18.03.2016 Справа № 756/1304/16-ц
Провадження № 2/756/2303/16
Ун. № 756/1304/16-ц
I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 березня 2016 року Оболонський районний суд м. Києва
в складі головуючого судді - Камбулова Д.Г.
при секретарі: - Ковган О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,
У січні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, посилаючись на наступне.
29.09.2006 року між ОСОБА_8 та закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» було укладено кредитний договір № 693-Ф відповідно до умов якого, позичальнику ОСОБА_8 було надано кредит для споживчих потреб в межах кредитної лінії, з загальним лімітом заборгованості у розмірі 210 000 доларів США зі сплатою 15 % відсотків річних та строком погашення до 28.09.2011 року.
З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 29.09.2006 року між ОСОБА_9 та закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» було укладено договір іпотеки № 693-Ф/ІП-1 відповідно до умов якого, ОСОБА_9, як майновий поручитель, передала в іпотеку банку належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2
У зв'язку із невиконанням відповідачем ОСОБА_8 взятих на себе кредитним договором зобов'язань, утворилась заборгованість.
28.11.2012 року банк відступив позивачу - товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», відповідно до договору факторингу № 15 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами свої права вимоги до відповідача за зобов'язаннями по кредитному договору та договору іпотеки.
09.02.2015 року позивач набув у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» право власності на спірну квартиру, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Позивач в даний час не може реалізувати своє право володіння, користування, розпорядження нерухомим майном, оскільки відповідачі без законних на те підстав проживають у спірній квартирі.
Відповідачам було направлено вимогу про їх добровільне виселення із спірної квартири. На момент звернення позивача до суду, відповідачами не виконана вимога позивача про звільнення спірної квартири в добровільному порядку, хоча вимоги про виселення були ними отримані.
З огляду на положення ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 316, 317, 321, 387,391 ЦК України, ч.3 ст. 109 Житлового Кодексу Української РСР, позивач просить суд постановити рішення про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_10, ОСОБА_11 із квартири АДРЕСА_1, яка належить позивачу на праві власності.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 та її представник, в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог та вказували на те, що спірна квартира належала її родичці ОСОБА_9 на праві приватної власності до укладення з закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» договору іпотеки, та була набута не за кредитні кошти, тому виселення відповідачів із спірної квартири без надання іншого житла, порушить законні права та інтереси відповідачів.
Співвідповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи судом повідомлялися належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили.
Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача ОСОБА_12 та його представника, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Як вбачається із матеріалів справи, 29.09.2006 року між ОСОБА_8 та закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» було укладено кредитний договір № 693-Ф відповідно до умов якого, позичальнику ОСОБА_8 було надано кредит для споживчих потреб в межах кредитної лінії, з загальним лімітом заборгованості у розмірі 210 000 доларів США зі сплатою 15 % відсотків річних та строком погашення до 28.09.2011 року.
З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 29.09.2006 року між ОСОБА_9 та закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» було укладено договір іпотеки № 693-Ф/ІП-1 відповідно до умов якого, ОСОБА_9, як майновий поручитель, передала в іпотеку банку належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 7-12).
У зв'язку із невиконанням відповідачем ОСОБА_8 взятих на себе кредитним договором зобов'язань, утворилась заборгованість.
Представник позивача у судовому засіданні показав, що 28.11.2012 року банк відступив позивачу - товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», відповідно до договору факторингу № 15 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами свої права вимоги до відповідача за зобов'язаннями по кредитному договору та договору іпотеки.
Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина перша статті 1078 ЦК України).
Договір факторингу є самостійним цивільно-правовим договором, який належить до групи договорів про надання фінансових послуг. Сторонами договору є фактор і клієнт (стаття 1079 ЦК України). Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.
Зміст договору факторингу полягає у переході до фактора права вимоги до боржника, тобто останній зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові та у цьому повідомленні визначено грошову вимогу, яка підлягає виконанню, а також вказано фактора, якому має бути здійснено платіж.
Належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин, а саме укладення між позивачем та банком договору факторингу, позивач суду не надав.
09.02.2015 року позивач набув у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» право власності на спірну квартиру, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Вказана обставина знайшла своє об'єктивне підтвердження у суді (а.с. 13-14).
Позивач також зазначив, що в даний час він не може реалізувати своє право володіння, користування, розпорядження нерухомим майном, оскільки відповідачі без на те законних підстав проживають у спірній квартирі.
Відповідачам було направлено вимогу про їх добровільне виселення із спірної квартири. На момент звернення позивача до суду, відповідачами не виконана вимога позивача про звільнення спірної квартири в добровільному порядку, хоча вимоги про виселення були ними отримані.
Позивач вважає, що проживання відповідачів у спірній квартирі, та небажання відповідачів в добровільному порядку її звільнити, перешкоджає позивачу у здійсненні свого права на вільне володіння, користування та розпорядження спірним майном, та з огляду на положення ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 316, 317, 321, 387,391 ЦК України, ч.3 ст. 109 Житлового Кодексу України, просив суд постановити рішення про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2, ОСОБА_3, малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7із квартири АДРЕСА_2, яка належить позивачу на праві власності.
З таким твердженням позивача, суд повністю погодитися не може виходячи із наступного.
Пунктом 4.1 договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадках, передбачених Законом України «Про іпотеку» та (або) іпотечним договором, а також якщо у момент настання строку виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором ці зобов'язання не будуть виконані.
Пунктом 4.2.1. вказаного договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за умови додержання ст. 35 Закону «Про іпотеку», в тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку»).
Частиною третьою статті 109 ЖК Української РСР визначено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Позивач, звертаючись до суду із позовом аргументував свої позовні вимоги тим, що чинним законодавством не передбачено надання іншого житлового приміщення особам, які підлягають виселенню, тому й просив виселити відповідачів без надання іншого житлового приміщення.
Частиною другою статті 109 ЖК Української РСР передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
З аналізу норм ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК Української РСР вбачається, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Аналогічні висновки викладені в Постанові Верховного Суду України від 18.03.2015 року №6-39цс15, яка підлягає обов'язковому застосуванню в рамках ч.1 ст. 360-7 ЦПК України.
З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира була придбана ОСОБА_9 не за кошти, які були отримані в кредит від банку ОСОБА_8 Дана обставина знайшла своє об'єктивне підтвердження.
Так, п. 2.1.1. договору іпотеки свідчить про те, що предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 25.02.2000 року.
Тобто ОСОБА_9 набула право власності до укладення кредитного договору, та спірна квартира була набута нею у власність не за кошти, які були отримані в кредит від банку.
Інші наявні в матеріалах справи докази, висновків суду не спростовують, а пояснення представника позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому судом до уваги не беруться.
З огляду на наведене суд приймає рішення про відмову у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.
На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про іпотеку», ЖК Української РСР, ст. ст. 10, 15, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду м. Києва через Оболонський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.Г.Камбулов