ухвала

іменем україни

06 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Підволочиської редакції районного радіомовлення, третя особа - Підволочиська районна рада, про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 17 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Підволочиської редакції районного радіомовлення, обґрунтовуючи вимоги тим, що 01 липня 1999 році він був прийнятий на посаду диктора Підволочиської редакції районного радіомовлення, 01 січня 2002 року був переведений на посаду кореспондента, а 26 вересня 2014 року згідно з розпорядженням голови Підволочиської районної ради був призначений виконуючим обов'язки редактора та 27 листопада 2014 року на сесії районної ради затверджений на посаду редактора. Наказом від 06 березня 2015 року № 4 його було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін. Головний бухгалтер редакції районного радіомовлення проводила з ним розрахунки виходячи із посадового окладу кореспондента, а не з посади редактора районного радіомовлення, а тому безпідставно йому не нараховано різницю між посадовими окладами редактора та кореспондента у розмірі 7 932 грн 32 коп. Він має 15 років стажу роботи в редакції, а тому має право на виплату надбавки за вислугу років з розрахунку 25 % від посадового окладу, а не 20 %, які нараховано, в результаті чого йому за період з 01 липня 2014 року по 31 грудня 2014 року недораховано надбавки за вислугу років у розмірі 381 грн 90 коп. Йому незаконно не нараховано надбавку за інтенсивність у розмірі 50 % від посадового окладу редактора районного радіомовлення за січень 2015 року у розмірі 690 грн, за час перебування у відпустці за період з 29 січня по 05 березня 2015 року, недораховано відпускні у розмірі 867 грн 24 коп. недорахована матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 1 574 грн, недораховано компенсацію за невикористані 97 календарних днів щорічних відпусток у розмірі 2 336 грн 73 коп., не проведено розрахунків із підзвітними особами у розмірі 2 407 грн 61 коп. Посилаючись на вказане, позивач просив стягнути з відповідача на його користь вказані недоплачені суми, а також стягнути середній заробіток за весь час остаточного розрахунку за період затримки з 10 березня по 10 липня 2015 року.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 17 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з Підволочиської редакції радіомовлення на користь ОСОБА_3 недоплачені кошти при звільненні у розмірі 2 407 грн 61 коп. за розрахунками із підзвітними особами. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині відмови в позові й справу в цій частині направити на новий судовий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 01 липня 1999 року був прийнятий у штат редакції районного радіомовлення на посаду диктора (а. с. 18).

01 січня 2002 року його було переведено на посаду кореспондента (а. с. 18).

26 вересня 2014 року ОСОБА_3 призначено виконуючим обов'язки редактора Підволочиської редакції районного радіомовлення (а.с.12).

Рішенням тридцять першої сесії Підволочиської районної ради Тернопільської області шостого скликання від 05 лютого 2015 року № 427 затверджено розпорядження голови районної ради від 27 січня 2015 року № 3-к «Про увільнення кореспондента Підволочиської редакції районного радіомовлення ОСОБА_3 від виконання обов'язків редактора Підволочиської редакції районного радіомовлення» (а. с. 95).

06 березня 2015 року позивач звільнений з посади кореспондента за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем доведено витрати на придбання товарів для установи, що також визнав відповідач, тому такі кошти підлягають стягненню на його користь.

Відмовляючи в позові в частині вимог щодо виплат за надані відпустки у період з 29 січня 2015 року по 05 березня 2015 року, компенсації за невикористані дні щорічних відпусток, матеріальної допомоги на оздоровлення та стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що розрахунок усіх належних ОСОБА_3 коштів здійснювався на підставі розміру його заробітної плати на посаді кореспондента та вказані кошти виплачені позивачу відповідно до чинного законодавства.

Також суди дійшли висновку про відмову в задоволенні вимог про нарахування надбавки за інтенсивність, виходячи із того, що така надбавка не передбачалася штатним розписом.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з огляду на таке.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Обґрунтовуючи вимоги, ОСОБА_3 посилався на те, що при звільненні відповідач не провів з ним повного розрахунку, зокрема, не виплатив йому компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки, різницю між посадовими окладами редактора та кореспондента, за час виконання обов'язків редактора Підволочиської редакції районного радіомовлення за період з 26 вересня 2014 року по 05 лютого 2015 року, доплату за інтенсивність за січень 2015 року, недонараховані кошти за відпустку за період з 29 січня 2015 року по 05 березня 2015 року та матеріальну допомогу на оздоровлення.

Частиною 1 ст. 83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Судами встановлено, що позивач не використав відпустки за 2013 рік, 2014 рік та частину 2015 року, загальною тривалістю 97 днів.

При цьому відповідач нараховував йому кошти за відпустки та за невикористані відпустки у розмірі виходячи із посадового окладу кореспондента.

Разом з тим суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що з вересня 2014 року по лютий 2015 року позивач працював на посаді виконуючого обов'язки редактора Підволочиської редакції районного радіомовлення, й відповідно не перевірили, з якого посадового окладу необхідно було виходити для нарахування коштів.

Відповідно до роз'яснень Державного Комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати та Секретаріату Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 29 грудня 1965 року № 30/32 «Про порядок оплати тимчасового заступництва» тимчасове виконання обов'язків за посадою відсутнього працівника покладається на іншого працівника наказом

(Розпорядженням) по підприємству, установі або організації. Працівникові, якій заміщує, виплачується різниця між його фактичним окладом (посадовим, персональним) і посадовим окладом заміщуваного працівника (без персональної надбавки) за наявності одночасно таких умов: а) якщо працівник, який заміщує, не є штатним заступником або помічником відсутнього працівника (за відсутності посади заступника). У випадках, коли у керівника є кілька помічників, то штатним заступником вважається перший, старший помічник; б) якщо заміщення тривало понад 12 робочих днів.

Судами встановлено, що у період з 26 вересня 2014 року по 05 лютого 2015 року позивач виконував обов'язки редактора.

При цьому при призначенні ОСОБА_3 виконуючим обов'язки редактора у розпорядженні про його призначення не було зазначено про необхідність проведення доплати у різниці у посадових окладах.

Разом з тим суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що при призначенні працівника виконуючим обов'язки за вакантною посадою оплата праці здійснюється за посадою, на яку працівника переведено виконуючим обов'язки.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 15 березня 1999 року № 377 «Про реалізацію статей 14 і 16 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» передбачено, що журналістам державних і комунальних засобів масової інформації можуть встановлюватися надбавки за інтенсивність праці, за високі творчі досягнення у розмірі до 50 відсотків посадового окладу. Граничний розмір зазначених надбавок для одного працівника не повинен перевищувати 50 відсотків його посадового окладу.

Встановлено, що відповідно до штатного розпису Підволочиської редакції радіомовлення на 2014 рік до зарплати кореспондента передбачалась надбавка за інтенсивність, але штатним розписом з січня 2015 року така надбавка не була передбачена.

Проте судами першої та апеляційної інстанцій не звернуто уваги на те, що оскільки штатний розпис у січні 2015 року не був підписаний відповідно до чинного законодавства України, продовжував діяти попередній штатний розпис, згідно з яким ОСОБА_3 повинна була бути нарахована надбавка за інтенсивність у розмірі 50 % від посадового окладу.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Розрахунок нарахування відпускних здійснюється відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати».

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що позивачу за час перебування у відпустці з 29 січня 2015 року по 05 березня 2015 року нараховано та виплачено кошти виходячи із посадового окладу кореспондента.

Проте судами першої та апеляційної інстанції не взято до уваги, що з 26 вересня 2014 року по 05 лютого 2015 року ОСОБА_3 займав посаду виконуючого обов'язки редактора Підволочиської редакції районного радіомовлення.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відмовляючи у стягненні коштів щодо середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суди попередніх інстанцій виходили з того, що усі належні позивачу по заробітній платі кошти виплачені відповідно до чинного законодавства.

При цьому судами першої та апеляційної інстанцій не звернуто уваги на те, що з вини відповідача ОСОБА_3 не виплачені всі належні йому кошти у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до передчасного вирішення спору, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 17 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак