Справа № 127/2050/15-ц Провадження № 22-ц/772/1035/2016Головуючий в суді першої інстанції Іщук Т. П.
Категорія 48Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого - судді Панасюка О.С., суддів Рибчинського В.П., Копаничук С.Г., з участю секретаря Топольської В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 такого самого змісту, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2016 року, -

встановила:

В лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, вказуючи, що за період шлюбу з відповідачкою з травня 1994 року по серпень 2005 року за спільні кошти придбали частину будівлі адміністративного корпусу (перший поверх) по АДРЕСА_4 51/100 частину будівлі цього ж адміністративного корпусу (приміщення на другому та третьому поверхах), адреса якого зазначена: АДРЕСА_4, а також спільно із сином ОСОБА_3 ОСОБА_5 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка в подальшому була переведена у нежитлове приміщення і переобладнана у магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1».

З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просив поділити це майно, виділивши йому частину адміністративної будівлі на першому поверсі по АДРЕСА_4 вартістю 985468 грн, а іншу частину цього адміністративного корпусу вартістю 2103007 грн та ? частину квартири АДРЕСА_1, яка переведена у нежитлове приміщення і переобладнана у магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», вартістю 188125 грн 50 к. залишити у власності ОСОБА_3

В травні 2015 року ОСОБА_3 подала зустрічний позов, посилаючись на те, що за час шлюбу сторони придбали: квартиру АДРЕСА_2, автомобіль ВАЗ 2107, 1991 року випуску, та автомобіль ВАЗ 21150, 2001 року випуску, просила визнати це майно спільною сумісної власністю та поділити його, визнавши за кожним із сторін право власності на ? частину квартири, ОСОБА_2 виділити автомобіль ВАЗ 2107, 1991 року випуску, та стягнути з нього на її користь половину вартості автомобілів ВАЗ 2107, 1991 року випуску, та ВАЗ 21150, 2001 року випуску.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 травня 2015 року позовні вимоги об`єднанні в одне провадження.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 10 лютого 2016 року у позові ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ? частину квартири АДРЕСА_2 загальною площею 36,5 кв.м. та автомобіль ВАЗ 2107, 1991 року випуску, № кузова НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/8 частину квартири АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 7/8 частин квартири АДРЕСА_2 та автомобіль ВАЗ 2107, 1991 року випуску, № кузова НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 12020 грн грошової компенсації за частку у праві спільної власності на автомобіль ВАЗ 2107, 1991 року випуску, № кузова НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1. В решті зустрічного позову відмовлено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_31032 грн 70 к. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення його позову. В частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 рішення не оскаржується.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у первісному позові ОСОБА_6 в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що з 10 травня 1994 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 08 вересня 2005 року (Т. 1 а. с. 10).

24 жовтня 2002 року між Колективним підприємством Вінницька автобаза «Укрбуд» та приватним підприємцем ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу частини будівлі, за яким остання придбала частину будівлі адміністративного корпусу літера «А1», що розташована у АДРЕСА_4, і складається з приміщень на першому поверсі: ? частина приміщення 2-1 площею 1,25 кв.м, ? частина приміщення 2-2 площею 17,5 кв.м, ? частина приміщення 2-22 площею 1,2 кв.м. та приміщень з 2-3 по 2-20, загальною площею 252,95 кв.м., за 38 900,00 грн (Т. 1 а. с. 142, 145, 146).

Рішенням третейського суду від 30 вересня 2004 року задоволено позов приватного підприємця ОСОБА_3 до Колективного підприємства Вінницька автобаза «Укрбуд». Визнано дійсним договір купівлі-продажу частини приміщень адміністративного корпусу, позначеного на плані літерою «А», що складає 51/1000 частки загальною площею 539,8 кв. м., яка складається з: приміщень другого поверху: приміщення 4-25, приміщення з 4-26 по 4-33, ? частини приміщення 4-34, площею 3,5 кв.м, ? частини приміщення 4-1 площею 8,7 кв.м.; та приміщень третього поверху: з приміщення 6-29 по 6-32, ? частини приміщення 6-33 площею 3,9 кв.м., ? частини приміщень 6-1, площею 8,6 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_4 укладений 12 серпня 2004 року між Колективним підприємством Вінницька автобаза «Укрбуд» та приватним підприємцем ОСОБА_3 Визнано за приватним підприємцем ОСОБА_3 за вказаним договором право власності на зазначену частину приміщення адміністративного корпусу (Т. 1 а. с. 143 - 144). Кошти за придбання цього приміщення перераховані 12 серпня 2004 року відповідно до платіжного доручення від 27 серпня 2004 року №27 в розмірі 35 104,00 грн. (Т. 1 а. с. 147).

За договором оренди від 15 листопада 2004 року, укладеним між сторонами, як суб'єктами підприємницької діяльності, вказаним майном до 01 жовтня 2005 року користувався ОСОБА_2 для складування товару (Т. 1 а. с. 9).

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 08 червня 2015 року, яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 23 вересня 2015 року, у справі №902/20/15 за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном зобов'язано фізичну особу - підприємця ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні частиною будівлі адміністративного корпусу літера «А1», розміщеної за адресою: АДРЕСА_4, та частиною приміщень адміністративного корпусу, позначеної на плані літерою «А» за адресою: АДРЕСА_4, шляхом звільнення даного об'єкту нерухомого майна (Т. 1 а. с. 221 - 225, Т. 2 а. с. 12 - 15).

2 серпня 2002 року ОСОБА_7 продала за 15000 грн власну квартиру АДРЕСА_3 (Т. 1 а. с. 148), а 30 квітня 2003 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ковальовою В.М., ОСОБА_3 та ОСОБА_5 придбали в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 за 29000 грн (Т. 1 а. с. 149).

В цій квартирі проведена реконструкція і актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 11 листопада 2006 року реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 в магазин промислової групи товарів прийнято в експлуатацію. Акт зареєстрований інспекцією ДАБК УМіА Вінницької міської ради 11 грудня 2006 року за №222 та затверджено рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 3007від 11 грудня 2006 року (Т. 1 а. с. 196 - 197).

Відповідно до свідоцтва НОМЕР_3 про право власності на магазин промислових товарів від 2 лютого 2007 року об'єкт в цілому по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 - ? частина, ОСОБА_3 - ? частина на праві приватної спільної власності (Т. 1 а. с. 151).

Відмовляючи у первісному позові ОСОБА_2 суд першої інстанції правильно виходив із того, що частину будівлі адміністративного корпусу (перший поверх) по АДРЕСА_4 51/100 частину будівлі цього ж адміністративного корпусу (приміщення на другому та третьому поверхах), адреса якого зазначена: АДРЕСА_4, придбані ОСОБА_3 як фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності, за кошти від здійснення такої діяльності і для здійснення підприємницької діяльності, а відтак це майно не належить до спільного майна подружжя а є особистим майном фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

Так, згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб і сім`ю Української РСР, яка діяла на момент придбання ОСОБА_3 частини будівлі адміністративного корпусу літера «А1», що розташована у АДРЕСА_4, і складається з приміщень, розташованих на першому поверсі, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 цього Кодексу Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Щодо решти спільного майна, то такі ж самі приписи містяться в ст. 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України та Закону України "Про підприємництво".

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про власність», яка діяла на момент набуття ОСОБА_3 права власності на будівлі адміністративного корпусу літера «А1», що розташована у АДРЕСА_4, і складається з приміщень на першому поверсі, та ст. 320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Окремою формою підприємницької діяльності є підприємницька діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено. Як зазначається у ч. 2 ст. 52 ЦК України, фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. На підставі цього положення, а також норм ст. ст. 57, 61 СК України слід дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Стаття 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-79цс13 від 2 жовтня 2013 року.

Про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна йдеться і у правовій позиції, висловленй Верховним Судом України у справі № 6-38цс15 від 3 червня 2015 року.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відмінності обставин справи, яка переглядалась Верховним Судом України до обставин цієї справи, а відтак і безпідставне незастосування до спірних правовідносин висновку, викладеного у рішенні Конституційного Суду України № 1-8/12 від 19 вересня 2012 року про офіційне тлумачення ч. 1 ст. 61 СК України, з огляду на таке.

Ч. 3 ст. 61 ЦПК України визначає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 8 червня 2015 року, яке набрало законної сили згідно з постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 23 вересня 2015 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, встановлено, що ОСОБА_3, купуючи під час шлюбу нерухоме майно як фізична особа-підприємець для здійснення підприємницької діяльності діяла виключно як власник цього майна та суб'єкт господарювання в процесі здійснення нею господарської діяльності.

Відповідно до цієї обставини господарський суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд прийшов до правового висновку, що майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність (Т. 1 а. с. 221 - 225, Т. 2 а. с. 12 - 15).

Отже, та обставина, що це майно було придбано не за рахунок спільних коштів подружжя ОСОБА_3, а ОСОБА_3, купуючи під час шлюбу нерухоме майно як фізична особа-підприємець для здійснення підприємницької діяльності діяла виключно як власник цього майна та суб'єкт господарювання в процесі здійснення нею господарської діяльності, встановлена рішенням господарського суду, яке набрало законної сили і у якому брали участь ті самі особи.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки про таку обставину не зазначено у резолютивній частині рішення господарського суду, то вона не може вважатись встановленою і мати приюдиційне значення для цієї справи на увагу не заслуговують, тому що згідно з п. 3 ч. 1 ст. 84 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, встановлені господарським судом зазначаються саме у мотивувальній частині рішення.

Про те, що ОСОБА_2 не вважав себе співвласником цього нерухомого майна ще під час шлюбу, а визнавав факт належності його на праві особистої приватної власності ОСОБА_3 саме як фізичній особі-підприємцю свідчить і договір оренди від 15 листопада 2004 року, оскільки будь-яких обставин, підтверджених належними і допустимими доказами, він не навів.

Не може бути застосовано до спірних правовідносин висновок, викладений у рішенні Конституційного Суду України № 1-8/12 від 19 вересня 2012 року про офіційне тлумачення ч. 1 ст. 61 СК України також тому, що це рішення стосувалось статутного капіталу та майна приватного підприємства, сформованих за рахунок спільної сумісної власності подружжя, а не майна фізичної особи - підприємця.

Так само, з урахуванням визначеного ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо безпідставності вимог ОСОБА_2 в частині квартири АДРЕСА_1, яка переведена у нежитлове приміщення і переобладнана у магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1».

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що 2 серпня 2002 року ОСОБА_3 продала за 15000 грн власну квартиру АДРЕСА_3 (договір купівлі-продажу в Т. 1 на а. с. 148), що становить більше вартості ? частини квартири АДРЕСА_1, яка була придбана ОСОБА_3 та ОСОБА_5 30 квітня 2002 року в рівних частинах за 29000 грн. Незначний проміжок часу між продажем квартири, що належала ОСОБА_3 особисто і купівленю ? частини квартири, яка була переобладнана у магазин, свідчить про придбання цього майна за особисті кошти ОСОБА_3, відтак з урахуванням приписів чинних на час виникнення спірних правовідносин у 2002 році ст. ст. 22, 24 Кодексу про шлюб і сім`ю Української РСР та відповідних їм ст. 60, 57 СК України, правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-38цс15 від 3 червня 2015 року не може бути визнана спільним майном подружжя ОСОБА_3.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ О.С. Панасюк

Судді: /підпис/ В.П. Рибчинський

/підпис/ С.Г. Копаничук

Згідно з оригіналом,

суддя Апеляційного суду

Вінницької області О.С. Панасюк