АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/2901/16-ц Номер провадження 22-ц/786/3219/16Головуючий у 1-й інстанції Кіндяк І. С. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 грудня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:
Головуючого: судді Кривчун Т.О.
Суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.
секретар - Філоненко О.В.
за участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача- адв. ОСОБА_2
представника відповідача: Дзеверін Б.В.
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Чередник Романа Вікторовича
на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 14 листопада 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_1 про поновлення на роботі, відшкодування за час вимушеного прогулу, стягнення заробітної плати та компенсацію моральних збитків.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -
В С Т А Н О В И Л А :
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до місцевого суду з вказаним позовом, уточненим у ході судового розгляду, до відповідача, посилаючись на те, що 14.11.1994 року її було прийнято на роботу до військової частини на посаду завідуючого клубом-бібліотекарем, та 01.11.2011 року її було примусово переведено на посаду телефоніста міжміського телефонного зв`язку взводу забезпечення, а 15.07.2016 року її. було звільнено з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України (у зв`язку зі скороченням штату). Вважає дане звільнення незаконним, проведеним в порушення вимог закону, оскільки вона є одинокою матір`ю та самостійно виховує 2-х неповнолітніх дітей та особисте попередження про звільнення не підписувала (а.с.1-4, 51-52).

З урахуванням наведеного прохала зобов`язати поновити позивача на роботі у військовій частині НОМЕР_1 на посаді телефоніста взводу забезпечення міжміського телефонного зв`язку; запропонувати позивачу службу за контрактом з подальшим отриманням посади завідувача клубом; зобов`язати командування військової частини звернутись до відповідних органів з проханням переведення посади завідувача клубом з посади для військовослужбовців на посаду для працівників ЗС України; стягнути з військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу до моменту поновлення на роботі у військову частину НОМЕР_1 на користь позивача; відповідно до ст.237-1 КЗпП України; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача відшкодування моральних збитків, до яких призвело незаконне звільнення, в розмірі 10000,00 грн.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 14 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_1 , про поновлення на роботі, відшкодування за час вимушеного прогулу, стягнення заробітної плати та компенсацію моральних збитків відмовлено за недоведеністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн. (а.с.104-106).
З вказаним рішенням не погодилась позивач ОСОБА_1 , представник якої подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити у повному обсязі позов ОСОБА_1 до ВЧ № НОМЕР_1 про поновлення на роботі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що статтею 184 КЗпП України заборонено звільняти одиноких матерів, при наявності дитини у віці до 14 років з ініціативи власника з будь-якої причини, в тому числі і за скороченням штатів.
Вказують, що при розгляді трудових спорів одинокою матір`ю слід розуміти жінку, яка виховує дитину без батька, а отримання статусу одинокої матері необхідно лише для призначення державної допомоги на дітей.
У поданих до суду запереченнях на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що судом повно та об`єктивно досліджено всі наявні у матеріалах справи докази, враховані всі фактичні обставини справи, вірно застосовані норми матеріального та процесуального права.
Вказують, що визначення поняття «одинокої матері», включає поняття «інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама». А тому для визначення «іншої жінки» одинокою, необхідно дві ознаки: вона і виховує і утримує дитину сама.
Зазначають, що позивачем не доведено факту того, що вона сама утримує та виховує дітей без будь-якої участі батька, жодних документів про надання їй статусу одинокої матері до ВЧ НОМЕР_1 не надходило.
Вважають, що звільнення було проведено у відповідності до норм закону, з відповідними ознайомленнями та зі згодою первинної профспілкової організації.
У зв`язку з цим прохали апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.
У судовому засіданні позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали та прохали її задовольнити.

Представник відповідача апеляційну скаргу не визнав, прохав її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам рішення місцевого суду не відповідає.

Як установлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_3 14.11.1994 року прийнята на роботу до Військової частини НОМЕР_1 в клуб, на посаду завідуюча клубом-бібліотекарем, що підтверджується наказом командира в/ч НОМЕР_1 №220 від 14.11.1994 року.
Згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 №240 від 01.12.2000 року позивач переведена на посаду - завідуюча клубом-бібліотекарем, та в подальшому, наказом командира в/ч НОМЕР_1 № 1 від 01.10.2001 року переведена на посаду завідуюча клубом.
Також, зі змісту копії трудової книжки вбачається, що наказом командира в/ч НОМЕР_1 № 195 від 01.11.2011 року, ОСОБА_1 переведено на посаду телефоніста міжміського телефонного зв`язку взводу забезпечення (а.с.6).
З наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28.03.2016 року №47 «Про попередження особового складу військової частини НОМЕР_1 про заплановане вивільнення» вбачається, що, відповідно до рішення Міністра оборони України від 16.01.2016 року №117/С, керуючись вимогами ст.49-2 КЗпП України щодо письмового попередження працівників про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням штатної чисельності працівників частини, а також з метою дотримання визначеного даною статтею строку персонального попередження, наказано письмово попередити, зокрема, працівника Збройних Сил України ОСОБА_1 про заплановане звільнення.
Відповідно до Списку працівників в/ч НОМЕР_1 , попереджених про заплановане вивільнення, ОСОБА_1 28.03.2016 року була попереджена про звільнення, що підтверджується підписом останньої (а.с.25-26).
За змістом наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.04.2016 року №67 «Про попередження особового складу військової частини НОМЕР_1 про заплановане вивільнення» та списку працівників військової частини НОМЕР_1 , попереджених про заплановане вивільнення до 15.07.2016 року, зокрема, ОСОБА_1 27.04.2016 року попереджена про заплановане звільнення, про що засвідчила власним підписом (а.с.27-28).
Як убачається з аркушу доведення до особового складу військової частини НОМЕР_1 листа Головного управління оборонного та мобілізаційного планування вих. №322/1/3713 від 02.07.2016 року (вх. від 13.07.2016 №551) щодо скорочення посад працівників до 15.07.2016 року ОСОБА_1 відмовилась ставити свій підпис про ознайомлення, про що правниками ВЧ НОМЕР_1 було складено відповідний акт від 14.07.2016 року (а.с.33-34).
Згідно протоколу №1 зборів Ради трудового колективу військової частини НОМЕР_1 від 13.07.2016 року, на даних зборах вирішувалося питання про можливість звільнення за скороченням штату, зокрема, телефоніста міжміського телефонного зв`язку взводу забезпечення ОСОБА_1 та ухвалено надати згоду на скорочення посад відповідно до переліку змін штату від 02.07.2016 року №322-1-3713 (вх. № 551 від 13.07.2016 року (а.с.37).
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.07.2016 року №128 «Про введення в дію переліку змін до штату військової частини НОМЕР_1 » виведено зі штату № 50/081 військової частини, зокрема, дві посади телефоніста міжміського телефонного зв`язку взводу забезпечення (а.с.35).
Пунктом 1.2 зазначеного наказу визначено щодо звільнення з 15 липня 2016 року ОСОБА_1 , телефоніста міжміського телефонного зв`язку взводу забезпечення, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП, у зв`язку зі скороченням штату працівників та виплати їй грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за період з 22.05.2015 року по 15.07.2016 року у розмірі 1837,65 грн. та вихідної допомоги при звільненні у розмірі 2252,25 грн. на підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних сил України від 31.03.2016 року №Д-322/1/4ДСК, протоколу Ради трудового колективу військової частини НОМЕР_1 №1 від 13.07.2016 року (а.с.11, 24).

Установлено та вбачається з матеріалів справи, що, відповідно до листа Шевченківського районного у м. Полтаві відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Полтавській області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 ., 2008 р.н., яка народжена у шлюбі та ОСОБА_5 , 2012 р.н., відносно якого встановлено батьківство. Органом РАЦС також повідомлено, що за період з 01.03.2016 року по 01.08.2016 року статус «одинокої матері» відносно дітей не встановлювався (а.с.95).
Дані відомості також підтверджені долученими до матеріалів справи свідоцтвами про народження дітей та про розірвання шлюбу (а.с.96-99).
Ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд виходив із того, що ОСОБА_1 не набула у встановленому законом порядку статусу одинокої матері, рада трудового колективу надала згоду на її скорочення, а тому при звільненні позивачки, в діях відповідача місцевим судом не було встановлено порушень норм чинного законодавства.
Такий висновок місцевого суду не відповідає обставинам справи і нормам матеріального права, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
За змістом ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.
Як убачається зі змісту п.19 постанови пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).
Визначаючи позивачку як одиноку матір, необхідно враховувати, що після набрання чинності Законом України «Про відпустки» (зокрема, відповідно до п.5 ч.12) та ЗУ «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» до категорії одинокої матері належать: жінка, яка не перебуває у шлюбі й у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (у тому числі розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не усиновлена).
Листом Міністерства праці та соціальної політики України від 06.07.2006 року № 247/13/116-06, роз`яснено, що поняття «одинокої матерi» визначено у постановi Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорiв» вiд 06.11.92 р. № 9. Згiдно з п. 9 цiєї постанови одинокою матiр`ю слiд вважати жiнку, яка не перебуває у шлюбi та у свiдоцтвi про народження дитини якої НОМЕР_2 запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказiвкою матерi; вдову; iншу жiнку, яка виховує й утримує дитину сама.

За цим визначенням для визнання « ОСОБА_6 » одинокою необхiдно двi ознаки: вона i виховує дитину, i сама її утримує.
Пiсля введення в дiю Закону України «Про вiдпустки» таке поняття одинокої матерi не повинно застосовуватися, оскiльки п.5 частини 12 ст.10 цього Закону визначає одиноку матiр як таку, яка виховує дитину без батька. Отже, участь батька або iнших осiб в утриманнi дитини не позбавляє матерi статусу одинокої.
Вiдповiдно до зазначеного, до категорiї одинокої матерi вiдносяться: жiнка, яка не перебуває у шлюбi та у свiдоцтвi про народження дитини якої НОМЕР_2 запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказiвкою матерi; вдова; жiнка, яка виховує дитину без батька (в тому числi й розлучена жiнка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання алiментiв, i жiнка, яка вийшла ОСОБА_7 , але її дитина новим чоловiком не усиновлена).

З наведеного вбачається, що участь батька або інших осіб в утриманні дитини не позбавляє матері статусу одинокої.

Відповідно до листа Шевченківського районного у м. Полтаві відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Полтавській області позивачка, є матір`ю двох дітей - ОСОБА_4 , 2008 р.н., яка народжена у шлюбі, ОСОБА_5 , 2012 р.н., відносно якого встановлено батьківство.
Разом із тим, шлюб із батьком ОСОБА_8 ,- ОСОБА_9 - було розірвано 29.12.2008 року (а.с.76).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на даний час в зареєстрованому шлюбі не перебуває.
Згідно довідки Щербанівської сільської ради Полтавського району від 05.09.2016 року (вих.№5204), разом з ОСОБА_1 в селі Щербані зареєстровані і проживають її неповнолітні діти - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.64).
Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_1 від 08.09.2016р. за місцем її проживання в АДРЕСА_1 , разом з нею проживають двоє її неповнолітніх дітей - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.65).
З характеристики Полтавського дошкільного навчального закладу №40 «Ромашка» від 19.12.2016р. №154 вбачається, що вихованець даного закладу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відвідує його з 25.09.2014 року і по теперішній час; вихованням дитини займається мама хлопчика, ОСОБА_1 , відомостей про батька ОСОБА_11 не зазначено та батько в дитячому садочку ніколи не з`являвся. У спілкуванні з дітьми та дорослими дитина про батька не згадує.
З огляду на наведене, враховуючи, що ОСОБА_1 i виховує дітей, i сама їх утримує (доказів, які б спростовували цей факт, матеріали справи не містять), колегія суддів приходить до висновку що позивачка належить до категорії одинокої матері.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не взяв до уваги приписів п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, ч.3 ст.184 КЗпП України та п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, та не врахував, що повної ліквідації ВЧ № НОМЕР_1 не відбулося, а позивач ОСОБА_1 є одинокою матір`ю, оскільки вона виховує і утримує дітей сама.

За змістом ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З урахуванням вищевикладеного, звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням положень ч.3 ст.184 КЗпП України а тому є неправомірним, у зв`язку з чим позивачка підлягає поновленню на роботі з виплатою їх середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З пункту 4 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права» від 27.09.2012 року №10-1389/0/4-12, вбачається, що, відповідно до статті 27 ЗУ "Про оплату праці", пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.
Окрім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Саме про таке застосування положень частини другої статті 235 КЗпП України, статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку зазначено у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2011 року (справа №6-87цс11), 16 грудня 2015 року (справа №6-648цс15).

У зв`язку з цим, у відповідності до вимог ч.2 ст.235 КЗпП України, підлягає стягненню з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня, наступного після звільнення позивача, тобто, з 16.07.2016 року по дату постановлення рішення по справі.

У відповідності до Табелю обліку використання робочого часу за травень 2016 року ОСОБА_1 було фактично відпрацьовано 12 днів, за червень 19 днів.
Згідно довідки про доходи від 12.12.2016 року №52, виданої ВЧ НОМЕР_1 , заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці, що передували звільненню, становила: за травень 2016 року 1429,06 грн., за червень 2016 року 2245,67грн.
Середньоденна заробітна плата у ОСОБА_1 розраховується шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин) та становила (1429,06+2245,67)/31 =118,54 грн.
Як убачається з Табелю обліку використання робочого часу за травень 2016 року число робочих днів ВЧ НОМЕР_1 становить 20 днів, за червень 2016 року 20 днів, отже середньомісячне число робочих днів у ВЧ НОМЕР_1 становить 20 днів.
З матеріалів справи вбачається, що з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня, наступного після звільнення позивача, тобто, з 16.07.2016 року по дату постановлення рішення по справі, тобто по 22.12.2016 року.

Для нарахування виплат працівнику необхідно здійснити розрахунок загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, яка становить 118,54 грн. на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді, яке становить 105 днів (10 днів липень, 20 днів серпень, 20 днів вересень, 20 днів жовтень, 20 днів листопад, 15 днів грудень.). Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 12446,7 грн.(105*118,54 грн.), який необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.

Відповідно до положень ст.1167 ЦК України компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

На підставі ст.237-1 КЗпП України позивач має право на відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
При вирішенні спорів, пов`язаних з відшкодуванням моральної шкоди, слід мати на увазі, що винна у заподіянні цієї шкоди особа може бути звільнена від обов`язку відшкодування тільки за умови, якщо вона доведе відсутність своєї вини (умислу або необережності).
Згідно п.3 постанови Пленуму ВСУ Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995р. (з подальшими змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) особи, та за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (п.7 постанови).
З урахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що діями відповідача ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях внаслідок незаконних дій щодо неї зі сторони відповідача, втраті через це нормальних життєвих зв`язків, а тому, враховуючи розмір заборгованості, тривалість порушення права особи на оплату праці, виходячи з принципу об`єктивності, засад розумності, справедливості та доцільності, необхідно визначити її розмір у сумі 500,00 грн.
Вимоги позовної заяви про те, що відповідачу необхідно запропонувати позивачу службу за контрактом з подальшим отриманням посади завідувача клубом; зобов`язати командування військової частини звернутись до відповідних органів з проханням переведення посади завідувача клубом з посади для військовослужбовців на посаду для працівників ЗС України, не можуть бути вирішенні судом при розгляді трудового спору, оскільки розгляд даних питань відноситься до виключної компетенції керівництва ВЧ № НОМЕР_1 .

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні даних позовних вимог.
За змістом ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Зі змісту уточненої позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 заявлено чотири позовні вимоги немайнового характеру, дві з яких задоволено, щодо поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди та одну позовну вимогу майнового характеру, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
З урахуванням наведеного, до стягнення з відповідача на користь держави підлягає судовий збір за дві позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 1378,00*2=2756,00 грн. та за одну вимогу майнового характеру у розмірі 1378,00 грн.
Згідно з п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.
У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.
Керуючись ст.ст.15-16,205,303,304,307, п.п.3,4 ч.1 ст.309, ст.ст.310,316,317 ЦПК України, колегія суддів,-
В И Р І Ш И Л А :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чередник Романа Вікторовича, - задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 14 листопада 2016 року, - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_1 про поновлення на роботі, відшкодування за час вимушеного прогулу, стягнення заробітної плати та компенсацію моральних збитків, - задовольнити частково.
Поновити ОСОБА_1 на посаді телефоніста міжміського телефонного зв`язку взводу забезпечення Військової частини № НОМЕР_1 .

Стягнути з Військової частини № НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 липня 2016 року по день постановлення рішення у справі в розмірі 12446,7 грн. з утриманням та перерахуванням до бюджету та державних цільових фондів податків та обов`язкових платежів.

Стягнути з Військової частини № НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 500,00 (п`ятсот гривень 00 коп. ) у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Військової частини № НОМЕР_1 на користь держави судовий збір у розмірі 4134,00 (чотири тисячі сто тридцять чотири гривні 00 коп.) грн.

Допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді телефоніста міжміського телефонного зв`язку взводу забезпечення Військової частини № НОМЕР_1 та стягнення середнього заробітку за один місяць.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

ГОЛОВУЮЧИЙ : /підпис/ Т.О. Кривчун
СУДДІ : /підпис/ Ю.В. Дряниця /підпис/ Л.І. Пилипчук

ЗГІДНО:
Суддя Апеляційного суду
Полтавської області Т.О. Кривчун