Справа № 462/2195/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2016 року Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді Колодяжного С.Ю.

при секретарі Обертас Н.М.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_6, про відшкодування вартості домоволодіння,

встановив:

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 звернулися в суд з позовом, в якому просять стягнути з ОСОБА_3 159000 грн. вартості відчуженого житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться на вул.Юнацькій, 6 в м.Львів-Рудно. Свої вимоги мотивують тим, що ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7 з 22.11.1988 року в якому в них народився син ОСОБА_5 Після смерті 14.05.2008 року ОСОБА_7 відкрилася спадщина, в тому числі на дане домоволодіння. Разом з тим, як їм стало відомо, ОСОБА_7 за життя уклав договір дарування, за умовами якого ОСОБА_7 подарував зазначене домоволодіння ОСОБА_3, а останній зобовязався надавати йому утримання, оплачувати лікування, забезпечувати житлом. Зазначили, що укладений договір є таким, що порушує публічний порядок, оскільки був спрямований на порушення конституційних прав ОСОБА_7, зокрема права на житло, місце проживання, достатній життєвий рівень, відтак такий договір є нікчемним. Вважають, що оскільки в подальшому у 2011 році відповідач відчужив подарований йому будинок ОСОБА_8 і відповідно останній є добросовісним набувачем, то нікчемним договором дарування будинку порушено їх право на спадкування і відповідач зобовязаний повернути їм вартість будинку в розмірі 159000 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, яка представляє інтереси позивача ОСОБА_5, та їхній представник ОСОБА_2 позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити.

Відповідач і представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, дали письмові і усні пояснення суду, згідно яких вказують на те, що позивачі не навели жодних фактів, які свідчать про порушення конституційних прав особи, яка власноручно, без жодного примусу підписала договір дарування належного їй на праві власності будинковолодіння. Зазначили, що ОСОБА_7 з власної волі подарував свій будинок, що знаходиться за адресою: м. Львів-Рудне, вул. Юнацька, 6 ОСОБА_3, що засвідчується договором дарування від 20.05.2005 року за реєстром № 560, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 Даний договір дарування є законним і нічим не спростований. Волевиявлення ОСОБА_7 на укладення договору дарування було вільним і незалежним, це була його власна воля. Ще задовго до укладення договору дядько відповідача ОСОБА_7 настоював на тому, що дане будинковолодіння він подарує відповідачу. Жодних фактів психологічного чи фізичного впливу з мого боку на волевиявлення ОСОБА_7, які могли вплинули на його рішення позивачі не навели. Ще при житті даритель ніяких претензій не ставив з приводу подарованого будинковолодіння, хоча з моменту укладення договору дарування і до смерті ОСОБА_7 пройшло 3 роки. В ході розгляду цивільної справи № 62/191/13-ц позивачі зверталися про призначення криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підписів за матеріалами цивільної справи до Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. Висновком № 26 складеного 27.03.2014 р. встановлено, що підписи в договорі дарування будинку належить ОСОБА_7 Спірне будинковолодіння, що знаходиться за адресою: м. Львів- Рудне, вул. Юнацька, 6 було власністю ОСОБА_10, який являється батьком ОСОБА_7 Після смерті його батька будинковолодіння належало на праві власності ОСОБА_7, який після одруження із позивачкою ОСОБА_1 деякий час проживали в спірному будинку, проте через тривалі непорозуміння ОСОБА_1 переїхала на постійне місце проживання до своїх родичів в с.Берлоги Рожнятівського району Івано-Франківської області. 04.02.1990 р. за своїм місцем проживання ОСОБА_1 народила сина ОСОБА_5, не повідомивши при цьому батька ОСОБА_7 Після смерті батька ОСОБА_7 віддав на зберігання документи на спірне будинковолодіння своїй рідній тітці ОСОБА_11 З того моменту, як позивач виїхала с. Берлоги Рожнятівського району Івано- Франківської області, вона жодного разу не приїздила в дане будинковолодіння, не навідувала та не надавала ніякої допомоги ОСОБА_7 Повернувшись з місць відбування покарання ОСОБА_7 уклав договір дарування з ОСОБА_3, який опікував дядьком, забезпечував харчуванням, ліками, оплачував за житлово-комунальні послуги, підтримував будинок в нормальному стані. З огляду на наведене, просять в задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_6, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини неявки не повідомив.

Заслухавши пояснення позивача, представників позивачів та відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільних справ №462/5969/14-ц, №462/19/13-ц, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що за договором дарування квартири від 20.05.2005 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_3 будинок №6 на вул.Юнацькій у м.Львові (а.с.13-16).

Згідно свідоцтва про смерть серії І-СГ №101749 ОСОБА_7 помер 14.05.2008 року (а.с.9).

Як вбачається із договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 18.10.2011 року ОСОБА_3 відчужив ОСОБА_6 будинок №6 з належними до нього господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, які знаходяться на вул.Юнацькій у м.Львів-Рудно. Продаж вчинено за 220500 грн., з яких 159000 грн. за будинок, 61500 грн. за земельну ділянку (а.с.14-17).

Також судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_7 з 22.11.1988 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.10), в якому них народився син ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).

Одружившись ОСОБА_7 і ОСОБА_1 деякий час проживали в будинку на вул.Юнацькій, 6 у м.Львів-Рудно, проте ОСОБА_1 у 1989 році переїхала на постійне місце проживання до своїх родичів в с.Берлоги Рожнятівського району Івано-Франківської області. 27.05.2002 р. Залізничним районним судом ОСОБА_7 був засуджений до обмеження волі стоком на 2 роки. В 2003 році ОСОБА_1 приїхала в м.Львів-Рудне, в той час ОСОБА_7 дав їй доручення на оформлення спадщини після смерті його батька ОСОБА_10, але позивачка спадщину не оформила.

Повернувшись з місць відбування покарання, ОСОБА_7 проживав у будинку на вул.Юнацькій, 6 у м.Львів-Рудно, не працював, певний час жив із співмешканкою ОСОБА_13, в будинку також мешкали близько року її діти. В подальшому вів асоціальний спосіб життя, пиячив, за житлом не доглядав, в результаті чого будинок був в незадовільному стані, були відключені комунальні послуги, крім цього в будинку сталася пожежа. Їжу, одяг і іншу допомогу ОСОБА_7 отримував від родичів.

ОСОБА_1 час від часу навідувалась до чоловіка, проте постійно з ним не проживала і не вела спільного господарства.

Відповідач, будучи близьким родичем, став допомагатиОСОБА_7, погасив заборгованості за житлово-комунальні послуги, відремонтував після пожежі будинок, організовував і оплачував лікування ОСОБА_7, надавав продукти і іншу допомогу, ОСОБА_7 в певні періоди проживав у ОСОБА_14 Після смерті відповідач поховав ОСОБА_7 за власні кошти.

Наведене підтверджується матеріалами справи і показаннями свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19

Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Положеннями цієї статті визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок: правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Згідно з пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочинами, які порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

В чому полягає порушення публічного порядку при укладенні між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 договору дарування та внаслідок яких саме та чиїх саме дій, позивачі та їхній представник не підтвердили жодними доказами, пославшись лише на субєктивні твердження щодо неналежного догляду ОСОБА_3 за померлим дарувальником ОСОБА_7 Будь-яких інших доводів в обґрунтування своєї позиції в суді не навели, як і не надали доказів цьому.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майновогоабо немайнового характеру, не є договором дарування.

Судом достовірно встановлено, що з часу укладення договору дарування ОСОБА_7 не звертався до правоохоронних органів, суду чи інших компетентних органів щодо порушення його прав внаслідок укладення такого договору, при цьому відсутні докази того, що ОСОБА_3 після укладення договору перестав надавати допомогу ОСОБА_7 чи в інший спосіб порушував його права.

За встановлених обставин справи, договір дарування від 20.05.2005 року не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, а тому не є таким, що порушує публічний порядок.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях. Отже, з огляду на вказані норми, як сторона позивача так і сторона відповідача повинна довести ті обставини на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, тоді як суд діючи неупереджено, диспозитивно, обмежений у визначенні на власний розсуд способу захисту порушених прав, чи-то в самостійному збиранні, забезпеченні доказів.

Згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-301цс 15 від 06.07.2015 зазначено, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, такі не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак, у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_5 слід відмовити.

Зі змісту ст.88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачу.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення вартості відчуженого житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на вул.Юнацькій, 6 у м.Львів-Рудно в розмірі 159000 грн. відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.