Справа № 359/7980/15-ц Головуючий у І інстанції Чирка С. С.
Провадження № 22-ц/780/2092/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 07.04.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

07 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Білоконь О.В., Гуля В.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_2 національний кредит" на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_2 національний кредит" про стягнення заробітної плати, моральної шкоди та припинення правовідносин,

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, який обгрунтував тим, що 18.10.2011 року між ним та ПАТ «ОСОБА_2 Кредит» укладено договір №ZP-STD-162 про надання зарплатної платіжної картки та виконання розрахунків за операціями з картками, у звязку з чим позивач є споживачем послуг банка. Основним призначенням розрахункової платіжної картки є перерахунок заробітної плати з ТОВ «Гарантія», де він працює. ТОВ «Гарантія» з відповідачем уклали відповідний договір щодо перерахунку заробітної плати своїх працівників.

З червня 2015 року відповідач всупереч вимогам вищевказаного договору та чинного законодавства України припинив видачу заробітної плати, чим залишив родину позивача без засобів існування. На вимогу позивача від 01.07.2015 року про видачу всіх належних йому коштів та закриття рахунку відповідач повідомив, що тимчасова адміністрація, яка діє на даний час в банку, не здійснює задоволення вимог вкладників та інших кредиторів.

При цьому відповідач визнав, що ці обмеження не поширюються на договори банківського рахунку, який вони з відповідачем уклали. Позивач стверджує, що такі дії відповідача порушують умови договору, його майнові права, та що згідно з витягом по картковому рахунку відповідач зобовязаний повернути йому 3027,76 грн., але відмовляється це робити, що змусило його звернутись до суду.

Також, позивач зазначає, що незаконні дії відповідача змусили його та членів родини відмовитися від задоволення своїх звичайних потреб, обмежити себе в поїздках до родичів та на відпочинок, викликали сімейні скандали та погіршили стосунки з родичами, а також інші негативні наслідки. Спричинену моральну шкоду ОСОБА_3 оцінює в 1000 грн.

Просив суд стягнути з відповідача на його користь заробітну плату у розмірі 3027,76 грн., моральну шкоду в розмірі 2000 грн., витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн., а також припинити правовідношення між позивачем та відповідачем за договором № ZP-STD-162 про надання зарплатної платіжної картки та виконання розрахунків за операціями з картками від 18.10.2011 року.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Припинено правовідношення між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «ОСОБА_2 Кредит» за договором №ZP-STD-162 про надання заробітної платіжної картки на виконання розрахунків за операціями з картками від 18 жовтня 2011 року. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Кредит» на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі відповідач просить скасувати зазначене заочне рішення в частині задоволення позову та в цій частині ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилається на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, яке полягає в тому, що суд не звернув уваги на те, що на момент виникнення спору стосовно відповідача була введена тимчасова адміністрація та здійснювались заходи щодо відновлення його платоспроможності Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів, а станом на дату розгляду справи в банку розпочато процедуру ліквідації.

Тому, Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним, всі інші закони України можуть застосовуватись до правовідносин з банком лише в тій частині, що не суперечить положенням спеціального закону, з приводу вирішення спорів.

На виконання вимог ч. 1 ст. 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноваженою особою фонду гарантування вкладів фізичних осіб позивача було включено до переліку вкладників та визначено розрахункову суму відшкодування коштів у розмірі 3027,76 грн. за рахунок ФГВФО відповідно до вимог закону та нормативно-правових актів фонду, для отримання яких позивач звернувся до установи банку-агенту Фонду ПАТ «Альфа-Банк» та отримав грошові кошти в повному обсязі 04.09.2015 року, що не оскаржується позивачем.

Також суд не звернув уваги на те, що ПАТ «ОСОБА_2 Кредит» не здійснює будь-яких виплат, а ч. 3 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобовязань.

Таким чином, судом першої інстанції не взято до уваги те, що права позивача не були порушені, тому не потребували судового захисту, оскільки спірні взаємовідносини вже врегульовані вищезазначеними законодавчими актами та вимоги позивача гарантувались державою. За таких обставин, відповідно до ст. 3 ЦПК України у позивача не виникло права звертатись до суду за захистом.

Також суд прийшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення витрат на правову допомогу.

Крім того, суд дійшов безпідставного висновку про припинення правовідношення за договором про надання зарплатної платіжної картки та використання розрахунків за операціями з картками від 18.10.2011 року, оскільки суд не звернув уваги на те, що позивач звернувся до банку із заявою про закриття рахунків 01.07.2015 року, тому з вказаної дати договір розірваний в силу положень ст. 1075 ЦК України, а отже правовідносини вважаються припиненими.

Однак, враховуючи те, що позивач звернувся до банку в період, коли вже була запроваджена тимчасова адміністрація, банк не міг видати позивачеві залишок грошових коштів на рахунку або за його вказівкою перерахувати на інший рахунок у звязку із обмеженнями, встановленими ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам не відповідає, оскільки суд належним чином не встановив характер правовідносин сторін, зміст позовних вимог та правові норми, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Так, задовольняючи позов, суд обґрунтовував свої висновки тим, що вимога про припинення правовідношення за договором про надання заробітної платіжної картки на виконання розрахунків за операціями з картками від 18.10.2011 року №ZP-STD-162 заявлена позивачем у відповідності до вимог ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 1075 ЦК України у звязку з невиконанням боржником своїх обовязків та є належним способом захисту його прав, оскільки вищезазначена заява позивача про закриття рахунку, відкритого на підставі укладеного між ним та відповідачем договору, відповідачем задоволена не була, що вбачається зі змісту направленого відповідачем листа від 13.07.2015 року за №39.3-01/174. При цьому суд керувався вимогами ст. ст. 1066, 1068, 1074, 1075 ЦК України.

Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що 18.10.2011 року між ОСОБА_3 та ПАТ «ОСОБА_2 Кредит» укладено договір №ZP-STD-162 про надання зарплатної платіжної картки та виконання розрахунків за операціями з картками (а. с. 6).

Відповідно до умов пункту 2.1 даного договору ПАТ «ОСОБА_2 Кредит» відкриває ОСОБА_3 картковий рахунок в національній валюті («Картковий рахунок»), імітує та надає позивачу платіжну картку і ПІН-код до неї.

За змістом п. 2.1 відповідач виконує операції за розрахунками з Карткою згідно з умовами договору і Порядком здійснення розрахунків за допомогою пластикових платіжних карток міжнародних платіжних систем та правил користування картками.

Згідно з наданою позивачем випискою по картковому рахунку № 6001 від 07.07.2015 року на рахунку позивача, тарифна система - зарплатна стандарт, валюта рахунку UАН, рахувалось 3027,76 грн. (а. с. 9).

З наданої позивачем копії заяви від 01.07.2015 вбачається, що позивач звернувся до керуючого Бориспільським відділенням ПАТ «ОСОБА_2 Кредит» за місцем відкриття вкладу, в якій просива видати всі належні йому кошти в розмірі 3027,76 грн., які знаходяться на його особовому рахунку № 6001 та закрити даний рахунок (а. с. 7).

Листом від 13.07.2015 року за № 39.3-01/174 відповідач в особі Бориспільського відділення ПАТ «ОСОБА_2 Кредит» повідомив позивачу про запровадження тимчасової адміністрації у банку, а також, розяснено положення ч. ч. 5 та 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також зазначено, що про час та порядок виплат за вищевказаними договорами буде повідомлено додатково на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (а. с. 8).

Отже, на момент виникнення спору стосовно відповідача була введена тимчасова адміністрація та здійснювались заходи щодо відновлення його платоспроможності Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів, а станом на дату розгляду справи в банку розпочато процедуру ліквідації. (а. с. 57-62).

Тому, суд, вирішуючи даний спір, не звернув уваги на те, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, ОСОБА_2 банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та ОСОБА_2 банку України.

За змістом ст. 26 зазначеного Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 27 даного Закону Уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Частинами першою та другою статті 28 цього Закону передбачено, що Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам, їх уповноваженим представникам чи спадкоємцям у національній валюті України з наступного робочого дня після затвердження виконавчою дирекцією Фонду реєстру вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування.

Фонд здійснює виплату гарантованих сум відшкодування через банки-агенти, що здійснюють такі виплати в готівковій або безготівковій формі (за вибором вкладника).

Згідно вимог ч. ч. 1, 5 та 6 ст. 36 цього Закону з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку) .

Обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку зокрема щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим ОСОБА_2 банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті; виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю працівників банку; виплати аліментів, пенсій, стипендій, інших соціальних, державних виплат, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, ушкодженням здоров'я або смертю тощо, що надійшли до банку з дня початку здійснення процедури виведення банку з ринку;

Як убачається з матеріалів справи, в подальшому позивач подав заяву про частку відмову від позовних вимог в частині стягнення грошових коштів в сумі 3027,76 грн., посилаючись на те, що вказаній кошти виплачені йому відповідачем в добровільному порядку. (а. с. 22).

Отже, відповідно до вимог вищенаведених норм даного Закону позивач 04.09.2015 року отримав від відповідача грошові кошти в повному обсязі, що вбачається з апеляційної скарги і не спростовано позивачем.

Помилковим на думку колегії суддів є висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про припинення правовідношення між позивачем та відповідачем, що виникли між сторонами на підставі укладеного договору про відкриття карткового рахунку та виконання розрахунків за операціями з картками від 18.10.2011 року, оскільки суд не звернув уваги на те, що позивач звернувся до банку із заявою про закриття рахунків 01.07.2015 року. Тому з вказаної дати договір розірваний в силу положень ст. 1075 ЦК України, а отже, правовідносини між сторонами вважаються припиненими.

Однак, враховуючи те, що позивач звернувся до банку в період, коли вже була запроваджена тимчасова адміністрація, банк не міг видати позивачеві залишок грошових коштів на рахунку або за його вказівкою перерахувати на інший рахунок у звязку із обмеженнями, встановленими ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Крім того, колегія суддів вважає, що такий спосіб захисту цивільних прав, як припинення правовідношення, застосовується, як правило, у разі невиконання або неналежного виконання боржником своїх обов'язків або неправомірного використання кредитором свого права.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач в добровільному порядку виконав свої зобовязання щодо повернення позивачу вкладу, про що свідчить і подана позивачем заява про часткову відмову від позовних вимог в частині стягнення грошових коштів, будь-яких доказів про наявність у відповідача іншого зобовязання перед позивачем суду не було подано, а тому підстав для примусового, тобто за судовим рішенням, припинення правовідносин по укладеному між сторонами договору про відкриття карткового рахунку та виконання розрахунків за операціями з картками у суду не було.

Також суд прийшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення витрат на правову допомогу.

Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач указує на те, що між ним та адвокатом ОСОБА_4 укладений договір про надання правової допомоги, на виконання якого ним було сплачено адвокату за надання юридичної консультації, складання позовної заяви, витребування та вивчення матеріалів грошові кошти в сумі 1000 грн., що підтверджується відповідною довідкою та актом приймання передачі виконаних робіт. Тому просив вказаній кошти стягнути з відповідача на його користь.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20 грудня 2011 року № 4191-VI встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Установлено, що між позивачем та адвокатом ОСОБА_4 ( свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 612 від 20 січня 1994 року) 05 серпня 2015 року укладено договір про надання правової допомоги (а.с.10).

Матеріали справи містять додаток до договору від 5 серпня 2015 року, в якому вказані найменування послуг, години та вартість цих послуг, акт здавання-приймання наданих послуг за вказаним договором (а. с. 21) та довідка № 57 від 11 серпня 2015 року про отримання адвокатом від позивача 1000 грн. за надання правової допомоги. (а. с. 11).

Згідно зі ст. ст. 84, 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Відповідно до п. 3.1. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою ОСОБА_2 банку України від 15 грудня 2004 року № 637, квитанція до касового прибуткового ордеру є належним документальним підтвердженням факту внесення грошових коштів у касу адвоката та сплати суми гонорару.

Всупереч зазначеним правовим нормам позивач не надав належних доказів на підтвердження понесених ним витрат по оплаті правової допомоги, тобто квитанцію до касового прибуткового ордеру, яка є належним документальним підтвердженням факту внесення грошових коштів у касу адвоката та сплати суми гонорару, а надав довідку, яка таким доказом не є.

Тому рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмові у задоволенні позовних вимог про припинення правовідношення та стягнення витрат на правову допомогу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду в цій частині позовних вимог ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню в частині задоволення позову з ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій частині відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_2 національний кредит" задовольнити.

Заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_2 національний кредит" про стягнення заробітної плати, моральної шкоди та припинення правовідносин відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді