АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

29 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «АБС-УКР»

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «АБС-УКР», Київської міської державної адміністрації про зобов'язання забезпечити машино-місцем у критому паркінгу та передати його у власність, -

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2006 року ОСОБА_1, посилаючись на те, що руйнування автогаражів, розташованих на території автокооперативу «Покровський» по АДРЕСА_1 в м. Києві, створює реальну загрозу знищення гаражу, що належить йому на праві власності, звернувся до суду з позовом до Закритого акціонерного товариства «АБС-УКР» ( далі - ПрАТ «АБС-УКР», Товариство) про заборону руйнування автогаражів, розташованих на території автокооперативу «Покровський» по АДРЕСА_1 та усунення перешкод у користуванні належному йому на праві власності гаражем НОМЕР_1 по АДРЕСА_1

Позивач зазначав, що гараж, належний йому на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, знаходиться на території земельної ділянки, яка перебуває у користуванні автокооперативу «Покровський», членом якого він є, і яку рішенням Київської міської ради від 28.12.2004 № 1088/2498, за умови забезпечення членів автокооперативу «Покровський» машиномісцями в критому паркінгу на території, прилеглій до кварталу, обмеженими вулицями Глибочицькою, Студентською та Пимоненка у Шевченківському районі м. Києва, надано ЗАТ «АБС-УКР» в довгострокову оренду для будівництва житлового комплексу з вбудованими приміщеннями соціального призначення та підземним паркінгом.

В порушення вищевказаного розпорядження відповідач 03.10.2006 року почав руйнувати гаражі, розташовані по АДРЕСА_1 а залишками будівельних конструкцій заблокував не тільки проїзд на територію автокооперативу, але і до приватного гаражу НОМЕР_1 і автомобіля, що знаходився в ньому.

Зазначав, що Товариство такими навмисними діями не тільки перешкоджає користуватись належною йому власністю, але і створило реальні обставини для її навмисного знищення.

Позивач, посилаючись на те, що у зв'язку з бездіяльністю Київської міської адміністрації, яка не здійснила контроль за виконанням свого ж розпорядження, ЗАТ «АБС-УКР» знищив гараж НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 чим позбавив його права власності, уточнивши позовні вимоги просив суд зобов'язати відповідачів забезпечити ОСОБА_1 машино-місцем у критому паркінгу по АДРЕСА_1, прилеглій до кварталу обмеженого вулицями Глибочицькою, Студентською та Пимоненка у Шевченківському районі м. Києва, з передачею цього парко-місця у власність ОСОБА_1

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що оскільки ПрАТ «АБС-УКР» без правових підстав позбавив його права власності на річ, цільове використання якої було зберігання автотранспорту, то ним обрано спосіб захисту порушеного права у спосіб передання йому у власність речі з таким самим цільовим використанням, а саме для зберігання автотранспорту в тій самій місцевості, де і знаходився належний йому на праві власності гараж.

Заперечуючи проти позову, ПрАТ «АБС-УКР» посилалося на безпідставність вимог позивача, оскільки останній не є членом ГБК «Покровський». Крім того, товариство на виконання приписів п.п. 5.6 п. 5 розпорядження КМДА № 1187 від 02 липня 2004 року неодноразово зверталося до ГБК «Покровський» з пропозицією укласти двосторонню угоду на взаємовигідних умовах щодо вирішення майнових питань членів кооперативу, зазначаючи, що у разі відмови укласти таку угоду, Товариство залишає за собою право самостійно визначати строки і порядок надання членам кооперативу машино-місць у критому паркінгу в майбутній новобудові, проте жодна із пропозицій не була прийнята кооперативом, який відмовився від укладення відповідного договору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року, позов задоволено частково.

Зобов'язано ПрАТ «АБС-УКР» виконати щодо ОСОБА_1, як члена ГБК «Покровський», зобов'язання по забезпеченню машино-місцем у критому паркінгу, передбаченого пп. 5.6 п. 5 розпорядження КМДА № 1187 від 02 липня 2004 року «Про надання дозволу ЗАТ «АБС-УКР» на реконструкцію та забудову території, обмеженої вулицями Глибочицькою, Студентською та Пимоненка в Шевченківському районі м. Києва», з врахуванням вимог рішення Київської міської ради №1088/2498 від 28 грудня 2004 року, яким зобов'язано забезпечити членів ГБК «Покровський» по вулиці Пимоненко, 24 у місті Києві машино-місцями у критому паркінгу на території прилеглій до кварталу обмеженому вулицями Глибочицькою, Студентською та Пимоненка в Шевченківському районі м. Києва.

Зобов'язано КМДА вжити заходи щодо забезпечення відповідними службами контролю виконання ПрАТ «АБС-УКР» зобов'язання по забезпеченню ОСОБА_1 машино-місцем.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що ПрАТ «АБС-УКР» не виконано зобов'язання щодо забезпечення позивача машино-місцем у критому паркінгу. При цьому, одночасно зазначив про те, що врегулювання питання забезпечення членів кооперативу машино-місцями буде врегульовано підписанням відповідної угоди між ПрАТ «АБС-УКР» та ГБК «Покровський», якою також буде визначено умови та механізм передачі машино-місць.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмови у передачі у власність позивача за рахунок відповідача машино-місця у критому паркінгу ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, та помилково вважав, що позивач звернувся до суду за захистом прав члена гаражно-будівельного кооперативу, в той час коли позивачем заявлено вимоги про захист особистого права власності.

Вказав, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не взяв до уваги вимоги ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 року, Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, якими закріплена непорушність права власності.

Посилаючись на неповне з'ясування судом обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовну вимогу про передачу у власність позивача машино-місця у критому паркінгу за рахунок відповідачів.

Відповідач ПрАТ «АБС-УКР» не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог також оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі представник ПрАТ «АБС-УКР» зазначив, що рішення суду свідчить про односторонність, неповноту та необ'єктивність розгляду справи.

Посилаючись на те, що суд не врахував в своєму рішенні факти, що свідчать про належне виконання відповідачем свого зобов'язання перед ГБК «Покровський», просив скасувати рішення суду в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні цих вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

В судовому засіданні, під час нового розгляду, ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги ПрАТ «АБС-УКР» просив відмовити.

Представник ПрАТ «АБС-УКР» в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу ПрАТ «АБС-УКР» та просив відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1

Київська міська державна адміністрація, належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, в судове засідання свого представника не направила, причину неявки в судове засідання не повідомила. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача - Київської міської державної адміністрації.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги в частині скасування рішення суду першої інстанції підлягають задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих від 11.04.1967 № 538 земельну ділянку по вул. Пимоненка № 19 та № 21 відведено взуттєвій фабриці № 6 під будівництво гуртожитку.

16.02.1970 рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих № 239 земельну ділянку по АДРЕСА_1 в м. Києві відведено управлінню побутового обслуговування міськвиконкому під розширення фабрики індпошиву і ремонту одягу № 2 (правонаступником якої є ЗАТ «ЕПОС») (т. 1, а.с. 119).

В 1992 році директор фабрики індпошиву і ремонту одягу № 2 ОСОБА_3, з метою укріплення зсувонебезпечних схилів гори, звернувся до Шевченківської районної державної адміністрації м. Києва з листом про вирішення питання укріплення схилу земельної ділянки в межах невпорядкованої частини території фабрики (т. 1, а.с. 161).

Розпорядженням представника Президента України у Шевченківському районі м. Києва від 11 березня 1993 року фабриці індпошиву і ремонту одягу № 2 (правонаступником якої є ЗАТ «ЕПОС») разом з ТВК «Архус» дозволено виконання робіт по благоустрою невпорядкованої частини території фабрики по вул. Пимоненка з влаштуванням протизсувних споруд, які будуть використовуватись як гаражі та господарчі приміщення для працівників фабрики та мешканців району (т. 1, а.с. 14).

В тому ж році представником Президента України у Шевченківському районі м. Києва затверджено Договір про спільний благоустрій площі, яка належить КП «ЕПОС» по вул. Пимоненка з влаштуванням підпірних стін і будівництвом гаражів та підсобних приміщень, укладений між КП «ЕПОС» та ТОВ «Архус», за умовами якого ТВК «Архус» взяло на себе зобов'язання щодо здійснення проектно-розвідувальних робіт, погодження і затвердження проекту; здійснення благоустрою частини площі з влаштуванням гаражів на другому ярусі; проведення організаційних заходів щодо скликання зборів учасників будівництва гаражів та затвердження Уставу; укладення договору підряду на будівництво гаражів. КП «ЕПОС» за умовами вказаного договору зобов'язалося здійснити благоустрій гаражів, що розміщуються на нижньому ярусі; частково оплатити вартість проекту; прийняти участь в підготовці та затвердженні Уставу (т. 1, а.с. 170-171).

Розпорядженням представника Президента України у Шевченківському районі м. Києва від 20 липня 1993 року, у зв'язку з влаштуванням протизсувних споруд, які будуть використовуватись як гаражі та господарські приміщення, відповідно до розпорядження представника Президента України № 179 від 11 березня 1993 року, фабриці індпошиву і ремонту одягу № 2 дозволено знесення зелених насаджень по вул. Пимоненка (т. 1, а.с. 172-173).

12 листопада 1993 року ініціативною групою членів майбутнього кооперативу по будівництву гаражів на відведеній фабриці «ЕПОС» земельній дільниці по вул. Пимоненка проведено загальні збори, які оформлено Протоколом № 1.

Відповідно до Протоколу № 1 від 12.11.1993 року загальними зборами прийнято Статут дворового автокооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Покровський» Шевченківського районну м. Києва ( т. 1, а.с. 169).

Розпорядженням представника Президента України у Шевченківському районі м. Києва «Про створення автокооперативу по вул. Пимоненка» № 1073 від 15 грудня 1993 року, на підстав розпорядження представника Президента України у Шевченківському районі м. Києва від 11 березня 1993 року за № 177 «Про дозвіл на виконання робіт по благоустрою неупорядкованої частини фабрики «ЕПОС» по вул. Пимоненка з влаштуванням підпірних стін, господарських споруд та гаражів», створено на відведеній земельній ділянці автогаражний кооператив, якому присвоєно найменування «Покровський» (т. 1, а.с. 162).

Статут дворового автокооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Покровський» (далі - ГБК «Покровський), прийнятий на загальних зборах 12.11.1993 року, зареєстровано Шевченківською районною державною адміністрацією в 1993 році ( т. 1, а.с. 163).

На підставі довідки ГБК «Покровський» від 29.10.1994 року за № 2 (т. 1, а.с. 209) і реєстраційного посвідчення, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації 10.11.1994 року за реєстровим № 12294, гаражний бокс НОМЕР_1 в автокооперативі «Покровський» по АДРЕСА_1 в м. Києві належав на праві власності члену автокооперативу ОСОБА_4, який на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу продав гараж ОСОБА_1

За відомостями Шевченківскої районної у м. Києві державної адміністрації від 13.09.2004 № 1/37-5472 ОСОБА_1 є членом автокооперативу (т.1, а.с. 245-248), що також підтверджується довідкою ГБК «Покровський» № 3 від 14.12.2005 року (т. 1, а.с. 8).

Розпорядженням КМДА від 02 липня 2004 року №1187 ЗАТ «АБС-УКР» надано дозвіл на реконструкцію та забудову території, обмеженою вулицями Глибочицькою, Студентською та Пимоненка в Шевченківському районі м. Києва, на якій був розташований належний позивачу на праві власності гараж.

Відповідно до пункту 5.6 вказаного розпорядження ЗАТ «АБС-УКР» зобов'язано забезпечити членів автокооперативу «Покровський» по АДРЕСА_1 машино-місцями в критому паркінгу на території, обмеженій вулицями Глибочицькою, Студентською та Пимоненка в Шевченківському районі м. Києва.

Дозвіл та ордер на знесення гуртожитку по АДРЕСА_2 та автокооперативу по АДРЕСА_1 отримати відповідно до встановленого порядку після виконання підпунктів 5.1, 5.5, 5.6, 5.8 пункту 5 цього розпорядження (п. 5.7)

Рішення Київської міської ради від 28 грудня 2004 року №1088/2498 земельна ділянка загальною площею 2,38 га передана ЗАТ «АБС-УКР» в довгострокову оренду на 25 років для будівництва житлового комплексу з вбудовано - прибудинковими приміщеннями соціального призначення та підземним паркінгом в кварталі, обмеженому вулицями Глибочицькою, Студентською та Пимоненка в Шевченківському районі м. Києва.

Пунктом 5.5 зазначеного рішення ЗАТ «АБС-УКР» зобов'язано вирішити майново-правові питання з урахуванням умов, викладених у розпорядженні Київської міської державної адміністрації від 02 липня 2004 року № 1187.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги позивача про надання йому машино-місця із подальшою передачею його у власність за рахунок відповідачів суд виходив з того, що між ПрАТ «АБС-УКР», ГБК «Покровський» чи, зокрема, ОСОБА_1 правочин про безоплатну передачу машино-місця не укладався, тому не має підстав набуття позивачем права власності на машино-місце.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду ґрунтується на неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до вимог ст. 316-320 Цивільного кодексу України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчинити щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ч. 2 ст. 179 ЦПК України).

Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи позивач доводив в суді першої інстанції, що відповідачами порушено його право на мирне володіння майном, що належить на праві власності.

Оскільки позивачем заявлено позовні вимоги про захист особистого права власності, то за приписами ст. 179 ЦПК України підлягає доведенню факт належності позивачу на праві приватної власності гаражу, а потім з'ясування обставин чи порушене це право, ким порушено і хто є відповідальною особою.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, укладеним 18 травня 1995 року, зареєстрованим в реєстрі за № 2795, придбав у ОСОБА_4 гаражний бокс НОМЕР_1 в автокооперативі «Покровський», що знаходиться в м. Києві по АДРЕСА_1. Вказаний договір про належність гаражу НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 в м. Києві на праві особистої власності за ОСОБА_1 зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації, та записано в реєстрову книгу № 22 за реєстровим № 12294 (т. 1, а.с. 6-7).

В обґрунтування позовних вимог позивач надав суду письмові докази, що під час виконання робіт по демонтажу самовільно збудованих гаражів на території ГБК «Покровський» на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано, відповідачем ПрАТ «АБС-УКР» було пошкоджено, а в подальшому і фактично знищено, гараж, який належав йому на праві приватної власності, і відносно якого не існує жодного судового рішення, що набрало законної сили, щодо його незаконності.

Як вбачається з матеріалів справи, вимога старшого державного виконавця державної виконавчої служби у Шевченківському районі м. Києва від 02.11.2006 року надіслана ГБК «Покровський» стосувалася виконання виконавчого документу Господарського суду м. Києва до 07.11.2006 (рішення на підставі якого видано виконавчий документ скасовано) щодо ГБК «Покровський», а саме знесення самовільно збудованих будівель та майна, що належить ГБК «Покровський», та не містила вимоги щодо знесення гаражу, належного на праві власності позивача (т. 1, а.с. 56).

Факт демонтажу належного позивачу гаража підтверджено письмовими доказами наявними у справі, а саме: постановою старшого помічника прокурора Шевченківського району м. Києва про відмову в порушенні кримінальної справи від 03.12.06 року (т. 1, а.с. 156-159), та визнано Товариством, про що зазначено в письмових запереченнях на позовну заяву, що демонтаж гаражів проведено робочою силою та технічними засобами за рахунок ЗАТ «АБС-УКР» (т. 1, а.с. 233-239, 249).

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Враховуючи, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності позбавлення позивача права власності на гараж, колегія суддів дійшла висновку, що порушене право власності позивача підлягає захисту.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Серявін та інші проти України» (далі - Рішення) повторює, що стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов'язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (п. 38).

В пункті 39 вказаного Рішення зазначено, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (п. 39).

Вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (п. 40).

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Беручи до уваги зазначені вище встановлені обставини, що із самого початку позивач мав право на гараж, колегія суддів вважає встановленим той факт, що після демонтажу гаражів ГБК «Покровський», позивач втратив своє майно. Отже, позивача позбавили його майна у значенні другого речення статті 1 Першого протоколу.

Вирішуючи питання про відповідальну особу за порушене право колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами є справедливість, добросовісність та розумність.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, Київська міська державна адміністрація надала ЗАТ «АБС-УКР» дозвіл на реконструкцію та забудову території, обмеженою вулицями Глибочицькою, Студентською та Пимоненка в Шевченківському районі м. Києва, на якій знаходився належний позивачу на праві власності гараж, за умови забезпечення членів автокооперативу «Покровський» по АДРЕСА_1 машино-місцями в критому паркінгу на території, обмеженій вулицями Глибочицькою, Студентською та Пимоненка в Шевченківському районі м. Києва, що була передана Товариству в приватних інтересах.

За результатами проведеної інвентаризаційною комісією роботи на виконання розпорядження КМДА від 02 липня 2004 року № 1187, комісією складено Звіт у розділі 4 якого викладено висновки. Так, згідно висновку, викладеного в пункті 3 розділу 4 Звіту, комісія зазначила, що ЗАТ «АБС-УКР» прийняло на себе зобов'язання забезпечити всіх, без винятку, членів автокооперативу «Покровський» машино-місцями в критому паркінгу новобудови (т. 1, а.с. 114-117).

Доводи апеляційної скарги ПрАТ «АБС-УКР», що позивач не є членом ГБК «Покровський» спростовуються письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. Списки членів ГБК «Покровський», до яких включено позивача під № 2 надано безпосередньо ЗАТ «АБС-УКР» в додатках до письмових заперечень на позовну заяву ще в 2007 році (т. 1, а.с. 233-239, 245-249). Разом з цим, факт членства позивача у ГБК «Покровський» не має правового значення для вирішення спору, щодо незаконного позбавлення позивача права власності.

Як вже зазначалось, позивач звернувся до суду за захистом особистого права власності.

Відповідно до статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Обґрунтовуючи обраний спосіб захисту позивач посилався на те, що у зв'язку із знищенням його майна йому завдано матеріальної шкоди, яка відповідно до загальних норм може бути відшкодована в натурі. Зазначав, що оскільки ПрАТ «АБС-УКР» без правових підстав позбавило його права власності на річ, цільове використання якої було зберігання автотранспорту, то ним обрано спосіб захисту порушеного права у спосіб передання йому у власність речі з таким самим цільовим використанням, а саме для зберігання автотранспорту в тій самій місцевості, де і знаходився належний йому на праві власності гараж, за рахунок винної особи.

Враховуючи, що знесення належного позивачу гаража відбулося в приватних інтересах ПрАТ «АБС-УКР», колегія суддів вважає, що відновлення порушеного права позивача підлягає за рахунок ПрАТ «АБС-УКР» у обраний ним спосіб захисту цивільного права, що відповідає загальним засадами, якими є справедливість, добросовісність та розумність.

У зв'язку з тим, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими, колегією суддів встановлено порушення судом норм процесуального права при розгляді даного спору, які призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 309 ЦПК України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відповідно до ст. 309 ЦПК України, є підстави для скасування рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 218, 303, 307-309, 313-315, 317, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «АБС-УКР» - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Зобов'язати Приватне акціонерне товариство «АБС-УКР» забезпечити ОСОБА_1 машиномісцем у критому паркінгу по вул. Пиманенка, 24, прилеглій до кварталу обмеженого вулицями Глибочицькою, Студентською та Пимоненка у Шевченківському районі м. Києва, з передачею цього парко-місця у власність ОСОБА_1 за рахунок Приватного акціонерного товариства «АБС-УКР».

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 2-40/11

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5968/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Малинников О.Ф.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.