Справа № 148/1576/16-ц
Провадження №2/148/586/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2016 року Тульчинський районний суд Вінницької області

в складі: судді Штифурко Л.А.,

секретаря Лавренюк А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тульчин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом вселення у житловий будинок, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з вказаним вище позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.05.2015 року вона є власником ? частини будинку АДРЕСА_1. Інша ? частина даного будинку належить на праві власності відповідачеві ОСОБА_2 Позивач неодноразово зверталась до відповідача з вимогою надати їй можливість вселитися в будинок та використовувати його для проживання, однак він безпідставно та незаконно в добровільному порядку не дозволяє їй вселитися до будинку, перешкоджає їй у використанні будинку для проживання. Оскільки в добровільному порядку вирішити спір не вдається, позивач змушена була звернутися до суду з даним позовом та просить усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві спільної часткової власності житловим будинком АДРЕСА_1, вселивши її у належну їй частину даного будинку та зобов'язати відповідача не чинити їй перешкод у користуванні належною їй частиною будинку.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Суду пояснили, що своїм небажанням дозволити позивачеві вселитися у будинок, відповідач порушує її права як співвласника на користання будинком для проживання. ОСОБА_4 також зазначила, що позивач є її рідною сестрою, яка на даний час змушена проживати у неї, оскільки відповідач перешкоджає її вселенню у спірний будинок. Також пояснила, що співвласниками спірного будинку сторони стали в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, яка була донькою позивача та дружиною відповідача. Даний будинок був придбаний саме позивачем для доньки. За життя останньої вона разом з відповідачем проживали у спірному будинку, а позивачеві відповідач дозволив проживати у належному йому будинку по АДРЕСА_2 Однак після смерті дружини ОСОБА_5, відповідач почав співмешкати з іншою жінкою та виселив ОСОБА_1 з належного йому будинку і не дозволяє вселитися в будинок, який належить їм обом. Пояснила також, що дійсно в 2015 році в суді між даними сторонами розглядався спір про поділ спірного будинку в натурі. Оскільки в ході розгляду справи з'ясувалося, що технічно будинок поділити неможливо, позови були залишені без розгляду. Разом з цим зауважила, що тоді позов про поділ будинку був пред'явлений ОСОБА_1 саме з тим, щоб вона могла заселитися в нього та використовувати його для власного проживання. Також зазначила, що тоді відповідач пропонував ОСОБА_1 компенсувати вартість належної їй частки у праві спільної часткової власності, однак вона не погоджувалася на це тоді і не погоджується зараз, оскільки є людиною похилого віку і їй не так легко почати шукати нове житло. Просили позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача судові витрати.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили проти позову. Пояснили, що і позивач, і відповідач є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 в рівних частках по ?. Також не заперечили того факту, що відповідач не дозволяє позивачеві вселитися в спірний будинок. Причиною таких його дій є те, що будинок неможливо поділити в натурі, що встановлено у 2015 році при розгляді спору між ним та ОСОБА_1 про розподіл майна, що є у спільній частковій власності. В даному будинку немає можливості проживати сімї відповідача та позивачеві. Зазначив, що сьогодні у спірному будинку відповідач співмешкає з іншою жінкою. Вважають, що позивач обрала неправильний спосіб захисту свого права. Оскільки спірний будинок неможливо поділити в натурі, то відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, ОСОБА_1 мала б вимагати від співвласника, який володіє і користується спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. З огляду на це просили в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Свідок ОСОБА_6, який є головою Журавлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області в судовому засідання зазначив, що відповідач ОСОБА_2 перебував у шлюбі з донькою позивача ОСОБА_5 За життя дружини відповідач надав дозвіл її матері ОСОБА_1 на проживання у належному йому будинку по АДРЕСА_2, де вона і проживала. Після смерті дружини у ОСОБА_2 з'явилася співмешканка і він виселив ОСОБА_1 із належного йому будинку, забравши у неї від нього ключі, до будинку АДРЕСА_1 співвласниками якого вони обоє є, не допускає. ОСОБА_1 неодноразово зверталася до нього з приводу вселення в будинок. З цього питання він мав неодноразові бесіди із ОСОБА_2, однак той постійно заперечував проти її вселення з посиланням на те, що в будинку немає можливості для проживання його сім'ї та ще й позивача. З цього приводу була створена комісія, яка 19.07.2016 року виїздила в с. Маяки за місцем проживання ОСОБА_2, де зафіксовано факт відмовити відповідача вселити позивача до спірного будинку.

Вислухавши пояснення представників позивача, відповідача та його представника, свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.05.2016 року, посвідченого державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Тимчик Н.Ф., судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником ? частини будинку АДРЕСА_1 Свідоцтво про право на спадщину на іншу ? частку даного житлового будинку видано на ім'я ОСОБА_2 (а.с.11).

Право власності ОСОБА_1 на ? частину вказаного вище будинку зареєстровано 18.05.2015 року, що вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 12).

З відповіді Журавлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 05.08.2016 року встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 (а.с. 29).

Відповідно до довідки Журавлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 19.10.2016 року за ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 (колишня Інтернаціональна) - (а.с. 80).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 28.11.2016 року, судом установлено, що крім ? частини житлового будинку АДРЕСА_1 інших житлових будинків за ОСОБА_1 не зареєстровано.

З копії технічного паспорта на спірний будинок, зокрема, експлікації приміщень до плану житлового будинку, вбачається, що будинок має веранду 5,0 кв.м., коридор 4,1 кв.м., кімнату 18, 8 кв.м., кухню 5,9 кв.м., кімнату 11,8 кв.м., загальна площа будинку становить 45, 6 кв.м. (а.с. 10).

З висновку старшого інспектора Тульчинського відділу поліції ГУ НП у Вінницькій області від 20.04.2016 року про результати розгляду повідомлення ОСОБА_1 вбачається, що підставою її звернення стало те, що ОСОБА_2 не допускає її до будинку АДРЕСА_1, співвласником якого вона стала в порядку спадкування після смерті своєї доньки, а вона хоче проживати у даному будинку (а.с.15).

Згідно акту Журавлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 19.07.2016 року судом встановлено, що ОСОБА_2 дійсно не допускає ОСОБА_1 проживати в її частині будинку мотивуючи це тим, що будинок малий і в ньому немає можливості, щоб разом проживали його сім'я та ОСОБА_1 (а.с.23).

З ухвали Тульчинського районного суду Вінницької області від 24 листопада 2015 року, яка набула законної сили 01.12.2015 року, установлено, що позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна - залишено без розгляду (а.с.16). Як пояснили в судовому засіданні представники позивача та не заперечено відповідачем, що підставою залишення в 2015 році позовів без розгляду стало те, що спірний будинок технічно не можливо поділити в натурі.

Аналізуючи досліджені в ході судового розгляду, суд доходить наступних висновків.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надала лише за його згодою. Така позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-12цс13.

З огляду на викладене вище, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача та його представника про те, що при зверненні до суду позивач обрала неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки предметом даного спору є не поділ майна, що перебуває у спільній частковій власності, а захист права власності, шляхом усунення перешкод у здійсненні права користування будинком, який є спільною сумісною власностю сторін, вселення. Не зважаючи на те, що ніхто із учасників процесу не заперечив того факту, що спірний будинок неможливо поділити в натурі, не заперечено та не спростовано відповідачем того факту, що причиною звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про поділ даного будинку у 2015 році була необхідність та її бажання використовувати його для проживання. Також в судовому засіданні представником позивача ОСОБА_8 стверджено та не спростовано відповідачем того, що і в 2015 році, і зараз позивач не погоджується на компенсацію належної їй частки у праві спільної часткової власності на спірний будинок, оскільки має намір використовувати його для власного проживання.

За змістом ст.ст. 150, 155 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Частиною першою ст. 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

У відповідності зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт належності позивачеві ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності будинку АДРЕСА_1, а також того, що відповідачем ОСОБА_2 їй як співвласнику даного будинку чиняться перешкоди у його використанні для проживання, що підтверджено показами свідка, актом Журавлівської сільської ради від 19.07.2016 року, висновком інспектора Тульчинського ВП Немирівського ВП ГУНП у Вінницькій області від 20.04.2016 року, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає, що позов підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд у відповідності до ст. 88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтвердженні витрати на сплату судового збору та на правову допомогу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 321, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 150, 155 ЖК УРСР, ст.ст. 10, 15, 56-60, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом вселення у житловий будинок - задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 належним їй на праві спільної часткової власності житловим будинком АДРЕСА_1 вселивши її у даний будинок.

Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні належним їй на праві спільної часткової власності будиноком АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 653 грн. 60 коп. судового збору та 2500 грн. витрат на правову допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області через Тульчинський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.А. Штифурко