Справа № 758/1177/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

09 червня 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді -Шаховніної М. О. ,

при секретарі - Якимович К. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням та права на реєстрацію місця проживання.

Свої вимоги мотивує тим, що він є власниками квартири АДРЕСА_1.

Зазначив, що у серпні 2015 року до нього звернулася знайома ОСОБА_2 з проханням дозволити зареєструвати місце її проживання у вищевказаній квартирі на один місяць.

Вказав, що він подав заяву до відповідного органу реєстрації місця проживання, на підставі якої відповідача було зареєстровано у квартирі для влаштування в інтернатуру.

Посилаючись на те, що відповідачка по закінченню строку одного місяця не знялася з реєстрації місця проживання за адресою - АДРЕСА_2, у даній квартирі не проживає, ОСОБА_1 просив позбавити ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням та зняти останню з реєстрації місця проживання у АДРЕСА_3

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 169 та ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Заочний розгляд справи відбувається за відсутності відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, на підставі ухвали про заочний розгляд справи.

Суд, вважає можливим розглядати справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що спірне жиле приміщення являє собою трикімнатну квартиру, загальною площею 72,23 кв.м, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 9). Дана квартира належить позивачу на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12 травня 2006 року (а.с. 4-6).

Як пояснив у судовому засіданні представник позивача, 27 серпня 2015 року позивач на прохання знайомої ОСОБА_2 про реєстрацію її у вищевказаній квартирі, подав заяву до відповідного органу реєстрації місця проживання, на підставі якої відповідача було зареєстровано у квартирі для влаштування в інтернатуру (а.с. 9).

У позовній заяві позивач зазначив, що відповідачка по закінченню строку одного місяця не знялася з реєстрації місця проживання за адресою - АДРЕСА_2, в подальшому він звернувся до ОСОБА_2 з вимогою вчинити дії, направлені на скасування її реєстрації у спірній квартирі, однак остання уникає спілкування з ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У ч. 1 ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому суд звертає увагу на такі обставини.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71,72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

Згідно з положеннями ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку лише внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки (стаття 72).

Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави (ст. 71 або ст. 107 ЖК).

Статтею 71 ЖК Української РСР передбачені строки збереження за особами житлового приміщення при їх тимчасовій відсутності.

Водночас, положеннями статті 107 ЖК Української РСР закріплено норму, за якою особа втрачає право користування житловим приміщенням у разі вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті.

Разом з тим, при зверненні до суду з позовом про позбавлення користування житловим приміщенням та права на реєстрацію місця проживання, позивач не заявляв позовну вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та не посилався на жодну з вказаних вище підстав, вказуючи лише на ту обставину, що реєстрація місця проживання відповідача у спірній квартирі є перешкодою для реалізації ним свого права власності на це житло.

Положеннями ч. 1-3 ст.212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст.10 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування заявлених вимог, ОСОБА_1 в порушенні встановленого ст. 60 ЦПК України обов'язку довести ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, не надано належних доказів не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні.

На підтвердження своїх вимог представник позивача посилався на акт від 17 травня 2016 року затверджений заступником начальника Компанії з обслуговування житлового фонду Подільського району (а.с. 32).

Даний доказ суд не бере до уваги та вважає його неналежним доказом, оскільки в акті іншим почерком, а не тим, яким складався акт, здійснено допис, що відповідачка не проживає у спірній квартирі.

Інших належних доказів у розумінні ст. 58-60 ЦПК України щодо не проживання відповідачки у квартирі АДРЕСА_1 суду не надано.

Оцінивши докази, які наявні у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням задоволенню не підлягають та не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 316, 319, 383 ЦК України ст. ст. 3, 10, 11, 15, 58-60, 74, 88, 209, 212-215, 224, 228, 233 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України.

Суддя М. О. Шаховніна