Ухвала

іменем україни

02 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Львівської комерційної академії про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, вказуючи на те, що її було незаконно звільнено з посади асистента кафедри цивільного права та процесу Львівської комерційної академії, просила поновити її на вказаній посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та 50 тис. грн. у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Судами встановлено, що 03 вересня 2012 року позивач була прийнята на посаду асистента кафедри цивільного права та процесу Львівської комерційної академії на термін до 31 серпня 2013 року на підставі наказу № 269/02 від 31 серпня 2012 року.

31 серпня 2013 року позивачу було продовжено термін перебування на посаді асистента кафедри цивільного права та процесу до 29 серпня 2014 року (наказ № 208/02 від 30 серпня 2013 року), а 29 серпня 2014 року термін продовжено до 31 серпня 2015 року (наказ № 184/02 від 29 серпня 2014 року).

Наказом № 238/02 від 31 серпня 2015 року ОСОБА_4 було звільнено з роботи з 31 серпня 2015 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (у зв'язку з закінченням строку трудового договору).

Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір - угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України трудовий договір може бути припинено внаслідок закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом.

Враховуючи встановлені у справі обставини й вимоги матеріального права, районний суд дійшов правильного висновку, що позивач була прийнята на роботу у Львівську комерційну академію на умовах строкового трудового договору, строк дії якого було визначено сторонами тривалістю з 29.08.2014 року по 31.08.2015 року.

Колегія суддів вважає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов правильно висновку, що трудовий договір за згодою позивача укладався сторонами виключно на строкових умовах, що в силу особливості роботи та умов її виконання не суперечить положенням ч. 3 ст. 53 Закону України «Про освіту», доказів того, що після закінчення строку трудового договору, трудові відносини між сторонами фактично тривають матеріали справи не містять, а тому звільнення позивача з підстав, передбачених п. 2 ст. 36 КЗпП України (у зв'язку з закінченням строку трудового договору) було проведено з дотриманням закону.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

З урахуванням вказаного колегія суддів вважає, що суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення про відмову в задоволенні позову.

Таким чином, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, а тому їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана В.М. Коротун Л.М. Мазур