Справа 752/4439/16-ц
провадження № 6/752/164/16
УХВАЛА

24.10.2016 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Литвиненко Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за поданням старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України України Кошкера Івана Анатолійовича , стягувач за виконавчим провадженням Компанія " Стокман Інтерхолд С.А.", боржник ОСОБА_3, зацікавлена особа : ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення частки боржника у спільному майні ,-

встановив :

До суду звернувся старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України України Кошкер І.А., стягувач за виконавчим провадженням Компанія " Стокман Інтерхолд С.А.", боржник ОСОБА_3, зацікавлена особа : ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення частки боржника у спільному майні . В обгрунтування державний виконавець вказує про те, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мінюсту перебуває виконавче провадження ВП № 49928917 з примусового виконання виконавчого листа № 752/15859/14-ц, виданого 22.10.2015 року Голосіївський районним судом м. Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_6, ОСОБА_3на користь ОСОБА_5 та компанії "Стокман Інтерхолд С.А." як солідарних стягувачів грошові кошти в розмірі 748 205 985,02 грн.

Рішення суду не виконано .

Згідно відомостей Державного реєстру речових прав від 12.02.2015 року за ОСОБА_7 зареєстровано право власності на нерухоме майно: домоволодіння АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу № 3298 від 06.082003 року.

Тому домоволодіння АДРЕСА_2 придбано ОСОБА_7 після реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 і є об"єктом спільної сумісної власності подружжя.

Просить суд визначити, що ОСОБА_3 належить 1/2 частка в вищевказаному домоволодінні.

В судовому засіданні представник ОСОБА_5 підтримав вказане подання та з метою належного виконання рішення суду просив його задовольнити.

Представники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили відмовити в задоволенні вказаного подання, оскільки домоволодіння АДРЕСА_3 не є об"єктом спільної сумісною власністю подружжя .

Дослідивши матеріали подання, сду вважає, що воно не підлягає задоволенню, виходячи з наведеного.

На виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мінюсту перебуває виконавче провадження ВП № 49928917 з примусового виконання виконавчого листа № 752/15859/14-ц, виданого 22.10.2015 року Голосіївський районним судом м. Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_6, ОСОБА_3на користь ОСОБА_5 та компанії "Стокман Інтерхолд С.А." як солідарних стягувачів грошові кошти в розмірі 748 205 985,02 грн.

Згідно відомостей Державного реєстру речових прав від 12.02.2015 року за ОСОБА_7 зареєстровано право власності на нерухоме майно : домоволодіння АДРЕСА_4 , на підставі договору купівлі-продажу № 3298 від 06.082003 року.

Відповідно до ч.2 ст.60 Сімейного кодексу України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна позиція наведена в ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України.

Відповідно до роз'яснень наданих пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 (зі змінами) «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», «вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна».

Згідно до Ухвали Верховного Суду України від 20 серпня 2008 року вбачається, що не з'ясувавши джерело коштів для придбання квартири та виходячи лише з презумпції права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу, суд указані вимоги закону та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України не виконав, заперечення відповідача належним чином не перевірив, тому висновки суду є передчасними.

Така ж аналогічна позиція викладена в Ухвалі Верховного Суду України від 26 березня 2008 року (номер справи в Єдиному державному реєстрі судових рішень - 1681885).

Згідно до п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 «вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто».

Отже, згідно до зазначених вище постанов пленуму та рішень Верховного Суду України, ще з 1998 року було встановлено, що до таких правовідносин не може застосовуватись «презумпція спільної сумісної власності подружжя», тобто істинність та безумовність факту належності всього придбаного майна до спільної сумісної власності, оскільки суду необхідно встановити, зокрема, такі обставини, як джерело та час придбання майна.

Постановою Верховного суду України від 02.10.2013 року (провадження №6-79цс13) була прийнята наступна правова позиція про те, що " належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст.60 Сімейного кодексу України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст.60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.»;

Постановою Верховного суду України від 01.07.2015 року (провадження №6-612цс15) також підтверджені раніше застосовані правові позиції , що «Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 Сімейного кодексу України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.». Цією постановою також скасовано рішення ВССУ яким підтверджувалась «презумпції спільної сумісної власності подружжя» в незалежності від джерела відповідних коштів.

Отже, «презумпція спільної сумісної власності подружжя» не повинна застосовуватись при застосуванні статей 60 Сімейного кодексу України та 368 Цивільного кодексу, а суд повинен встановлювати в обов'язковому порядку всі обставини, які визначають умови виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на відповідне майно та які викладені в провадженнях Верховного суду України №6-79цс13, №6-55цс13, №6-38цс15 та №6-612цс15, а не лише факт придбання майна у шлюбі.

Таким чином, старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкер І.А. повинен довести, що спірне майно подружжя було придбано за спільні кошти. Це, безумовно, відноситься до процесу змагальності сторін (ст.10 Цивільного процесуального кодексу України), щодо доведення джерела коштів, та це унеможливлює застосування правила «презумпції спільної сумісної власності подружжя».

Зазначених вище доказів щодо того, що спірне майно подружжя було придбано за спільні кошти, старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкер І.А. не надав.

Крім того, суд звертає увагу на те, що майно стосовно якого наявне подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкер І.А., відповідно до Шлюбного Договору укладеного 14.10.2014 між ОСОБА_3 (Боржник) та ОСОБА_4 (Зацікавлена Особа), шлюб зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Обухівського міжрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №303 від 03 вересня 2014 року, про що видане свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 є особистою приватною власністю/зобов'язанням того з подружжя, на чиє ім`я воно оформлене та/або зареєстроване (відповідно до ч. 2 ст. 97 Сімейного кодексу України.

Також відповідно до Шлюбного Договору від 23.08.2012 укладеного між ОСОБА_3 (Боржник) та ОСОБА_4 (Зацікавлена Особа), шлюб зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Донецька, актовий запис №407 від 05 серпня 2003 року, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2, майно (рухоме, нерухоме, корпоративні права тощо), майнові права та боргові зобов'язання, що придбані або отримані Подружжям під час шлюбу на підставі будь-яких цивільно-правових правочинів (в тому числі до укладання цього Договору), є особистою приватною власністю/зобов'язанням того з подружжя, на чиє ім`я воно оформлене та/або зареєстроване (відповідно до ч. 2 ст. 97 Сімейного кодексу України.

Як зазначено в поданні старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкер І.А., спірний об'єкт нерухомості (жилий будинок) АДРЕСА_5 (реєстраційний номер майна - 1184691), зареєстрований за ОСОБА_4 (Зацікавлена Особа).

Отже, враховуючи зазначені вище два шлюбні договори, зазначений вище об'єкт нерухомості (жилий будинок) належить виключно ОСОБА_4 (Зацікавлена Особа) на праві особистої приватної власності, та даний об'єкт нерухомості (жилий будинок) не є об'єктом спільної сумісної власності.

За наведеного вище , зазначене вище майно є особистою приватною власністю іншої особи (ОСОБА_4). Визнання частки у такому майні, а також подальший арешт (продаж) такої частки призведе до грубого порушення прав ОСОБА_4, яка не є боржником у відповідному виконавчому провадженні тому підстави для задоволення подання державного виконавця у суду відсутні.

Керуючись ст.379 ЦПК України, суд,-

ухвалив :

В задоволенні подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України України Кошкера Івана Анатолійовича , стягувач за виконавчим провадженням Компанія " Стокман Інтерхолд С.А.", боржник ОСОБА_3, зацікавлена особа : ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення частки боржника у спільному майні відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п"яти днів з дня проголошення ухвали . Якщо ухвалу було постановлено без виклику особи , яка її оскаржує , апеляційна скарга подається протягом п"яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя :