АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/2593/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22ц/774/1495/К/16 суддя Багрова А.Г.
Категорія - 81 ( І ) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

24 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Митрофанової Л.В., Михайлів Л.В.

за участю секретаря: Гладиш К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє від імені та в інтересах боржника ОСОБА_3, на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2016 року по цивільній справі за скаргою ОСОБА_2, який діє від імені та в інтересах боржника ОСОБА_3, на дії Відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції.

Особи, які беруть участь у справі у розгляді справи:

представник боржника ОСОБА_3 - ОСОБА_2,

представник Відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції - Ковчишина Анна Іванівна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_2, діючи від імені та в інтересах боржника ОСОБА_3, звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції (надалі - Відділ ДВС Нікопольського МУЮ).

Заявник вважає, що державним виконавцем, у порядку виконання виконавчого листа N 2-3919, виданого Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області 29.09.2011 року, неправомірно винесено постанову про накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_3, а саме: будинок АДРЕСА_1. Так, на його думку, державним виконавцем не враховано, що вартість будинку значно перевищує заборгованість по аліментам, а також не вчинено жодної дії щодо накладення арешту на інше наявне в боржника рухоме майно, на яке можливо звернути стягнення.

У зв'язку з чим, просив суд визнати постанову державного виконавця Відділу ДВС Нікопольського МУЮ Ковчишиної А.І. про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 05 січня 2016 року неправомірною та скасувати її.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2016 відмовлено у задоволенні скарги на дії державного виконавця Відділу ДВС Нікопольського МУЮ.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення скарги на дії державного виконавця, посилаючись на порушення судом норм цивільного-процесуального законодавства.

Так, представник вважає, що судом не взято до уваги, що державним виконавцем не було виконано вимоги ч. 7 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження». Ухвалюючи постанову про арешт майна, судовий виконавець не врахував, що розмір заборгованості по аліментам, який підлягає стягненню не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, тому звернення стягнення на єдине житло боржника здійснено незаконно.

Крім того, посилається на неврахування судом того, що, в порушення ст.58 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем не було вжито жодних заходів щодо встановлення обсягу і вартості наявного в нього на праві власності іншого рухомого майна та його достатності для погашення заборгованості, та не взято до уваги, що звернення стягнення на нерухоме майно здійснюється в останню чергу.

Також вважає, що державним виконавцем не дотримано положень ч. 7 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» та винесено постанову про арешт майна боржника не з метою його подальшого вилучення та передачі на реалізацію, а з метою забезпечення виконання рішення.

При цьому, зазначає, що дії державного виконавця порушують права ОСОБА_3, як власника житлового приміщення, що є порушенням ст. 1 Протоколу №1 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 395, 397 ЦК України.

Заслухавши суддю-доповідача, представника боржника ОСОБА_3 ОСОБА_2, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника Відділу ДВС Нікопольського МУЮ - Ковчишину А.І., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її відхилити, залишивши без змін ухвалу суду, як законну та обґрунтовану, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на виконанні у Відділі ДВС Нікопольського МУЮ перебуває виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа N 2-3919, виданого Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області 29.09.2011 року, про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у розмірі 1/3 частини доходів боржника (а.с. 23).

23 травня 2013 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за вищезазначеним виконавчим документом (а.с. 22).

Як убачається з письмових пояснень ОСОБА_3 від 04.01.2016 року, державним виконавцем особисто повідомлено ОСОБА_3 про наявність заборгованості по виконавчому листу N 2-3919 від 29.09.2011 року за період з лютого 2013 року по січень 2016 року в розмірі 13 243,46 грн., про можливість обмежень у праві виїзду за кордон, кримінальну відповідальність у разі ухилення від сплати заборгованості по аліментам та про можливість накладення арешту на майно (а.с.50).

05 січня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 4).

Згідно з довідкою про розмір заборгованості по виконавчому листу N 2-3919 від 29.09.2011 року, загальна сума боргу по аліментам за період з лютого 2013 року по червень 2016 року становить 11 912,60 грн., остання сплата здійснена у січні 2016 року у розмірі 2300 грн. (а.с. 60).

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з відповідності дій державного виконавця при винесенні постанови від 05 січня 2016 року приписам статті 57 закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. У п.5 ч.3 зазначеної статті передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника.

Згідно з п. 6 ч. 3 ст. 11 та ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення та може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Відповідно до п. 4.1.8. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5, розпочинаючи виконання рішення про стягнення коштів, державний виконавець зобов'язаний винести постанову відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.1-3 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Наведеними нормами закону державному виконавцю під час виконання виконавчого документа надано право накладати арешт на все майно боржника.

Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що рішення суду про стягнення коштів, яке є обов'язковим до виконання, боржником не виконано, постанова про відкриття виконавчого провадження про стягнення із боржника коштів є чинною, виконавчий лист про стягнення коштів боржником після відкриття виконавчого провадження в добровільному порядку не виконується, а тому державний виконавець правомірно прийняв рішення про накладення арешту на все належне боржнику майно.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом того, що розмір заборгованості по аліментам, який підлягає стягненню не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, колегією суддів відхиляються, з огляду на те, що відповідно до п. 2 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" у разі наявності заборгованості по сплаті аліментів понад 3 місяці стягнення може бути звернено на майно боржника.

Крім того, згідно з п. 7.13 Інструкції з організації примусового виконання рішень, якщо розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за три місяці зі сплати аліментів, державний виконавець перевіряє майновий стан боржника з одночасним накладенням арешту на майно боржника.

Доводи апеляційної скарги про те, що в порушення ст.58 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем не було вжито жодних заходів щодо встановлення обсягу і вартості наявного в нього на праві власності рухомого майна та його достатності для погашення заборгованості, та не взяття до уваги, що звернення стягнення на нерухоме майно здійснюється в останню чергу є безпідставними, оскільки державним виконавцем, у межах компетенції, накладено арешт на все наявне майно боржника, а не лише на належний йому житловий будинок.

Крім того, у Державній податковій службі України відсутні дані щодо доходів боржника ОСОБА_3 (а.с. 64-69), а згідно особистих письмових пояснень ОСОБА_3, останній не має роботи в Україні (а.с. 36).

Доводи апеляційної скарги про те, що державним виконавцем не дотримано положень ч. 7 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» та винесено постанову про арешт майна боржника не з метою його подальшого вилучення та передачі на реалізацію, також не можуть бути взятими до уваги колегією суддів, оскільки винесення державним виконавцем постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження є самостійним заходом, передбаченим ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», який застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

З огляду на викладене, суд дійшов вірного висновку, що дії державного виконавця щодо накладення арешту на майно боржника, здійснені відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження", у межах наданих повноважень та з метою своєчасного та повного виконання рішення суду, тому не порушують прав та інтересів боржника, в зв'язку з чим скарга є безпідставною та не підлягає до задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням вимог процесуального закону, апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому підстави для скасування ухвали суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 312-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_3, відхилити.

Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: