У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю представника банку,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Рівненського міського суду від 8 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3, про виселення,

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ПАТ КБ „ПриватБанк" звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3, про виселення.

Рішенням Рівненського міського суду від 8 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позивач зазначав, що 13 березня 2008 року між ним і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ROZ0GA00000768, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 46 600 доларів США під 12 % річних на залишок вкладу строком до 13 березня 2023 року.

На забезпечення виконання цього правочину 13 березня 2008 року був укладений договір іпотеки ROZ0GA00000768, за яким відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 передали в іпотеку банку належне їм на праві власності житло - двокімнатну квартиру НОМЕР_1 загальною площею 49, 9 кв. м на АДРЕСА_1.

Рішенням Рівненського міського суду від 28 липня 2010 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ROZ0GA00000768 від 13 березня 2008 року у розмірі 41 705, 07 доларів США звернуто стягнення на квартиру НОМЕР_1 на АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № ROZ0GA00000768 від 13 березня 2008 року) ЗАТ КБ „ПриватБанк" з укладенням від імені відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності. Відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 виселено з квартири НОМЕР_1 на АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог ЗАТ КБ „ПриватБанк" (в частині, що стосується зняття їх з реєстраційного обліку) відмовлено за безпідставністю.

Відповідно до ст. 40 Закону України „Про іпотеку" та ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Рівненський міський суд при вирішенні справи не перевірив, чи мають відповідачі у власності інше житло, а відповідачі не довели, що їх сукупний дохід не дає їм змоги придбати чи винайняти інше житло.

Крім того, надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради віднесено до компетенції виконавчого комітету міської ради (п. 6 ч. 1 ст. 15 ЖК України).

Чинним законодавством не передбачено, що іпотекодержатель зобов'язаний мати житловий фонд та надавати житло особам, яких виселяють з предмета іпотеки.

Покликаючись на ці обставини, позивач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом установлено, що 13 березня 2008 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ „ПриватБанк", і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ROZ0GA00000768, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 46 600 доларів США під 12 % річних на залишок вкладу строком до 13 березня 2023 року (а. с. 5-7).

На забезпечення виконання цього правочину 13 березня 2008 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, з одного боку, та банком, з другого боку, був укладений договір іпотеки ROZ0GA00000768, за яким відповідачі передали в іпотеку банку належне їм на праві власності житло - двокімнатну квартиру НОМЕР_1 загальною площею 49, 9 кв. м на АДРЕСА_1 (8-10).

Рішенням Рівненського міського суду від 28 липня 2010 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ROZ0GA00000768 від 13 березня 2008 року у розмірі 41 705, 07 доларів США звернуто стягнення на квартиру НОМЕР_1 на АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № ROZ0GA00000768 від 13 березня 2008 року) ЗАТ КБ „ПриватБанк" з укладенням від імені відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності. Відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 виселено з квартири НОМЕР_1 на АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог ЗАТ КБ „ПриватБанк" (в частині, що стосується зняття їх з реєстраційного обліку) відмовлено за безпідставністю (а. с. 11).

З повідомлення № 30.1.0.0/2-782 вбачається, що 21 жовтня 2014 року позивач надіслав відповідачам письмову вимогу про добровільне звільнення іпотечного майна, яку ОСОБА_1 і ОСОБА_2 отримали 28 жовтня 2014 року (а. с. 12-15).

Згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Таким чином, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту (що має місце у даному випадку), який забезпечений іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Зазначена вище правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року (справа № 6-1892цс15), від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-1033цс15) тощо.

З огляду на те, що у даній справі квартира, яка належить відповідачам ОСОБА_1 і ОСОБА_2 й яка є предметом договору іпотеки, була придбана не за рахунок отриманого позичальником ОСОБА_3 кредиту (що підтверджується свідоцтвом відповідачів про право власності на спірну квартиру НОМЕР_2 від 28 грудня 2000 року (а. с. 110)), а іншого житла у відповідачів немає, місцевий суд, на переконання колегії суддів, дійшов цілком правильного висновку про неможливість виселення відповідачів із вказаного житлового приміщення без надання їм іншого жилого приміщення.

Тому підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 8 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: