Справа № 145/1153/15-ц Провадження № 22-ц/772/1081/2016Головуючий в суді першої інстанції Ратушняк І. О.
Категорія 39Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Чорного В.І., Чуприни В.О.,

з участю секретаря Маркевич Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 27 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування,

встановила:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її чоловік ОСОБА_4, унаслідок чого відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 2, 6534 га, яка розташована на території Селищенської сільської ради Тиврівського району, що належала померлому на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 23 листопада 2006 року. Вона та дочка її покійного чоловіка - ОСОБА_3, яка є відповідачем у справі, звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 ухилялася від допомоги спадкодавцю, який був людиною похилого віку, інвалідом першої групи, хворів, за життя потребував постійного стороннього нагляду та перебував у безпорадному стані, ОСОБА_2 просила усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 27 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалене у справі судове рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та адвокат Соломон В.А. заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не ухилялася від обов'язку утримувати батька, навпаки, відвідувала його, цікавилася його життям та здоров'ям, надавала продукти харчування.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_4, унаслідок чого відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 2, 6534 га, яка розташована на території Селищенської сільської ради Тиврівського району, що належала померлому на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 23 листопада 2006 року. ОСОБА_2 та дочка її покійного чоловіка - ОСОБА_3 звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

Відповідно до вимог частини п'ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухиляється від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був і безпорадному стані.

Виходячи зі змісту частини п'ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, які містяться у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судові практику у справах про спадкування», правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до Сімейного кодексу не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

З копії свідоцтва про одруження, довідки Селищенської сільської ради Тиврівського району слідує, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 31 липня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали разом, остання його поховала, при цьому ні від кого допомоги не вимагала (а.с.7,8).

У матеріалах справи наявна довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією про те, що ОСОБА_4 був інвалідом першої групи «Б», інвалідність встановлена безстроково та довідка лікувального закладу про те, що померлий перебував на диспансерному обліку з приводу: міокардеосклерозу, коронаросклерозу, склерозу аорти; ангіопатія сітківки; стенокардія стабільна напруги; ампутаційна кукса с/з лівого стегна; стійкі залишкові явища вегетацій парезу лівої кисті; хронічний панкреатит, ремісія; вікова катаракта, однак відсутні докази того, що за останній період і до дня смерті він звертався за медичною допомогою (а.с.9,10).

Також у матеріалах справи є заяви ОСОБА_4 до виконкому Селищенської сільської ради про надання матеріальної допомоги для проведення ремонту житлового будинку, господарської споруди та літньої кухні, а не для лікування через поганий стан здоров'я чи безпорадний стан (а.с.63-67).

З показань допитаних у суді свідків, на які суд послався в рішенні, не встановлено, що ОСОБА_4 через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво потребував допомоги від відповідача, а також те, що ОСОБА_3 ухилялася від надавання допомоги батькові. Натомість з показань свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 слідує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у неприязних стосунках, тому відповідачка відвідувала батька у відсутність позивача, при цьому цікавилась його станом здоров'я, життям та привозила гостинці.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що, ухвалюючи оскаржуване у справі судове рішення, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 щодо усунення ОСОБА_3 від права на спадкування, оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 потребував надання сторонньої допомоги, за умови отримання такої допомоги від інших членів її сім'ї. Також не доведеним залишився той факт, що до відповідача зверталися по допомогу і вона мала можливість таку допомогу надавати.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ С.К. Медвецький

Судді: /підпис/ В.І. Чорний

/підпис/ В.О. Чуприна

Згідно з оригіналом: