АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1922/16 Справа № 196/1164/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Черненкова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Хлус Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3 про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

02 вересня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, за яким просив визнати недійсним кредитний договір № DNM0GA від 29.08.2008 року, укладений між ним та відповідачем; визнати недійсним договір іпотеки № DNM0GA від 29.08.2008 року, укладений між ним та відповідачем та посвідчений 29.08.2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 2002 та № 2003, та скасувати заходи забезпечення за вказаним договором; зобовязати відповідача прийняти у нього суму у розмірі 66215 грн. 33 коп. з розстрочкою платежів на 60 місяців за таких умов, що місячний платіж буде складати 1103 грн. 59 коп.; зобовязати приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 виключити з реєстру іпотеку - вищевказаний житловий будинок, який було передано у іпотеку за договором іпотеки № DNM0GA від 29.08.2008 року, укладеним між ним та відповідачем. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 29.08.2008 року між ним та ПАТ КБ "Приватбанк" укладено кредитний договір № DNM0GA. Зазначений договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. На час укладання кредитного договору ним банку була достовірно надана інформація про його фінансово-майновий стан та відповідно до умов надання кредитних коштів ним була надана довідка про отримання доходу у національній валюті України за шість місяців, що передували місяцю отримання кредиту. На його прохання надати йому кредит у валюті гривня, банк запропонував йому кредит у валюті долар США. Відповідно до п.8.1 кредитного договору банк зобовязався надати позичальникові кредитні кошти на споживчі цілі 20 000 доларів США шляхом видачі готівки через касу та 854,73 доларів США перераховано в гривнях на картковий рахунок з 28.08.2008 року та терміном погашення по 27.08.2023 року включно не поновлювальної кредитної лінії з фіксованою відсотковою ставкою 15%. Цілі кредитування - споживчі. Зазначав, що зобовязання має бути виражене лише у грошовій одиниці України - гривні. Цивільний кодекс допускає лише можливість визначення грошового еквіваленту зобовязання в іноземній валюті. В порушення цих вимог закону відповідач зазначив у предметі договору суму, зафіксовану лише у іноземній валюті, без жодного посилання на національну валюту, чим на позичальника покладено комерційні ризики банку та фактично покладено валютні ризики. Неправомірне посилання банку лише на долари (без вираження у національній валюті) у предметі кредитного договору зумовило те, що при вчиненні правочину ним було допущено помилку щодо обставин, які мають істотне значення для нього. На день укладення кредитного договору іноземний курс валюти становив 1USD = 4,84536 грн., на сьогоднішній день 1USD = 21,1994658 грн. З підвищенням курсу іноземної валюти сума боргу значно зросла, яку йому необхідно сплачувати та в звязку з чим значно погіршився його фінансовий стан, який несе загрозу втратити житло. При укладенні договору кредиту він не мав можливості розраховувати на те, що співвідношення курсу валюти кредиту та гривні настільки зміниться і його доходу, який він, члени його родини як і раніше отримують у гривні, не вистачатиме на погашення платежів за кредитом. Вважає, що його помилка є результатом навмисних дій іншого учасника правочину, тобто введення його в оману зі сторони банку, який зумовив спотворене формування його волі, що на його думку тягне за собою визнання правочину недійсним. Форми кредитування не розкриті, тип відсоткової ставки описаний як такий, за яким сплачуються однакові суми, сукупна вартість не відповідає вимогам банку, недоліки приховані, у повідомленні до договору йдеться про валютні ризики конвертації валюти зобовязання у валюту платежу у випадку кредитування в іноземній валюті. Несправедливістю є зокрема умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США. У відповідності до п.8.3 кредитного договору надання кредиту відбувається лише за умови надання позичальником відповідного забезпечення виконання боргових зобовязань за кредитним договором № DNM0GA від 29.08.2008 року у звязку з чим між ним та банком було укладено договір іпотеки № DNM0GA від 29.08.2008 року. Відповідно до умов вказаного договору іпотеки та кредитного договору п.8.2 передано банку в іпотеку нерухоме майно - будинок, загальною площею 77,10 кв.м., житловою площею 30,90 кв.м., який знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Царичанський район, смт Царичанка, вул. Степна, 14. Зазначає, що до даного будинку не має ніяких відносин, так як адреса його будинку: Дніпропетровська область, Царичанський район, смт Царичанка, вул. Степова, 14, який на даний час використовується його сімєю. Договір іпотеки № DNM0GA від 29.08.2008 року не відповідає вимогам закону в частині предмета іпотеки і втрачає правові наслідки, які сторони мали намір досягти. У відповідності до законодавства у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Він отримав від банку суму, еквівалентну 101048,67 грн. За весь час користування кредитними коштами банк списав з рахунку, що відповідає платіжній картці № 294379, емітованої Приватбанком (картка, на яку ПРАТ "ЕРЛАН" перераховували його заробітну плату) 34833,34 грн. Посилаючись на розрахунки, враховуючи отриману та сплачену ним суму, вважає, що повинен повернути банку 66215,33 грн. (101048,67 грн. - 34833,34 грн. = 66215,33 грн.), що є залишком за тілом кредиту. Погоджується повернути вказану суму, але прохає надати розстрочку на 60 місяців. Місячний платіж за таких умов складатиме 1103,59 грн. Посилаючись на вимоги ст.ст. 3,4,13,203,215,236,524,548 ЦК України, ст. ст. 3,15, 21, 110, 119-120 ЦПК України, Конституції України, ЗУ "Про заставу", ЗУ "Про іпотеку", ЗУ "Про національний банк України", ЗУ "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", ЗУ "Про банки та банківську діяльність", Декрету КМ України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Положення "Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу", Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.1996 року, Закону України "Про захист прав споживачів", просив суд задовольнити його позов.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року ухвалено: у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ КБ "Приватбанк", третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3 про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, - відмовити; судовий збір залишити за позивачем.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 серпня 2008 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем було укладено кредитний договір № DNM0GA. Згідно п.8.1 кредитного договору банк зобовязався надати позивачу кредитні кошти на строк з 27.08.2008 року по 27.08.2023 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 24675,68 доларів США на наступні цілі: у розмірі 20854,73 доларів США на споживчі цілі, з них 20000 доларів США на споживчі цілі шляхом: видачі готівки через касу, а також у розмірі 600 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 149,84 доларів США - для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 104,89 доларів США - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 3820,95 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п.7.2 даного договору. На забезпечення виконання зобовязань позичальника по кредитному договору № DNM0GA від 27.08.20108 року, 29.08.2008 року між ОСОБА_2 та відповідачем було укладено договір іпотеки № DNM0GA, згідно якого іпотекодавець (позивач) надав відповідачу в іпотеку належне йому нерухоме майно - житловий будинок, що розташований за адресою: смт Царичанка, вул. Степна, 14 Царичанського району Дніпропетровської області.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що у відповідності до вимог ст. 203 ЦК України, судом встановлено, що зміст кредитного договору № DNM0GA від 27.08.2008 року та договору іпотеки № DNM0GA від 29.08.2008 року не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. ОСОБА_2 на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочинів на момент їх укладення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Воля сторін спірних правочинів на момент їх укладення полягала в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки за договорами, що й було здійснено ОСОБА_2 Ця воля була взаємною і спрямованою на досягнення певної мети. Правочини вчинено у формі, встановленій законом і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При цьому, слід зазначити, що посилання позивача як в позовній заяві, так і в судовому засіданні на той факт, що вищевказаний договір іпотеки не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому і втрачає свої правові наслідки, оскільки адреса місце розташування предмета іпотеки вказана невірна, а саме: замість правильного - вулиця Степова смт. Царичанка, вказано вулиця Степна смт. Царичанка є безпідставним, оскільки спростовуються фактом підписання договору іпотеки саме власником житлового будинку (позивачем) та посвідчення вказаного договору нотаріусом (третьою особою). Крім того, з моменту укладення договору іпотеки і по даний час позивачем не порушувалось питання щодо невірного зазначення місцезнаходження предмету іпотеки. За таких обставин, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив спір.

Спірні правовідносини виникли між сторонами щодо визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи, що між ПАТ КБ "Приватбанк", як кредитодавцем, та ОСОБА_2, як позичальником, був укладений кредитний договір № DNM0GA від 27 серпня 2008 року, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 24675,68 доларів США на строк з 27.08.2008 року по 27.08.2023 року включно у вигляді не поновлювальної лінії на споживчі цілі зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. На забезпечення виконання зобовязань позичальника по кредитному договору № DNM0GA від 27.08.20108 року, 29.08.2008 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № DNM0GA, згідно якого іпотекодавець (позивач) надав банку (відповідачу) в іпотеку належне йому нерухоме майно - житловий будинок, що розташований за адресою: смт Царичанка, вул. Степна, 14 Царичанського району Дніпропетровської області.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами), які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів дійшла висновку, що спірний договір споживчого кредиту укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню договору споживчого кредиту, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Колегія суддів встановила, що спірні кредитний договір та договір іпотеки не суперечать положенням вищевказаним нормам закону або іншим нормам закону із зазначених підстав у позові.

Отже відсутні правові підстави для визнання спірних договорів недійсними відповідно до положень частини першої статті 230 ЦК України як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними та позивач не навів доказів щодо введення його в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Цей висновок узгоджується з Правовою Позицією Верховного Суду України у справі № 6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність"кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47та 49 цього Законувизначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК Українигрошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року N 15-93, статтею 5якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України укладення кредитного договору щодо надання кредиту в іноземній валюті.

Суд першої інстанції встановив наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями.

Відповідно до статті 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16 жовтня 2011 року вступив у силу ОСОБА_4 України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", згідно з яким частину першу статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів"було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

У справі, яка є предметом перегляду, кредитний договір укладено сторонами 27 серпня 2008 року. На час укладення цього кредитного договору ОСОБА_4 України "Про захист прав споживачів"не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

За таких обставин висновки суду про те, що банком було правомірно надано кредитні кошти в іноземній валюті на час укладення спірного договору є правильними.

Не є правовою підставою для визнання спірного договору іпотеки недійсним допущена в ньому описка в адресі іпотечного майна.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договору споживчого кредиту та договору іпотеки, правильно застосувавши положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, вказані позовні вимоги є безпідставними.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду та стосуються переоцінки доказів у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_4