АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/664/16
Головуючий 1 інст. Ніколаєнко І.В.
Категорія: договірні Доповідач - Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Гуцал Л.В.,

суддів Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який дії в інтересах малолітньої ОСОБА_2, на рішення Київського районного суду міста Харкова від 19 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1, який дії в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа Служба у справах дітей Київського району міста Харкова, про визнання недійсним договору іпотеки,-

встановила:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом в інтересах малолітньої ОСОБА_2.

Посилався на те, що його дружина ОСОБА_5 19 липня 2006 року уклала ОСОБА_6 договір № 6/4/2006/840-К/937 з Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра». За цим ОСОБА_7 вона отримала у Банку у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості грошові кошти в розмірі 36 000 доларів США. Зобовязання за цим ОСОБА_7 були забезпечені ОСОБА_7 іпотеки №6/4/2006/980-І/939, який укладено між тими ж сторонами та того ж дня. Предметом іпотеки став житловий будинок №37 по провулку Чехова в місті Харкові. В цьому будинку зареєстрована та проживає малолітня ОСОБА_2 дочка позивача та відповідача ОСОБА_5.

Оскільки в порушення ст.177 СК України, ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» Договір іпотеки було укладено без дозволу органу опіки та піклування, чим порушено права малолітньої ОСОБА_2, просить визнати недійсним Договір іпотеки 6/4/2006/980-І/939 від 19 липня 2006 року, укладений між ОСОБА_5 та Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра».

Відповідач ОСОБА_5 у письмових поясненнях позов визнала.

Представник відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства комерційний банк (далі ПАТ КБ) «КБ «Надра» проти позову заперечував. Посилався на те, що Іпотекодавцем при укладенні спірного ОСОБА_7 було приховано ту обставину, що малолітня ОСОБА_2 має право користування предметом іпотеки. Зазначив також, що позивач ОСОБА_1 29 серпня 2013 року уклав з відповідачем ОСОБА_6 договір на суму 3 490 460 гривень і за цим ОСОБА_7 має заборгованість в сумі 4 214 785 гривень. Отже подружжя ОСОБА_1 має зобовязання перед відповідачем за двома кредитними договорами. Вважав, що позов подано виключно з метою запобігти цивільно-правової відповідальності за невиконання зобовязань за ОСОБА_6 договорами (а.с.26,27).

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 19 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1, діючи в інтересах малолітньої ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилається на неповне з'ясування судом обставини, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

У суді апеляційної інстанції представник позивача апеляційну скаргу підтримав. Представник Банку проти задоволення скарги заперечував. Відповідач ОСОБА_5 до суду апеляційної інстанції не зявилась, у письмових поясненнях апеляційну скаргу визнала у повному обсязі та просила розглядати справу у її відсутність (а.с.138-140). Служба у справах дітей Київського району міста Харкова у письмовій заяві просила ухвалити рішення на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини (а.с.163).

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до приписів ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі ст.177 СК України та ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Отже, при укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обов'язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до ст.29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Відповідно до ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є власником житлового будинку №37 по провулку Чехова в місті Харкові.

19 липня 2006 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_5 було укладено ОСОБА_6 договір № 6/4/2006/840-К/937. За умовами ОСОБА_7 надав Позичальнику ОСОБА_5 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 36 000 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим ОСОБА_7.

З метою забезпечення повернення ОСОБА_5 кредитних коштів за вказаним ОСОБА_6 договором між Банком та позичальником ОСОБА_5 в той же день 19 липня 2006 року було укладено Договір іпотеки, за яким остання передала Банку в іпотеку належний їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 2003 року житловий будинок №37 по провулку Чехова в місті Харкові.

Згідно свідоцтва про народження, позивач є батьком, а відповідач - матірю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до інформації Київського районного відділу у м.Харкові ГУ ДМС в Харківській області від 07 листопада 2015 року № 14/10655 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 з 10 листопада 2004 року.

При оформленні анкети-заяви на отримання кредиту ОСОБА_5 у графі «7» - «члени сімї, що проживають разом з позичальником» за адресою: провулок Чехова, будинок №37 в місті Харкові зазничила лише чоловіка ОСОБА_1, та не зазначила дітей.

Отже при укладенні ОСОБА_7 іпотеки ОСОБА_5 приховала той факт, що право користування житлом у спірному будинку має малолітня дитина, й попереднього дозволу на вчинення оспорюваного правочину орган опіки та піклування не давав.

Оскільки позивач ОСОБА_1, який є батьком малолітньої ОСОБА_2, за ОСОБА_7 поруки від 19 липня 2006 року поручився за виконання ОСОБА_5 її зобовязань за зазначеним вище ОСОБА_6 договором та за змістом ОСОБА_7 поруки у повному обсязі був ознайомлений з текстом ОСОБА_6 договору, де йшлось про передачу в іпотеку будинку №37 по провулку Чехова в місті Харкові, слід вважати що він також був обізнаний про існування спірного ОСОБА_7, а відтак обєктивно мав можливість та був зобовязаний захистити права своєї дитини на користування зазначеним житловим будинком, заперечуючи проти передачі його в іпотеку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції врахував недобросовісну поведінку Іпотекодавця, яка одночасно є матірю та законним представником малолітньої ОСОБА_2 і повинна діяти добросовісно та в інтересах дитини, зокрема факт приховання нею інформації про реєстрацію малолітньої дитини у житловому будинку, що передавався в іпотеку, взяв до уваги відсутність доказів недобросовісної поведінки Іпотекодержателя при укладенні спірної угоди, та дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного ОСОБА_7 іпотеки недійсним за позовом батька малолітньої ОСОБА_2.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги факт реєстрації малолітньої ОСОБА_2 у будинку №37 по провулку Чехова в місті Харкові на час укладення спірного договору є безпідставними, оскільки відмовляючи в позові суд зазначив, що сам по собі цей факт, за умови недобросовісної поведінки батьків дитини щодо захисту її прав на житло, не є підставою для визнання угоди недійсною.

Не спростовують висновків суду і посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_5 повідомила Іпотекодержателя про наявність у неї малолітніх дітей, зазначивши про це в анкеті-заяві на отримання кредиту.

Як зазначено вище і це не спростовано позивачем, ОСОБА_5 в графі «7» анкети-заяви «члени сімї, що проживають разом з позичальником» не зазначила, що разом із нею за адресою: провулок Чехова, будинок №37 в місті Харкові проживають малолітні діти. Сам же по собі факт наявності у Іпотекодавця малолітніх дітей (про який ОСОБА_5 дійсно повідомила в анкеті) не був перешкодою для вчинення спірного договору без отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування та не може свідчити про обізнаність Банку про права малолітньої ОСОБА_2 на проживання у будинку, що передавався в іпотеку. Жодних доказів, які б свідчили про недобросовісну поведінку Банку при укладенні спірного ОСОБА_7 позивач суду не надав.

У суді апеляційної інстанції представник позивача не заперечував той факт, що позивач ОСОБА_1 знав про передачу його дружиною зазначеного вище будинку в іпотеку Банку та не заперечував проти цього.

Доводи апеляційної скарги стосовно неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права носять субєктивний характер та на правильність висновків суду не впливають.

Посилання представника позивача на те, що сам факт укладення спірного ОСОБА_7 без дозволу органу опіки та піклування порушує права малолітньої дитини є необгрунтованим.

За змістом ч.6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Судом встановлено, що малолітня ОСОБА_2 не мала і не має права власності на будинок №37 по провулку Чехова в місті Харкові. Дитина набула права користування цим житлом, як член сім'ї власника відповідно до ст.405 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування будинку в іпотеці.

Представник позивача у суді апеляційної інстанції підтвердив, що на даний час Банком не ставиться питання про звернення стягнення на предметом іпотеки, де проживає та зареєстрована малолітня ОСОБА_2, та не йдеться про виселення останньої.

Отже хоча укладення спірного договору і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої ОСОБА_2 на користування житлом - будинком №37 по провулку Чехова в місті Харкові.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі ОСОБА_8 проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Як встановлено судом, на даний час не ставиться питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення Банком стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок імовірні. Проте імовірність виникнення такої ситуації в майбутньому не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту, шляхом визнання недійсними іпотечного договору, примарного права малолітньої ОСОБА_2 на збереження саме цього будинку як місця її проживання.

Так, відповідно до ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Верховний Суд України за результатами розгляду справи № 6-1892цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, справи № 1630цс15 - постанову від 11 листопада 2015 року, справи № 6-1061цс15 - постанову від 25 листопада 2015 року, в яких піддав аналізу правильне застосування приписів ст.39 Закону України «Про іпотеку» в поєднанні зі ст. 40 цього Закону та ст. 109 ЖК УРСР, і сформував наступний правовий висновок.

За змістом ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК УРСР. Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Судом встановлено, що в іпотеку ОСОБА_5 переданий житловий будинок, який нею придбаний у 2003 році на підставі ОСОБА_7 купівлі-продажу, а не за рахунок отриманих у 2006 році кредитних коштів. Тому малолітня ОСОБА_2, яка зареєстрована та мешкає у будинку, що є предметом іпотеки, має право користування цим житлом, не може бути виселена із нього без надання іншого постійного житла й у тому випадку, якщо на цей будинок як на предмет іпотеки ОСОБА_7 зверне стягнення.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, яка була висловлена Верховним Судом України в постанові №6-2940цс15 від 20 січня 2016 року.

Рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Підстав, передбачених ст.309 ЦПК України для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ч. 1 ст. 303, ст. 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315,317,319 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який дії в інтересах малолітньої ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді