САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/1763/15-ц
Провадження №2/726/23/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2016 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівців у складі: головуючого судді Мілінчук С. В., при секретарі Руснак Н.В., Сківернічук А.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Друга Чернівецька державна нотаріальна контора про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, встановлення факту не проживання за адресою реєстрації та визнання права власності на спадкове майно -,суд

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій вказує, що він, відповідно до заповіту є єдиним спадкоємцем майна своєї матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, в тому числі спадкового майна яке вона прийняла після смерті свого чоловіка ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Проте вказує, що своїх спадкових прав після смерті батька, його матір не оформила та після її смерті виникли труднощі з прийняттям спадщини.

Рішенням виконкому Садгірської міської ради депутатів трудящих від 05.10.1962 року, батькові позивача надано дозвіл на перебудову старого будинку літ «А», який знаходився по АДРЕСА_1 та за життя в період шлюбу батьки позивача починаючи з 1962 року по 1964 року, на місці існуючого старого будинку, разом побудували житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, та набули право власності по 1/2 частки в спільному майні подружжя.

Відповідно до свідоцтва на право власності на житловий будинок від 05.11.1997 року, нині покійному батькові позивача ОСОБА_5 належав на праві власності житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами що по АДРЕСА_1. Проте за життя батьки не оформили право власності на спільну сумісну власність подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла та позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак в провадженні Другої чернівецької державної нотаріальної контори з 18.06.2015 року перебуває спадкова справа № 52/2015 за заявою відповідача ОСОБА_2 від 18.06.2015 року, про видачу йому свідоцтва про право на спадщину після смерті його батька та брата позивача ОСОБА_8, на майно яке значиться за ОСОБА_5, померлим ІНФОРМАЦІЯ_2, спадкоємцем якого за законом, як вказує заявник - був він, його син ОСОБА_8, який своєчасно прийняв спадкове майно, але не оформив своїх спадкових прав і також помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідач ОСОБА_2 незаконно претендує на 1/2 частку в спадковому майні після смерті батька позивача, яку нібито його батько ОСОБА_8 успадкував після смерті свого батька, однак не оформив належним чином документів.

Позивач вказує, що ОСОБА_8 на момент смерті їхнього батька разом із ним не проживав, спадкове майно належним чином не приймав, а тому претензії відповідача про належність йому частини спадкового майна вважає безпідставними.

Бажаючи захистити своє право, на підставі викладеного просить суд прийняти рішення, яким встановити, що ОСОБА_4 за життя належала 1/2 частка у спільному майні подружжя на вищевказаний житловий будинок після смерті її чоловіка ОСОБА_5, встановити факт не проживання ОСОБА_8 у вказаному будинковолодінні із 1992 року по день його смерті та визнати за ним право власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Позивач та її представник в судовому засіданні дали пояснення аналогічні викладеним в позові, пояснюючи, що ОСОБА_8 ніколи не проживав разом із батьками, тим більше на момент смерті батька, позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач та його представник позовні вимоги визнали частково та вказують, що ОСОБА_2 належить 1/2 частина спадкового майна після смерті його батька, оскільки останній прийняв спадщину від свого батька ОСОБА_5, оскільки на момент його смерті постійно проживав разом із ним.

Нотаріус в судовому засіданні надала пояснення стосовно спадкової справи, яка була зареєстрована після смерті батьків позивача а вказує, що в її матеріалах присутні заяви сторін про прийняття спадщини у вигляді вказаного будинковолодіння, вказує, що їй відомо про наявний спір між сторонами. При вирішенні спору судом просить врахувати права та законні інтереси сторін та прийняти рішення згідно вимог цивільного законодавства.

Свідок ОСОБА_16, в судовому засіданні зазначила, що є сусідкою померлих батьків позивача, вказує, що ОСОБА_8 після одруження у 1989 році переїхав від батьків та в подальшому він не проживав разом із ними. Свідок не пригадує коли останній раз бачила ОСОБА_8. Пояснила, що у ОСОБА_4 були сини, які вже померли крім ОСОБА_1, який допомагав їй все по домогосподарству. Сини ОСОБА_18 та ОСОБА_5 були одружені і проживали окремо. Станом на 1996 рік не дуже памятає ОСОБА_18. Всіх синів хоронила їх мати ОСОБА_4.

Свідок ОСОБА_22, сусідка, яка проживала навпроти померлих батьків позивача, в судовому засіданні вказала, що ОСОБА_8 не проживав у вказаному будинковолодінні після одруження, майже не приїжджав до батьків. ОСОБА_4 в похилому віці була самотньою жінкою та жила в будинку сама, з дітьми спілкувалась мало. На момент смерті її чоловіка, з ними разом ніхто не проживав. Онука ОСОБА_2 на подвірї жодного разу не бачила. У ОСОБА_4 був важкий характер, тому родина з нею не дуже спілкувалася. Але ОСОБА_22 знає цю сімю вже біля 50 років. ОСОБА_8 у неї точно не проживав. Підписи у довідці на заяві відповідають дійсності, дійсно їх підписувала ОСОБА_22

Свідок ОСОБА_25, яка проживає поруч із зазначеним будинковолодінням, в судовому засіданні вказала, що після весілля ОСОБА_8 не проживав разом із своїми батьками.

ОСОБА_26, сусідка через дві хати від спірного будинковолодіння зазначає, що ОСОБА_8 не проживав зі своїми батьками після одруження та приходив до батьків дуже рідко. Як їй відомо останній жив з іншими жінками, проте місце його проживання їй не відоме.

ОСОБА_17, також сусідка померлих батьків позивача вказує, що ОСОБА_8 не проживав разом із батьками після свого одруження, в тому числі і в період коли батько помер. Онука ОСОБА_2 не бачила жодного разу.

Свідок ОСОБА_27, який являється головою громадського комітету вказав, що позивач звернувся до нього із проханням про складання довідки про не проживання його брата ОСОБА_8 разом із батьками. Запевнив, все що вказано у складеній довідці є правдивою інформацією.

Свідок ОСОБА_28 також пояснила, що ОСОБА_8 не проживав разом із своїми батьками після одруження. ОСОБА_32 не дружив з ОСОБА_8.

Свідок ОСОБА_29, колишня дружина померлого ОСОБА_8 та матір відповідача пояснила, що у 1989 році вона одружилась із ОСОБА_8 та в подальшому у них народився син. До 1992 року вони проживали по АДРЕСА_1. У 1992 році вони розлучились та зі слів свідка її колишній чоловік проживав разом із батьками. Про смерть свого колишнього тестя вона не знала, а тому приїхавши пізніше на місце його проживання зустріла там ОСОБА_8. Зазначає також, що їх неповнолітній син спілкувався з батьком, приїжджав до нього на АДРЕСА_1 де вони проводили час разом. Також зі слів її колишнього чоловіка, він проживав разом із матір'ю. ОСОБА_8 пив, через це розлучилися. Потім, батько ОСОБА_2 сплачував аліменти, які ОСОБА_29 отримувала на почті. ОСОБА_2 бачився з батьком своїм декілька раз на подвірї у ОСОБА_4.

Свідок ОСОБА_32 вітчим відповідача, зазначив, що він знав ОСОБА_8 та пам'ятає, що він після розлучення проживав разом із своєю мамою у Садгорі, проте точної адреси не пам'ятає. Обставини смерті ОСОБА_8 йому не відомі.

Свідок ОСОБА_33, вказала, що її син навчався із сином ОСОБА_8 ОСОБА_2. Пам'ятає, що у 1994 році вона підвозила ОСОБА_2 у Садгору, де проживав його батько ОСОБА_8 на сімейне свято. Більше нічого пояснити не може.

Суд дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи сторін та свідків, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів, приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.10.1946 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який зареєстровано в Садгірському відділі РАГС м. Чернівці Чернівецької області, про що свідчить копія свідоцтва про одруження виданого повторно серії НОМЕР_1 від 10.10.1996 року.

Відповідно до копії свідоцтва про народження виданого повторно серії НОМЕР_2 від 02.11.2010 року, яке знаходиться в матеріалах спадкової справи, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 та його батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

Встановлено також, що ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_8, який є сином ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що встановлено із копії свідоцтва про народження виданого повторно 03.06.2013 року серії НОМЕР_3. Таким чином встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_8 є рідними братами.

В період шлюбу ОСОБА_5 було набуто право власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1, про що свідчить свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок від 05.11.1997 року (на підставі акту приймання індивідуального будинку від 11.08.1997 року), видане згідно рішення виконкому Чернівецької міської ради народних депутатів № 634/17 від 09.09.1997 року взамін свідоцтва про право власності від 17.07.1961 року.

До складу будинковолодіння входить житловий будинок літ «А», загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 36,1 кв.м, який складається з двох житлових кімнат площею 15,1 кв.м та 21 кв.м, коридору - 6,0 кв.м; літньої кухні літ «Б», загальною площею 25,7 кв.м, житловою площею 11,7 кв.м, яка складається з однієї житлової кімнати -11,7 кв.м, коридору - 5,8 кв.м, кухні-8,2 кв.м, сараю літ «В», сараю літ «Г», вбиральні літ «Д», сараю літ «Е», воріт №1, огорожі № 2.

Відповідно до ст. 22, 28 КпШС (чинного на момент виникнення правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Як вбачається із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до довідки № 4072 від 03.07.2015 року виданої ПП «Садгора-Сервіс» на момент смерті ОСОБА_5, по АДРЕСА_1 разом із ним були зареєстровані ОСОБА_4 - дружина померлого та ОСОБА_8 - син померлого власника будинку.

Згідно ст. 529 ЦК України (чинного на момент виникнення правовідносин) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Статті 548-549 ЦК України (станом на момент виникнення правовідносин) вказують, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном чи у випадку, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Після смерті ОСОБА_5 була відкрита спадкова справа, в матеріалах якої є заява ОСОБА_4 в якій вона вказує, що прийняла належним чином спадкове майно після смерті свого чоловіка, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, та просить видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом. Також в матеріалах спадкової справи знаходиться заява від ОСОБА_1, сина померлого, в якій він відмовляється від спадкового майна після смерті свого батька. Будь-яких інших заяв від спадкоємців майна ОСОБА_5 у встановлений законом шестимісячний строк до нотаріальної контори не надходило.

Однак відповідач, ОСОБА_2, який відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 06.01.1991 року є сином ОСОБА_8 вказує про те, що його батько, на момент смерті діда проживав разом із ним по АДРЕСА_1, та будучи спадкоємцем першої черги, разом із ОСОБА_4, вступив в управління та володіння спадковим майном, а тому успадкував частку у цьому майні. Разом з тим вказує, що оскільки його батько успадкував частину спадкового майна, то після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3, він, як його син ОСОБА_8, також має право на частину спадкового майна у вигляді вказаного будинковолодіння.

Оцінюючи в сукупності надані сторонами докази, суд приходить до висновку про помилковість позиції відповідача у зв'язку із наступним.

Так відповідно до довідки № 153 виданої 08.07.2015 року органом самоорганізації населення Садгірського району м. Чернівці, квартального комітету № 24, ОСОБА_8 не проживав на момент смерті ОСОБА_5 разом із ним, не вів спільного господарства, не був поєднаний спільним побутом. Дані обставини встановлені на підставі пояснень сусідів по вулиці та знайомих сім'ї ОСОБА_5, пояснення яких у письмовому вигляді знаходяться в матеріалах цивільної справи. В судовому засіданні свідки також підтвердили надані відомості та заперечили факт проживання ОСОБА_8 разом із своїм батьком на момент його смерті та після того по АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Ч. 1, 3 , 4 ст. 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Пояснення свідків зі сторони відповідача судом оцінюються критично, оскільки вони є неточними, обґрунтованими на домислах та дані свідками зі слів інших людей, не є результатом однозначного знання про обставини, які виникли на той час, свідки вказують, що не пам'ятають про певні обставини, самі їх не бачили та судом не виключається, що надання таких пояснень є позицією обраною стороною відповідача з метою прийняття рішення частково на його користь.

Разом з тим, письмові докази додані відповідачем на підтвердження своєї позиції судом до уваги взяті бути не можуть. На підтвердження факту проживання ОСОБА_8 по АДРЕСА_1 відповідачем до матеріалів справи додано супровідні листи про направлення виконавчого листа для виконання рішення про стягнення аліментів з останнього на користь ОСОБА_39 на адресу підприємства де працював боржник. Дані листи направлялись 24.09.1992 року, однак не можуть свідчити про місце фактичного проживання боржника, оскільки в них відсутні такі відомості. Талони почтового переказу грошових коштів від ОСОБА_8 де вказано адресу м. Чернівці АДРЕСА_1 також не можуть слугувати доказом місця фактичного проживання боржника, оскільки останній був зареєстрований за цією адресою та здійснював перекази відповідно до цієї адреси. Окрім того у вказаних талонах відсутні дати здійснення переказів, а тому встановити період часу їхнього вчинення не виявляється можливим.

Натомість пояснення сусідів померлого ОСОБА_5, які особисто знали цю сім'ю, часто спілкувались з ними та живучи по сусідству мали змогу бачити осіб, які фактично проживають у будинковолодінні є послідовними, обґрунтованими та такими що у своїй сукупності об'єктивно відображають дійсні обставини та факти, які відбувались на час смерті ОСОБА_5 та після неї.

За таких умов, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що на момент смерті ОСОБА_5, його син ОСОБА_8 хоча і був зареєстрований по АДРЕСА_1 , проте фактично там не проживав та не вступав у володіння чи управлінням спадковим майном, а також не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк, а тому не може вважатись таким, що прийняв спадщину. Враховуючи викладене, спадкоємцям ОСОБА_8, серед яких відповідач по справі, не може належати будь яка частина у спадковому майні у вигляді будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Разом з тим, як встановлено вище, зазначене будинковолодіння належало ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуте ними в період шлюбу та кожному з них належало по 1/2 ідеальної частки у спільному майні.

У відповідності до листа вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справі про спадкування» у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.

Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Отже, резолютивну частину судового рішення в цій категорії справ має бути викладено наступним чином: "Визначити, що частка померлого (П.І.Б.) в праві спільної сумісної власності на квартиру (будинок, садибу) становила - ?".

За таких умов, оскільки вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, судом може бути встановлено частку померлого у спільному сумісному майні до моменту його смерті, яка становила для ОСОБА_4 1/2 частки.

Окрім того, ОСОБА_4 фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном належним чином його прийняла, за життя не оформила своїх спадкових прав, та у відповідності до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Проте до своєї смерті, ОСОБА_4 склала заповіт серії ВРД № 126867 від 26.11.2010 року, який засвідчений нотаріусом, яким все своє майно (в тому числі і згадане будинковолодіння) заповіла сину ОСОБА_1, який у встановлений строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, та вважається таким що її прийняв.

Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Стаття 1268 ЦК України вказує, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 1 статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, оскільки ОСОБА_4 була єдиним спадкоємцем спадкового майна після свого чоловіка, та прийнявши його в подальшому стала спадкодавцем для єдиного спадкоємця за заповітом, сина ОСОБА_1, останній є спадкоємцем в цілому будинковолодіння по АДРЕСА_1. За таких умов позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 529, 548-549 ЦК України (чинного на момент виникнення правовідносин), 22, 28 КпШС України, ст.ст. 357, 1235, 1269 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позовну заяву задовольнити.

Визнати що померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, належало при житті право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя, на житловий будинок літ «А», загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 36,1 кв.м, який складається з двох житлових кімнат площею 15,1 кв.м та 21 кв.м, коридору - 6,0 кв.м; літньої кухні літ «Б», загальною площею 25,7 кв.м, житловою площею 11,7 кв.м, яка складається з однієї житлової кімнати -11,7 кв.м, коридору - 5,8 кв.м, кухні-8,2 кв.м, сараю літ «В», сараю літ «Г», вбиральні літ «Д», сараю літ «Е», воріт №1, огорожі № 2, що по АДРЕСА_1 та право власності на спадкове майно після смерті її чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5, а саме на 1/2 частину житлового будинку літ «А», загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 36,1 кв.м, літньої кухні літ «Б», загальною площею 25,7 кв.м, житловою площею 11,7 кв.м, сараю літ «В», сараю літ «Г», вбиральні літ «Д», сараю літ «Е», воріт №1, огорожі № 2.

Встановити факт не проживання ОСОБА_8 - з 1992 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 в будинковолодінні по АДРЕСА_1 разом із своїм батьком ОСОБА_5 та матір'ю ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, а саме на житловий будинок літ «А», загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 36,1 кв.м, який складається з двох житлових кімнат площею 15,1 кв.м та 21 кв.м, коридору - 6,0 кв.м; літньої кухні літ «Б», загальною площею 25,7 кв.м, житловою площею 11,7 кв.м, яка складається з однієї житлової кімнати - 11,7 кв.м, коридору - 5,8 кв.м, кухні-8,2 кв.м, сараю літ «В», сараю літ «Г», вбиральні літ «Д», сараю літ «Е», воріт №1, огорожі № 2, що по АДРЕСА_1, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Чернівецької області, через Садгірський районний суд м. Чернівці шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя С. В. Мілінчук