УХВАЛА іменем україни
24 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г., Мартинюка В.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Львівська міська рада, Львівське комунальне підприємство «Сигнівка», ОСОБА_6, про демонтаж самочинно побудованого гаража;

за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Львівської міської ради, Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності на самочинно збудований гараж,

за касаційною скаргою Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, поданого головою районної адміністрації Н.Банах, на рішення апеляційного суду Львівської області від 09 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2010 року Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Львівська міська рада, Львівське комунальне підприємство «Сигнівка» (далі - ЛКП «Сигнівка»), ОСОБА_6, про демонтаж самочинно побудованого гаража.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідно до п. 2 розпорядження голови Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 16 липня 2010 року № 543 «Про самочинне будівництво гр. ОСОБА_3» - ОСОБА_3, власника будинку АДРЕСА_1, в термін до 01 вересня 2010 року зобов'язано демонтувати самочинно побудований цегляний гараж розміром 4,00 м х 6,00 м біля житлового будинку АДРЕСА_1. Зазначала, що відповідачі 20 липня та 26серпня 2010 рокупопереджались ЛКП «Сигнівка» щодо демонтажу самочинно побудованого гаражу. Згідно з актами від 04 серпня та 01 вересня 2010 року, складеними комісією ЛКП «Сигнівка»,відповідачі в зазначений строк самочинно побудований гараж не демонтували. У зв'язку із наведеним позивач просив зобов'язати відповідачів демонтувати самочинно побудований цегляний гараж розміром 4,00 м х 6,00 м біля житлового будинку АДРЕСА_1.

У березні 2011 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду із зустрічними позовними вимогами до Львівської міської ради, Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності на самочинно збудований гараж.

На обґрунтування позовних вимог зазначали, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 спільними силами будували спірний гараж в той час, коли земельна ділянка, на якій він побудований, належала їм на праві приватної власності. Проте згодом ухвала Львівської міської ради про надання відповідачам земельної ділянки була скасована судом. Вазували, що оскільки позивачі побудували гараж на своїй земельній ділянці, він нікому не заважає, а тому з урахуванням уточнених позовних вимог просили визнати право власності на самочинно збудований гараж розміром 4,00 м. х 6,00 м, побудований біля житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 листопада 2014 року позовні вимоги Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 демонтувати цегляний гараж розміром 4,00 х 6,00 м, самочинно побудований біля житлового будинку № АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 09 квітня 2015 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено. Визнано право власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на самочинно збудований цегляний гараж розміром 4,00 х 6,00 м, біля житлового будинку АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі голова Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради - Н.Банах - просить скасувати рішення апеляційного суду Львівської області від 09 квітня 2015 року та залишити в силі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 листопада 2014 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги Залізничної районної державної адміністрації Львівської міської ради, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 збудований самочинний гараж на земельній ділянці, яка не належить останнім на праві власності.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених позовних вимог.

Судом установлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 28жовтня 2002 року ОСОБА_3 на праві приватної власності належить будинок за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 71,3 кв. м.

ОСОБА_3 був власником земельної ділянки площею 0,0778 га, цільовим призначенням якої є обслуговування житлового будинку, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 04 грудня 2003 року, виданим на підставі ухвали 6-ї сесії 4-го скликання Львівської міської ради від 26 червня 2003 року № 634.

Згідно з рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15 червня 2006 року ухвалу Львівської міської ради від 26 червня 2003 року про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 778 кв. м для обслуговування будинку АДРЕСА_1 та виданий

04 грудня 2003 року ОСОБА_8державний акт на право власності на вказану земельну ділянку визнано незаконними та скасовано.

Як встановлено судом із наданих сторонами матеріалів: копії плану з поточними змінами, складеного Львівським МБТІ 20 серпня 1987 року, технічного паспорта на житловий будинок № АДРЕСА_1 (план земельної ділянки) - спірний гараж збудований на місці колишньої господарської споруди (сараю) на земельній ділянці.

Крім того, встановлено, що відповідно до п. 2 розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської від 16 липня 2010 року № 543 «Про самочинне будівництво гр. ОСОБА_3» зобов'язано

ОСОБА_3, власника будинку АДРЕСА_1, в термін до 01 вересня 2010 рокудемонтувати цегляний гараж розміром 4,00 х 6,00 м, самочинно побудований біля житлового будинку № АДРЕСА_1. ЛКП «Сигнівка» 20 липня та 28 серпня 2010 року попереджало ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про те, що вони зобов'язані демонтувати самочинно побудований гараж.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі вимоги розпорядження від 16 липня 2010 року № 543 не виконали.

Судом установлено, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 29 вересня 1959 року № 1414 за будинкоуправлінням № 207 Залізничного району м. Львова (нині - ЛКП «Сигнівка») залишено в користуванні земельну ділянку при буд. АДРЕСА_1, площею 366,9 кв. м.

Із копії плану з поточними змінами, складеного Львівським МБТІ 20 серпня 1987 року, убачається, що згадане вище будинковолодіння межує з будинковолодінням № 13.

Відповідно до акта передачі-приймання від 15 серпня 1996 року власник будинковолодіння № АДРЕСА_1 ОСОБА_11 передала його у комунальну власність Львівської міської ради як особа, що відселена з аварійного будинку.

Згідно з рішенням Залізничної районної адміністрації від 28 травня 2002 року № 466 будинковолодіння № АДРЕСА_1 розділено на два з присвоєнням кожному окремої адреси: № 15а та № 15.

Із матеріалів справи встановлено, що власником будинковолодіння № АДРЕСА_1 є ОСОБА_9, а будинковолодінння № 15 є ОСОБА_10

Згідно з планом земельної ділянки житлового будинку № 15а (наданого відповідачами ОСОБА_5) від 06жовтня 2010 року і планомприсадибної ділянки по кварталу №207 від 03 жовтня 2002 року (наданого третьою особою ОСОБА_10.) убачається, що за будинковолодіннями № №15 і 15а по фактичному користуванню значиться площа 954 кв.м, тобто включно із площею земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачі ОСОБА_5 збудували гараж у 2004 році в той час, як вони були власниками земельної ділянки. Будівництво здійснене на місці старої господарської будівлі - сараю, колишнім власником якого була ОСОБА_11 (АДРЕСА_1). Згідно з матеріалами справи жодної будівлі на місці цього будинковолодіння, окрім гаража, не має, які зруйновані від віку.

Матеріалами справи встановлено, що у фактичному користуванні власників будинковолодінь № №15а і АДРЕСА_1 є земельна ділянка площею 954 кв. м, у площу якої входить земельна ділянка під колишнім будинковолодінням № 13 на цій вулиці.

Із цих же матеріалів убачається, що Львівська міська рада не заперечувала проти такого землекористування, до того ж у 2003 році видала державний акт на право власності ОСОБА_9 Отже, ці особи є належними землекористувачами.

Оскільки цегляний гараж збудований без порушень будівельних норм і правил, то перешкод для визнання права власності позивачів за зустрічним позовом на це майно немає.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що гараж не порушує прав ОСОБА_6, яка є третьою особою.

Так як земельна ділянка знаходиться у фактичному користуванні власників будинковолодінь № №15а, 15, то вони вправі у встановленому порядку звернутися до органу місцевого самоврядування для надання її у власність і при вирішенні цього питання будуть враховуватися їх інтереси з урахуванням наявних у власності будівель і споруд.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК).

Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Залізничної районної державної адміністрації Львівської міської ради відмовлено та задоволено зустрічні позовні вимоги, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 було збудовано самочинний гараж у 2004 році, тобто у період належності на праві власності земельної ділянки останнім. При цьому зазначив, що сам факт самочинного будівництва не є підставою для демонтажу обʼєкта нерухомості. Крім того, спірний об'єкт збудований на місці старої будівлі ОСОБА_11, яка була належним землекористувачем. ОСОБА_6 жодних прав на цю земельну ділянку не мала.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої інстанції або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обставини справи досліджено повно, зібраним доказам надана оцінка.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком суду по їх оцінці, тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, подану головою районної адміністрації Н.Банах, відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 09 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко В.І. Мартинюк