Номер провадження: 22-ц/785/216/16
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Ліснік Н.П,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю "Чорне море" про визнання недійсним договору оренди,

встановила:

12.09.2008 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів, в якому просили визнати недійсним договір оренди нерухомого майна з правом викупу, укладений 27.12.2004 року між ОСОБА_3 та Телекомпанією "Чорне море" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ "Чорне море") та стягнути судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31.01.2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_5 було відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 14.05.2014 року апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 31.01.2014 року відхилено, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, виключено з мотивувальної частини рішення посилання на не чинність свідоцтва про право власності на будівлю офісного центру, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, виданого на ім'я ОСОБА_3 від 27.12.2004 року, з посиланням на статтю 215 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.12.2014 року касаційну скаргу позивачів ОСОБА_5 задоволено частково та скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 31.01.2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 14.05.2014 року, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Представник позивачів ОСОБА_7 у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. При цьому пояснила, що позивачі є власниками 1/4 частини майна, переданого в оренду по оспорюваному ними договору, а тому просила визнати недійсним договір оренди нерухомого майна з правом викупу, укладений 27.12.2004 року між ОСОБА_3 та ТОВ "Чорне море".

Відповідачі ОСОБА_3 та ТОВ "Чорне море" до судового засідання повторно не з'явилися, при цьому були належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, про причини неявки суду не повідомили.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були задоволені.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування зазначеного судового рішення із ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_3 в незаконному порядку набула право власності на нежитлову будівлю АДРЕСА_1, а тому договір оренди нерухомого майна з правом викупу, укладений 27.12.2004 року між ОСОБА_3 та ТОВ "Чорне море", слід визнати недійсним.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є дітьми ОСОБА_8, що вбачається із копії свідоцтва про народження, наявних в матеріалах справи (т.1, а.с. 7).

У відповідності до договору купівлі-продажу від 13.04.2002 року ОСОБА_8 придбав у ТОВ «СТАНДАРТ» двоповерхову будівлю універсаму з офісним центром, не закінчену будівництвом та не здану в експлуатацію під номером АДРЕСА_1, розташовану на земельній ділянці площею 1296 кв.м. Готовність недобудованої двоповерхової будівлі універсаму з офісним центром складала 9% (т.1, а.с. 5).

В подальшому, ОСОБА_8 завершив будівництво, що підтверджено технічним паспортом, складеним КП «Одеське МБТІ та РОН» 19.12.2002 року, із якого вбачається, що нежитлова будівля АДРЕСА_1 є закінченим будівництвом (т. 1, а.с. 8-12).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.03.2004 року у справі №2-1813/04 було задоволено заяву ОСОБА_9 та визнано ОСОБА_8 недієздатним, призначено ОСОБА_9 опікуном ОСОБА_8, будо допущено негайне виконання рішення.

На підставі цього судового рішення, розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради №282 від 11.03.2004 ОСОБА_9, яка є дружиною ОСОБА_8, було призначено опікуном над ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданого Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси (т.1, а.с. 6).

Після смерті ОСОБА_8 спадкоємцями майна за законом є його дружина ОСОБА_9 та діти ОСОБА_10, ОСОБА_5 та ОСОБА_5, які у встановленому законом порядку прийняли спадщину після смерті.

Разом з тим, в цей же день Київським районним судом м. Одеси від ІНФОРМАЦІЯ_1 року було ухвалено рішення за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9, яким було визнано дійсним договір купівлі-продажу двоповерхової будівлі офісного центру, незавершеного будівництвом та не введеного в експлуатацію АДРЕСА_1, який був укладений 26.08.2003 року між ОСОБА_8.(продавцем) та ОСОБА_3 (покупцем). За ОСОБА_3 було визнано право власності на незавершену будівництвом та не здану в експлуатацію будівлю офісного центру (т.1, а.с. 13).

На підставі вищевказаного судового рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.03.2004 року Київською районною адміністрацією Одеської міської ради від 20.12.2004 року №1932 було видано розпорядження, яким було затверджено акт державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту - офісного центру, загальною площею 631 м2, основною - 208,3 м2, розташованого по АДРЕСА_1.

Разом з тим, як вбачається із вищевказаного розпорядження, офісний центр було побудовано згідно дозволу державної архітектурно-будівельної комісії м. Одеси від 13.09.2001 року.

На підставі вищевказаного розпорядження виконавчим комітетом Одеської міської ради 27.12.2004 року на ім'я ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на будівлю офісного центру.

В подальшому, 27.12.2004 року між ОСОБА_3 (орендодавець) та ТОВ "Чорне море" (орендар) був укладений спірний по даній справі договір оренди нерухомого майна з правом викупу, згідно п.1.1 якого ОСОБА_3 зобов'язалась передати ТОВ "Чорне море" у строкове платне користування окреме, індивідуально визначене нежиле нерухоме майно - нежила будівля офісного центру, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, з наступним переходом права власності на майно від ОСОБА_3 до ТОВ "Чорне море", а ТОВ "Чорне море" зобов'язалось прийняти майно та сплачувати орендну плату (далі - Договір оренди) (т.1, а.с. 18-19).

Відповідно до умов Договору оренди, офісне приміщення оцінене у розмірі 1 400 000,00 грн. і передане на строк одинадцять місяців з правом пролонгації договору на 4 роки (п.3.1. Договору оренди). Пунктом 3.2. було передбачено, що у випадку завершення строку дії цього Договору, жодна зі сторін не заявить про розірвання Договору, який буде вважатися пролонгованим на таких самих умовах. Крім того, згідно п.7.1 Договору оренди орендар має переважне право викупу майна і у будь-який час дії договору може сплатити повну ринкову вартість майна, з урахуванням залишкової вартості проведеного ремонту.

На виконання вищевказаного Договору оренди нерухомого майна з правом викупу Згідно акту приймання-передачі 27.12.2004 року ОСОБА_3 передала ТОВ "Чорне море" будівлю офісного центру загальною площею 631,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з наступним переходом права власності на майно від Орендодавця до Орендаря, що підтверджується актом приймання-передачі від 27.12.2004 року (т.1?а.с. 20).

Однак, вищезазначене рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.03.2004 року, яким було визнано ОСОБА_8 недієздатним, та визнано над ним опікуна ОСОБА_9, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.05.2006 року було скасоване, провадження у справі було закрито.

Крім того, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13.09.2006 року було скасоване рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.03.2004 року, яким було визнано дійсним договір купівлі-продажу двоповерхової будівлі офісного центру, незавершеного будівництвом та не введеного в експлуатацію АДРЕСА_1, який був укладений 26.08.2003 року між ОСОБА_8.(продавцем) та ОСОБА_3 (покупцем), та яким за ОСОБА_3 було визнано право власності на незавершену будівництвом та не здану в експлуатацію будівлю офісного центру (т.1, а.с. 13), справа направлена на новий розгляд.

Крім того, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2004 року за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_3 було визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення офісного центру, що знаходиться за адресою: м. Одеси, АДРЕСА_1, укладений 16.08.2004 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_11 (покупець), за ОСОБА_11 було визнано право власності на вказану будівлю офісного центру.

28.01.2005 року ОСОБА_11 подарувала вищевказаний об'єкт нерухомості ОСОБА_12

Однак, ухвалою Верховного Суду України від 27.09.2006 року вищевказане рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2004 року було скасоване, справа направлена на новий розгляд.

Під час нового розгляду були об'єднані в одне провадження наступні цивільні справи:

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_5, про визнання угоди укладеною та визнання права власності за ОСОБА_3 на нежитлове приміщення офісного центру;

за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення офісного центру;

за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ТОВ "Чорне море", ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання договору недійсним, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні;

за позовом ОСОБА_9, ОСОБА_10, до ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ТОВ "Чорне море", ОСОБА_11, ОСОБА_12, про визнання договору недійсним, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні.

В подальшому, позов ОСОБА_11 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення офісного центру було залишено без розгляду.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07.06.2013 року у справі №2-1074/11 (т1, а.с.202-206) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_9, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_5, про визнання угоди укладеною та визнання права власності за ОСОБА_3 на нежитлове приміщення офісного центру, відмовлено повністю;

позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_9, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10, були задоволені частково:

визнано недійсним договір дарування, укладений 28.01.2005 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_12, згідно якого ОСОБА_11 подарувала, а ОСОБА_12 прийняв в дар нежитлову будівлю офісного центру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Хімченко Р.О.;

скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_12 на нежитлову будівлю офісного центру, розташованого за адресою: АДРЕСА_1;

визнано за ОСОБА_9 право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі, загальною площею 631,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, як на майно спільно набуте під час перебування у шлюбі з ОСОБА_8;

визнано за ОСОБА_9 право власності на 1/8 частину нежитлової будівлі, загальною площею 631,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом;

визнано за ОСОБА_10, ОСОБА_5 та ОСОБА_5 право власності кожному по 1/8 частини нежитлової будівлі, загальною площею 631,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

витребувано від ОСОБА_12 на користь ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_9, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10, будівлю офісного центру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

в іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Таким чином, враховуючи викладене та у відповідності до ухвалених судових рішень, які набрали законної сили, слід дійти висновку про те, що право власності відповідача ОСОБА_3 на нежитлову будівлю, загальною площею 631,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, рівно як і право власності на вказаний об'єкт нерухомості за ОСОБА_11 і ОСОБА_12 повністю спростовано.

З огляду на викладене, та враховуючи, що рішення Київського районного суду м. Одеси від ІНФОРМАЦІЯ_1 року у справі №2-2320/04 скасоване, у позові ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 26.08.2003 року, укладеного між нею та ОСОБА_8, відмовлено, спадкоємці ОСОБА_8 взаємної згоди ОСОБА_3 на розпорядження їх правами та обов'язками не надавали, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 не мала жодних прав на укладення спірного Договору оренди нежитлової будівлі, загальною площею 631,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, із ТОВ "Чорне море".

В свою чергу, позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у встановленому законом порядку успадкували майно ОСОБА_8, якому на час смерті на праві власності належала зазначена нежитлова будівля.

Як було зазначено вище і встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили, за життя власником нежитлової будівлі, загальною площею 631,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, був спадкодавець ОСОБА_8 Після його смерті, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1 року права на це майно перейшли в порядку спадкування до його спадкоємців, у тому числі позивачів у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5

З цих підстав, суд першої інстанції правильно встановив, що оскільки предметом оскаржуваного Договору оренди майна було саме спадкове майно, яке після смерті ОСОБА_8 успадкували ОСОБА_4 та ОСОБА_5, то останні є заінтересованими особами в розумінні ч.3 ст. 215 ЦК України, а тому мають право заперечувати дійсність даного спірного Договору оренди.

Такого висновку суд обгрунтовано дійшов, виходячи із вимог, передбачених ч.3 ст.215 ЦК України, згідно яких якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Крім того, суд обгруновано вказав, що відповідно до ст.761 ЦК України право на передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Частинами 1 та 2 ст. 203 ЦК України перебачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, враховуючи встановлення судом факту, що позивачі є власниками кожний по 1/8 частині майна, переданого в оренду по оспорюваному правочину, то суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку, що вимоги позивачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 підлягають задоволенню, так як є обґрунтовані і доведені.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що спірний Договір оренди не порушує прав позивачів ОСОБА_5, а тому останні позбавлені можливості ставити питання по визнання його недійсним, то вони є необрунтованими і безпідставними, так як кожен із позивачів ОСОБА_5 є співвласником нежитлової будівлі, загальною площею 631,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з моменту смерті спадкодавця ОСОБА_8, а тому спірним Договором оренди цієї нежитлової будівлі порушуються їх права, оскільки вони згоди на укладення цього Договору не давали.

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 з приводу того, що позивачі мають ставити перед судом питання щодо витребування вказаної нежитлової будівлі, а не щодо визнання Договору оренди недійсним, оскільки, як було зазначено вище, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07.06.2013 року вказана нежитлова будівля була витребувана від її останнього набувача ОСОБА_12 і підстави для її витребування від ОСОБА_3 або від ТОВ "Чорне море" на даний час відсутні.

Доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що на даний час ТОВ "Чорне море" не орендує вказану нежитлову будівлю і Договір оренди не діє, оскільки на неї накладений арешт, а тому підстав для визнання Договору оренди недійсним немає, також є безпідставними, так як суд правильно вказав у судовому рішенні, що Договір оренди є чинним до теперішнього часу.

При цьому колегія суддів зазначає, що та обставина, що на нежитлову будівлю, загальною площею 631,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, накладено арешт у кримінальній справі, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та у визнані Договору оренди недійсним.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що ні вона, ні її представник не були належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, в якому було ухвалено оскаржуване заочне рішення, то вони спростовуються наявними у справі зворотними повідомленнями зазначених осіб про час і місце судового засідання (т.2, а.с.81, 85). При цьому судом було враховано, що за зазначеною в довіреності адресою, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_15 (АДРЕСА_2) не проживає (т.2, а.с. 13, 96).

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко