Справа № 461/6885/15 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/783/1436/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів - Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, з участю третьої особи - Галицького районного відділу Державної міграційної служби України, про визнання недійсним договору піднайму, зняття з реєстрації за місцем проживання,-

встановила:

Позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6., ОСОБА_7 в червні 2015 року звернулися в суд з позовом до ОСОБА_8, з участю третьої особи - Галицького районного відділу Державної міграційної служби України, про визнання недійсним договору піднайму, зняття з реєстрації за місцем проживання.

Вимогу обґрунтовували тим, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 Відповідач по справі ОСОБА_8 та ОСОБА_5 22 грудня 2011 року уклали договір піднайму кімнати у вищевказаній квартирі площею 16,6 кв.м. Вважають, що договір піднайму є фіктивним, оскільки ОСОБА_8 там взагалі не проживає, а тільки отримує поштову кореспонденцію. Крім цього, оспорюваний договір укладено без згоди інших співвласників квартири, оскільки жодної домовленості між позивачами та ОСОБА_5 не було. Просили визнати договір піднайму від 22 грудня 2011 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 недійсним, зобов'язати Галицький районний відділ м.Львова Державної міграційної служби України у Львівській області зняти відповідача з реєстрації місця проживання за адресю: АДРЕСА_1

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17 липня 2015 року позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, з участю третьої особи - Галицького районного відділу Державної міграційної служби України, про визнання недійсним договору піднайму, зняття з реєстрації за місцем проживання задоволено частково.

Визнано недійсним договір піднайму житлового приміщення, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 22 грудня 2011 року на квартиру АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, яка не була стороною у справі, однак вважає, що оскаржуваним рішенням порушено її права, а рішення в частині задоволення позову є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

В апеляційній скарзі, посилаючись на роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», звертає увагу, що висновок суду про фіктивність, і з цих підстав задоволення позову, не відповідає фактичним обставинам справи.

Стверджує, що сторони вчинили всі необхідні дії на виконання спірного договору, тому такий договір не може кваліфікуватись як фіктивний в розумінні наведених вище роз'яснень та ст. 234 ЦК України.

Крім цього, проживання ОСОБА_8 в квартирі є його правом, а не обов'язком, тому не може свідчити про не виконання ним договору піднайму.

Зазначає, що позивачі не вказали, чим існування цього договору піднайму порушувало їхні права з моменту його укладення.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 липня 2015 рокув частині задоволення позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апелянт ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, в обґрунтування надали пояснення аналогічні доводам, викладеним у скарзі.

Позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6., ОСОБА_7 та представник третьої особи Галицького районного відділу Державної міграційної служби України, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення їм поштових відправлень (а.с. 35-37), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

Відповідач ОСОБА_8 в судове засідання не прибув у зв»язку із перебуванням на лікуванні, жодних клопотань на адресу суду не подавав.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з пояснень відповідача, де останній вказує, що у квартирі, згідно договору піднайму не проживає, тому суд вважав, що позовні вимоги щодо визнання правочину недійсним, як фіктивного, грунтуються на законі та підлягають задоволенню.

При цьому суд не вбачав можливим задовольнити вимогу про зобов»язання Галицького районного відділу м. Львова ДМСУ у Львівській області зняти відповідача з реєстрації місця проживання, оскільки цей відділ не є відповідачем по справі.

Оскільки апелянт ОСОБА_2 оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог, оскаржуване рішення в іншій частині колегією суддів, за правилами ст. 303 ЦПК України, не перевіряється.

Виходячи з наявних матеріалів справи та встановлених і досліджених судом доказів і обставин, колегія суддів не може в мовній мірі погодитись із оскаржуваним рішенням враховуючи таке.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

В свою чергу, згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 29 вересня 2003 року № Г-25889, квартира за адресою: м. Львів, вул. Каліча Гора, 10«а»/7 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5., ОСОБА_6, ОСОБА_7., ОСОБА_4 (а.с. 5-8).

22 грудня 2011 року між відповідачем ОСОБА_8 та одним із співвласників квартири, позивачем ОСОБА_5, укладений договір піднайму частини житлового приміщення площею 16,6 кв.м. за вказаною адерсою (а.с. 4).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім»ї і прописку № 1773 від 11 червня 2015 року, в квартирі АДРЕСА_1 окрім позивачів, зареєстрований з 27.12.2011 року і відповідач ОСОБА_8 (а.с. 3).

Звертаючись в суд з позовом позивачі стверджували, що спірний правочин є недійсним з підстав відсутності настання реальних наслідків за договором, як мети його укладення. Крім цього, позивачі звертали увагу на те, що ОСОБА_5, який уклав договір піднайму, є лише одним із чотирьох рівних співвласників у спільній сумісній власності на квартиру, а інші співвласники не давали згоди про виділ такої в одноособове володіння ОСОБА_5, чи можливість здавати її в найм. Оскільки ОСОБА_5 не є наймачем, а співвласником, то і спірний договір не міг бути укладений взагалі.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив фактично із обґрунтувань та встановлених обставин справи, що стосуються фіктивності спірного договору.

Колегія суддів звертає увагу на те, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (ст. 234 ЦК України).

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину.

Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину. Однак фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки.

Відповідно до ст. 774 ЦК України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Відповідно до положень ст. 759 ЦК України правовими наслідками укладення договору найму (оренди) зокрема, є виникнення в наймача права користування об'єктом найму, а у наймодавця - права на отримання плати за користування об'єктом найму.

Відтак, реалізація права користування об'єктом найму не може бути мотивом укладення сторонами фіктивного договору, оскільки вказаний елемент передбачено правовим наслідками укладення договору найму.

Разом з цим, місцевим судом беззаперечно встановлено і сторони у справі визнають, зокрема, що відповідач ОСОБА_8 є зареєстрованим за адресою квартира АДРЕСА_1, а також він за вказаною адресою отримував кореспонденцію.

Зазначені обставини, на думку судової колегії, виключають можливість визнання спірного договору фіктивним, а тому з наведених підстав апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення скасуванню з ухваленням нового рішення у частині, що оскаржується.

В свою чергу, згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Згідно із ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частинами 2, 4 ст. 369 ЦК України передбачено. що розпоряджання майном, яке є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 369 ЦК України позивач ОСОБА_5 не мав права передавати в найм частину приміщень квартири без згоди інших співвласників спільної сумісної власності, при цьому інший порядок користування таким майном співвласниками не встановлювався.

Оскільки спірний договір укладено одним із співвласників без згоди інших, такий, за позовом останніх, підлягає визнанню недійсним з цієї підстави.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314 ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 липня 2015 року в частині задоволених позовних вимог - скасувати.

Ухвалити у цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, з участю третьої особи - Галицького районного відділу Державної міграційної служби України, про визнання недійсним договору піднайму - задовольнити.

Визнати недійсним договір піднайму житлового приміщення, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 22 грудня 2011 року на квартиру АДРЕСА_1.

Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш Т.І. Приколота