДВС Комсомольського РУЮ у м. Херсоні Ісаєвої Є.А. від 22 червня 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, також від

1 липня 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження у виконавчому провадженні ВП № 47632072.

У решті вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 28 жовтня 2015 року ухвалу Комсомольського районного суду м. Херсона від 25 серпня 2015 року в частині задоволення вимог ОСОБА_1 щодо визнання незаконними дій державного виконавця по винесенню постанови про накладення арешту на все рухоме майно боржника та заборону та його відчуження від 22 червня 2015 року та скасування зазначеної постанови, скасовано та постановлено у справі нову ухвалу, якою у задоволенні вказаних вимог відмовлено.

В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 28 жовтня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі ухвалу Комсомольського районного суду м. Херсона від 25 серпня 2015 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції в частині задоволення вимог скарги щодо визнання незаконними дій державного виконавця по винесенню постанови про накладення арешту на все рухоме майно боржника та заборону на його відчуження від 22 червня 2015 року і скасування зазначеної постанови, та постановляючи ухвалу про відмову у задоволені таких вимог, апеляційний суд виходив із того, що право державного виконавця на винесення постанови про арешт майна і заборону на його відчуження законом не пов'язується із необхідністю отримання відомостей про наявність конкретного майна у боржника. Така постанова, на відміну від акту опису та арешту майна боржника, може бути винесена навіть при відкритті виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна. Таким чином, законодавцем розрізняються як способи накладення арешту на майно так і стадії на яких можливе вчинення таких виконавчих дій.

З наведеного вбачається, що винесення постанови про накладення арешту на майно та заборону на його відчуження можливе до надходження державному виконавцю відомостей, які підтверджують належність конкретного майна боржнику. Тому посилання заявника на те, що державний виконавець не мав права виносити оскаржувані постанови до отримання відомостей про наявність конкретного майна, належного боржнику, не ґрунтуються на законі.

Апеляційний суд обґрунтовано не взяв до уваги доводи заявника про відсутність у постановах конкретизації майна, а відтак і меж звернення стягнення, оскільки обидві оскаржувані постанови містять посилання на те, що арешт звертається на майно у межах суми боргу в розмірі 122 368,05 грн (з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, тощо).

Разом з тим апеляційний суд правильно погодився з позицією суду першої інстанції щодо необхідності скасування постанови державного виконавця від

1 липня 2015 року про накладення арешту на рухоме майно боржника, оскільки така постанова фактично дублює постанову від 22 червня 2015 року, якою вже було накладено арешт на все майно боржника,у тому числі й рухоме.

Такий висновок апеляційного суду є законним та обґрунтованим.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 28 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.І. Мартинюк
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік