АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/16/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 21 Гудзюк І. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоВасиленко Л. І.
суддівПодороги В. М. , Демченка В. А.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа приватний нотаріус Смілянського міського нотаріального округу Леус Наталія Валеріївна про визнання договору дарування недійсним та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

26 грудня 2014 р. ОСОБА_7 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6, третя особа: приватний нотаріус Смілянського міського нотаріального округу Леус Н.В. про визнання договору дарування недійсним та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 20 травня 2013 р. між нею та відповідачем був укладений договір дарування, за яким вона подарувала, а відповідач прийняв в дар належну їй квартиру АДРЕСА_1. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Леус Н.В., та зареєстровано в реєстрі за № 378.

Вважає, що укладений договір є недійсним з тих підстав, що при його укладенні вона перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, в зв'язку з постійним глибоким сп'янінням. Алкогольними напоями вона зловживає досить тривалий час, що призводило до того, що в період з 1993 по 2006 роки вона п'ять разів проходила лікування в Черкаській обласній психіатричній лікарні в зв'язку з розладом психіки та поведінки внаслідок постійного вживання алкоголю. Після смерті чоловіка в грудні 2012 р. вона познайомилася із відповідачем, який був досить привітним та постійно пригощав її спиртним. Скориставшись тим, що вона постійно перебувала в запоях відповідач, шляхом умовлянь та обманами, умовив її подарувати йому спірну квартиру. Як наслідок, під впливом алкоголю, не розуміючи значення своїх дій, нею був підписний договір дарування.

Після підписання договору відповідач ще певний час пригощав її горілкою, а 16 липня 2014 р. взагалі вигнав її з квартири, вказавши, що квартира належить йому, показавши підписаний нею договір дарування.

Враховуючи викладене позивач просила визнати договір дарування недійсним та відшкодувати їй 10 000 грн. моральної шкоди, яку вона зазнала в зв'язку з втратою належного їй майна від його безоплатної передачі фактично чужій людині, яка в подальшому залишила її без житла, в зв'язку з чим вона змушена шукати собі місце проживання.

19 січня 2015 р. від ОСОБА_7 подала до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчинення дій щодо відчуження квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_6

Крім того, цього ж дня позивач звернулася до суду з клопотанням про залучення до участі у справі спеціаліста -психіатра.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 січня 2015 р. вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони вчинення дій щодо відчуження квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 20 травня 2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу - Леус Н.В., зареєстрованому в реєстрі за № 378.

16 березня 2015 р. в процесі розгляду справи представник позивача ОСОБА_9 подав заяву про призначення амбулаторної судово-психіатричної експертизи.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду від 16 березня 2015 р. призначено по справі амбулаторну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручити експертам КЗ «Черкаська обласна психіатрична лікарня» Черкаської обласної ради.

02 червня 2015 р. від ОСОБА_6 надійшло клопотання про призначення по справі повторної комісійної судово - психіатричної експертизи.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 червня 2015 р. в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про призначення по справі повторної комісійної судово - психіатричної експертизи відмовлено.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 червня 2015 р. позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Смілянського міського нотаріального округу Леус Н.В., про визнання договору дарування недійсним та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування укладений 20 травня 2013 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Леус Н.В. за реєстром № 378.

Повернуто сторони в попередній стан, шляхом зобов'язання ОСОБА_6 повернути ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1.

В позові ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати дане рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

При цьому зазначив, що йому не зрозуміла причина звернення позивача з позовом про визнання договору дарування недійсним, оскільки він пообіцяв її довічно доглядати, надавати необхідну матеріальну допомогу. Вважає, що на день укладення договору вона повністю усвідомлювала свої дії. Позивач в позові посилається на те, що вона неодноразово лікувалася, але до укладення договору дарування в 2013 р., вона лікувалася востаннє у 2006 р. і після цього звернулася в лікарню після подачі позову до суду в грудні 2014 р.

Вважає, що підтвердженням того, що ОСОБА_7 розуміла значення своїх дій, як до так і після укладення договору дарування є те, що 09 жовтня 2010 р. вона одружилася, 20 листопада 2009 р. зареєструвалася в АДРЕСА_5, 06 лютого 2013 р. вона виготовляла технічну документацію на квартиру, як вбачається із договору дарування 05 березня 2013 р. отримала дублікат договору дарування у приватного нотаріуса Новікова І.П., 23 квітня 2013 р. замовила звіт про вартість об'єкта оцінки нерухомого майна, 29 квітня 2013 р. зареєструвала своє право власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, а вже 20 травня 2013 р. уклала договір дарування. Якби вона в період з 2009 р. по 2013 р. не усвідомлювала своїх дій то нотаріусом та іншими установами та організаціями на той час їй не було б видано необхідні документи.

Крім того, акт судово-психіатричної експертизи, на його думку, є неповним та необґрунтованим, суперечить матеріалам справи та викликає сумнів в його правильності.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до відхилення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов в частині визнання договору дарування недійсним суд першої інстанції, враховуючи обставини справи та, зокрема висновок експертів, дійшов висновку, що в момент вчинення спірного правочину позивач знаходилась в такому стані, коли вона не була здатною розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди суд виходив з того, що як позивачем так і її представником не надано доказів того, що інша сторона, тобто відповідач, знав про стан позивача, який позбавляв її можливості вчинити правочин. Моральна шкода відшкодовується не за умови наявності вини взагалі, як це передбачено ч. 2 ст. 216 ЦК України, а за умови, що інша сторона знала про стан фізичної особи.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Предметом апеляційного розгляду згідно апеляційної скарги відповідача є рішення суду в частині задоволення вимог про визнання недійсним спірного договір дарування укладеного між сторонами.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови N 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Тому в справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України, яка регламентує загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.

Згідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У п. 16 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06 листопада 2009 р. зазначено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Виходячи з вимог норми ч. 1 ст. 225 ЦК України, висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 травня 2013 р. ОСОБА_7 шляхом укладення договору дарування, безоплатно подарувала та передала у власність ОСОБА_6, а останній в сою чергу прийняв в дар належну ОСОБА_7 на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 26 жовтня 2009 р. приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новиковим І.М , однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Смілянського нотаріального округу Леус Н.В., та зареєстрований в реєстрі за № 378.

В послідуючому, вважаючи, що укладений договір є недійсним, 26 грудня 2014 р. позивач звернулася до суду з позовом про визнання його недійсним та відшкодування моральної шкоди.

Згідно до довідки КЗ «Черкаська обласна психіатрична лікарня» за № 2454/02 від 04.09.2014 р. ОСОБА_7 знаходилась на стаціонарному лікуванні в даній лікарні: з 23.03.1993 р. по 15.05.1993 р, з 30.01.1996 р. по 08.02.1996 р., з 14.10.1996 р. по 27.11.1996 р., з 09.07.1997 р. по 30.07.1997 р., з 14.10.2006 р. по 26.10.2006 р. з діагнозом: «розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, постійне вживання, стан відміни з перенесеним делірієм без судом».

В ході проведеної, за клопотанням позивача, на підставі ухвали суду, амбулаторної судово-психіатричної експертизи, складений експертами 10 квітня 2015 р. акт судово-психіатричної експертизи № 193, КЗ «Черкаська обласна психіатрична лікарня», згідно висновків якого на період часу до якого відноситься укладення договору дарування 20 травня 2013 р. підексертна ОСОБА_7 виражала ознаки вираженого декомпенсованого органічного психічного розладу, набутого в наслідок хронічної інтоксикаційної енцефалопатії, викликаної тривалим зловживанням алкогольними напоями, з вираженими декомпенсованими інтелектуально-мнестичними та емоційно-вольовими розладами, грубими порушеннями критичних, прогностичних функцій мислення та ознаки розладів психіки і поведінки внаслідок вживання алкоголю з синдромом залежності що позбавляло її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав вважати експертний висновок амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 10 квітня 2015 р., проведеної експертами КЗ «Черкаська обласна психіатрична лікарня» недостатньо обґрунтованим. Крім того, дійшов висновку, що комісія експертів, надавши експертне дослідження відносно психічного стану ОСОБА_7, всебічно, повно і об'єктивно дослідила всі обставини по справі, матеріали справи та медичні документи, які знаходяться в психіатричній лікарні де неодноразово лікувалася ОСОБА_7, надавши об'єктивний медичний висновок стосовно психічного стану позивачки саме на час укладення правочину.

Разом з тим, ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 30 липня 2015 р. у даній справі було частково задоволено клопотання ОСОБА_6 та призначено повторну амбулаторну комісійну судово-психіатричну експертизу, проведення якої було доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи.

Згідно висновку повторної комплексної комісійної судово-психіатричної експертизи № 119 від 16.02.2016 р. виконаної Київським міським центром судово-психіатричної експертизи ОСОБА_7 на період укладання договору дарування від 20.05.2013 р. хворіла стійким хронічним психічним розладом у вигляді психічних та поведінкових порушень внаслідок вживання алкоголю з деградацією особистості на тлі органічного ураження головного мозку інтоксикаційно-судинного ґенезу з психоорганічним синдромом, за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Враховуючи викладене, зокрема і експертний висновок проведений у виконання ухвали апеляційної інстанції, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції та, при цьому, враховує беззаперечність експертних висновків.

Отже, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним спірного договору дарування, укладеного сторонами 20 травня 2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Смілянського нотаріального округу Леус Н.В., оскільки проведеною у справі судовою експертизою було зроблено висновок про абсолютну неспроможність позивача в момент укладання договору дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними внаслідок розладів психіки і поведінки внаслідок вживання алкоголю з синдромом залежності, що позбавляло її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними, що в свою чергу підтверджено і висновком повторної комплексної комісійної судово-психіатричної експертизи № 119 від 16.02.2016 р., що саме по собі і є підставою для визнання укладеного в такому стані договору дарування недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Враховуючи те, що посилання ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження при розгляді даної справи, а судом повно та всебічно перевірені надані сторонами докази, дана їм належна оцінка у рішенні, які належним чином мотивовані і за своїм змістом та формою відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :