Провадження № 22-ц/783/854/16 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого -судді Гірник Т.А.

суддів Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар Симець В.І.

за участю представника позивача- Олексюк Н.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», ОСОБА_4 про визнання договору кредиту на купівлю транспортних засобів недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з указаним позовом до відповідача та з посиланням на ст.ст. 15, 16, 203, 215, 1055 ЦК України, ч.2, 3,4 ст. 65 СК України просила визнати недійсним договір кредиту №620/30-198 на купівлю автотранспортних засобів, укладений 20.08.2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 як такий, що укладений в інтересах сім»ї без згоди другого з подружжя.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача. Вважає його незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, не дослідженні належним чином доказів, наданих позивачем, ненаданні оцінки доказам, що мало наслідком невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Мотивує тим, що суд виніс оскаржуване рішення лише з посиланням на роз»яснення, що у постанові Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин», що є порушенням ст. 8 ЦПК України, відповідно до якої суд вирішує справи відповідно Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість надана ВРУ.

Суд невірно застосував положення ст. 65 СК України, адже оскаржуваний договір стосувався майна саме в інтересах подружжя. Не взяв до уваги, що кредитний договір оформлявся для придбання автомобіля, який використовувався в інтересах сім»ї.

Вказує, що даний автомобіль який був отриманий у власність відповідачем ОСОБА_4 являється спільною сумісною власністю подружжя відповідно до ст. 61 СК України. Така правова позиція висвітлена Верховним судом України у справі №6-15086-св-08.

При розгляді справи за апеляційною скаргою, представник позивача доводи такої підтримав.

В запереченнях на апеляційну скаргу представника ПАТ «Украсоцбанк» просить апеляційну скаргу відхилити. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Додатково врахувати, що позивач виступала поручителем за виконання відповідачем умов кредитного договору, що свідчить про обізнаність з його умовами, в тому числі і як подружжя. Просить розгляд справи за апеляційною скаргою проводити без представника банку.

Інші учасники не з»явились повторно. Про причини неявки не повідомили. Колегія суддів вважає можливим продовжувати розгляд справи у їх відсутності, що узгоджується з положеннями ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково. Рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову у позові.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що 20.08.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» в особі Львівської обласної філії, яке реорганізовано у Львівське відділення ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено договір кредиту №620/30-198 на купівлю транспортних засобів.

Згідно договору кредитор надав позичальнику кредит в сумі 27170 доларів США, для придбання транспортного засобу KIA Magentis, 2007 року випуску, відповідно до договору купівлі-продажу від 16.08.2007 року.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання кредитного договору недійсними. Мотивував своє рішення з посиланням на роз»яснення, що у пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" за яким - визначено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. Положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Отже, згода іншого подружжя необхідна тільки на відчуження майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, а на отримання майна згода іншого подружжя не потрібна. А тому, згода позивачки на укладення спірного кредитного договору не є обов»язковою.

Суд у своєму рішенні зазначив, що відповідно до умов кредитного договору вбачається, що він не створює обов»язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором. Умови цього кредитного договору є зобов»язальними тільки для його сторін та не створюють жодних наслідків для другого з подружжя.

Таким чином суд дійшов висновку, що кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов»язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору.

Повністю з такими мотивами рішення суду колегія суддів не може погодитись з огляду на наступні обставини.

Враховуючи зміст заявлених позовних вимог, суд дійшов вірного висновку про відмову у позові, однак при цьому у недостатній мірі дотримався вимог ст.215 ЦПК України.

За змістом п.3 ч.1 означеної норми - в мотивувальній частині рішення необхідно зазначати встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, мотиви з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, вказати чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким, назвати статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Постановляючи рішення суд не врахував роз»яснення, що у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18. 12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» . За змістом такого - у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає встановленим недотримання зазначеної вище норми процесуального закону, про що також зазначено у апеляційній скарзі представника позивача.

Вирішуючи спір в межах позовних вимог, судом безпідставно зроблено висновок, про що зазначено у мотивувальній частині рішення, як обставини, що встановлені судом про те, що оспорюваний позивачем договір кредиту № 620/30-198 на купівлю транспортного засобу від 20.08.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» в особі Львівської обласної філії, яке реорганізовано у Львівське відділення ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 не створює обов»язків для іншого подружжя. Такий висновок суду не узгоджується з положеннями ч. 4 ст. 65 СК України і зроблено судом без дослідження обставин, які підлягають доказуванню в таких правовідносинах та без врахування мотивів позову про використання придбаного за кредитні кошти авто в інтересах сім»ї.

Позивачем заявлено вимог про визнання правочину укладеного між відповідачами у справі від 20.07.2007 року, про укладення якого дізналась 25.08.2015 року недійсним з мотивів невідповідності його вимогам - ч.2,3 ст. 65 СК України, відсутності письмової згоди позивача, як подружжя позичальника на укладення такого правочину, яким порушено її права.

З долученого до справи копії свідоцтва про реєстрацію шлюбу сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01.09.1990 року і перебували у такому на час укладення спірного договору/ а.с. 15./.

Матеріалами справи встановлено, що 20.08.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» в особі Львівської обласної філії, яке реорганізовано у Львівське відділення ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено договір кредиту №620/30-198 на купівлю транспортних засобів.

Згідно договору кредитор надав позичальнику кредит в сумі 27 170 доларів США, для придбання транспортного засобу KIA Magentis, 2007 року випуску, відповідно до договору купівлі-продажу від 16.08.2007 року.

За змістом п.1.3.2 цього Договору - в якості додаткового забезпечення виконання зобов»язань за цим договором, укладено договір поруки з ОСОБА_2 - позивачем у справі, який також забезпечує виконання зобов»язань позичальника.

Вказаним пунктом договору спростовано мотиви позовної заяви позивача про те, що ОСОБА_2 не була обізнана про укладання оспорюваного нею договору відповідачем і дізналась про такий лише 25.08.2015 року /.а.с. 11-13/.

Копія самого договору поруки від 20.08.2007 року долучена представником банку до заперечень на апеляційну скаргу/а.с. 51/ .

З пояснень представника позивача в суді апеляційної інстанції, позивач володіла інформацією про появу в сім»ї з 2007 року автомобіля, що додатково підтверджує, що придбаний відповідачем автомобіль за отримані кредитні кошти використовувався в інтересах сім»ї. Мотиви судового рішення про те, що зазначений кредитний договір не породжує будь-яких обов»язків для позивача необґрунтований з врахуванням зазначених вище положень ч.4 ст. 65 СК України.

Щодо відповідності оспорюваного правочину вимогам ч.1 ст. 203 та зазначеним вище положенням СК України, то необхідно врахувати наступні положення закону.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення положення статті 65 СК України та врахував, що такими регламентовані правовідносини щодо права подружжя на розпорядження, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, а отже що такі не стосуються правовідносин отримання одним із подружжя у власність грошових коштів.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалась на неузгодженість оспорюваного договору положенням ч. 2, 3 цієї статті, в контексті яких суд не надав правової оцінки обставинам справи.

Ч. 2 статті 65 СУ України регламентує право одного з подружжя звертатись до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим з подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Вказане положення статті узгоджується з положеннями частини першої, отже поширюється лише на договори щодо розпорядження майном одного з подружжя, оскільки не містить зворотнього.

За таких обставин посилання позивача на укладення оспорюваного договору з порушенням цієї норми необґрунтоване.

Ч.3 ст. 65 СК України - на порушення приписів якої посилається позивач при укладенні договору - регламентовано, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і /або/ державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути нотаріально посвідчена.

З положень зазначеної норами також не убачається надання згоди одного з подружжя на одержання за договором майна.

Щодо посилання позивача на порушення відповідачами при укладенні оспорюваного договору положень частини 4 цієї норми, яка регламентує, що договір укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім»ї, то колегія суддів вважає, що посилаючись на зазначену норму права, позивач не надала доказів порушення такої при укладенні оспорюваного правочину, оскільки така норма не регламентує надання згоди, в даному випадку письмової на укладення правочину, спрямованого на набуття майна іншим подружжям. Створення обов»язків для другого подружжя укладенням договору іншим в інтересах сім»ї не свідчить про порушення прав іншого подружжя. Позивачем безпідставно ототожнено поняття виникнення обов»язку з поняттям порушення прав.

За таких обставин, посилання позивача на невідповідність оспорюваного договору положенням ч. 1 ст.203 ЦК України, за якою - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам - є необґрунтовані.

Враховуючи наведені вище положення закону та у тому числі роз»яснення, що містяться в абзацах першому та другому п.25 Постанови № 5 від 30.03.2012 року Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», які вірно враховано судом першої інстанції , - колегія суддів не убачає підстав для задоволення позову.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача щодо невідповідності рішення суду вимогам ст. 213 ЦПК України, оскільки таке ухвалене без достатнього обґрунтування висновків суду, тому підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст. ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.1 ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 листопада 2015 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_4 про визнання недійсним Договору кредиту №620/30-198 від 20.08.2007 року на купівлю автотранспортних засобів - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді