Єдиний унікальний номер 235/3924/15-ц Номер провадження 22-ц/775/20/2016
Єдиний унікальний номер 235/3924/15-ц Головуючий у 1 інстанції Філь О.Є.
Номер провадження 22-ц/775/20/2016 Доповідач Дундар І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Дундар І.О.,

суддів Корчистої О.І., Осипчук О.В.

за участю секретаря Чуряєва В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бахмуті цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договорами позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19 жовтня 2015 року,

В С Т А Н О В И В:

02 червня 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що в березні 2013 року він передав в борг відповідачу 1288000 грн., про що той написав розписку. В травні 2013 року так само він передав відповідачу гроші в сумі 270680 грн. В січні 2014 року він передав відповідачу в загальній сумі 3634000 грн. В обумовлений в розписках строк відповідач гроші не повернув, в зв'язку з чим просив стягнути 5192680 грн.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19 жовтня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки судом неповно з'ясовані обставини, що мають істотне значення для справи: суд не прийняв до уваги, що документи, надані відповідачем в обґрунтування повернення боргу, були ним сфальсифіковані, вони надруковані на комп'ютері, в той час, коли б йому, дійсно, повернули гроші, розписка була б написані власноруч. Суд не роз'яснив йому можливість проведення документальної експертизи, не з`ясував, чому не повернуті оригінали розписок, чому різниця в сумі складає 100000 грн.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заперечували проти апеляційної скарги, просили залишити без змін рішення суду.

Відповідач до суду не з`явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі (арк..спр.82).

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з`явились, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що 28 березня 2013 року ОСОБА_2 за договором позики отримав у позивача ОСОБА_1 гроші в сумі 1288000 грн. зі строком повернення до 28 грудня 2013 року, 15 травня 2013 року відповідач отримав у позивача гроші в сумі 270680 грн. до 15 вересня 2013 року; 21 січня 2014 відповідач отримав у позивача гроші в сумі 1484000 грн. до 21 лютого 2014 року; 21 січня 2014 року ОСОБА_2 отримав у позивача гроші в сумі 174400 грн. до 21 лютого 2014 року; 21 лютого 2014 року відповідач отримав у позивача гроші в сумі 1975643 грн. до 21 березня 2014 року; грошові кошти повернуті в сумі 5192680 грн. на підставі угоди про погашення боргів та довідки.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами був укладений договір позики, але грошові кошти повернуті в повному обсязі.

Але такі висновки не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як виходить з матеріалів справи та визнається сторонами 28 березня 2013 року, 15 травня 2013 року, 21 січня 2014 року та 21 лютого 2014 року були укладені чотири договори позики на загальну суму 5 139 723 грн., тобто між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання договору позики.

При цьому апеляційний суд враховує, що 15 травня 2013 року на підставі розписки відповідачем було отримано 217680 грн., а не 270680 грн., як вказує в позові ОСОБА_1, оскільки саме така сума вказана прописом в розписці (арк..спр.84).

На підставі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З розписок, наданих позивачем (арк..спр.83-87) вбачається, що строк виконання зобов'язань сплив відповідно 28 грудня 2013 року, 15 вересня 2013 року, 21 лютого 2014 року та 21 березня 2014 року.

Під час розгляду справи в апеляційному суді встановлено, що відповідач не виконав взяті зобов`язання.

ОСОБА_2 в обґрунтування заперечень проти позову надана довідка про те, що ОСОБА_1 прийняв від нього 6000000 грн. згідно договору від 29 січня 2015 року (арк..спр.103).

З угоди про погашення боргів від 29 січня 2015 року (арк..спр.104-105) виходить, що ОСОБА_1 прийняв від ОСОБА_2 гроші в сумі 6000000 грн. в якості погашення боргу за договорами позики грошових коштів за розписками, в тому числі: за розпискою від 28 березня 2013 року на суму 1288000 грн., за розпискою від 15 травня 2013 року на суму 270000 грн., за розпискою від 21 лютого 2014 року на суму 1484000 грн., за розпискою від 21 лютого 2014 року на суму 1975643 грн. на загальну суму 5192680 грн.

В той же час загальна сума за розписками, які вказані в угоді, складає 5017643 грн., розписка від 21 січня 2014 року на суму 174400 грн. взагалі не вказана в угоді, а розписка на суму 1484000 грн. видана не 21 лютого 2014 року, як вказано в угоді, а 21 січня 2014 року.

Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду позивач не визнав факт укладання угоди про погашення боргів та підписання довідки про отримання сум, посилаючись на те, що ним, дійсно, раніше були підписані чисті аркуші паперу з метою здійснення господарської діяльності, на яких в подальшому відповідачем надрукований текст угоди та довідки.

На обґрунтування даних заперечень позивач заявив клопотання про проведення фізико-хімічної експертизи з метою з`ясування чи відповідає час підписів в угоді про повернення боргів від 29 січня 2015 року та довідці про передачу грошей, зроблені кульковою ручкою від імені ОСОБА_1 даті, вказаній в спірних документах - 29 січня 2015 року; чи відповідає час друкованого тексту в спірних документах, виконаних комп'ютерним набором, даті 29 січня 2015 року; в один чи різні періоди часу виконані підписи кульковою ручкою та друкований текст в спірних документах; чи міг друкований текст набраний комп'ютерним набором в спірних документах бути виконаним поверх чистого аркушу зі вже виконаним підписом, зробленим кульковою ручкою; яка послідовність нанесення на чистий аркуш паперу: підпис кульковою ручкою або друкований текст набраний комп'ютерним набором.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 16 грудня 2015 року по справі була призначена фізико-хімічна експертиза (арк..спр.110-111).

11 лютого 2016 року з Київської незалежної судово-експертної установи повернута справа без проведення експертизи, оскільки судом не надано дозвіл на застосування руйнівних фізико-хімічних методів дослідження (арк..спр.128)

Такий дозвіл не було надано враховуючи категоричну незгоду відповідача ОСОБА_2 на застосування руйнівних методів проведення експертизи (арк..спр.122, 126).

Отже, апеляційний суд дійшов висновку про те, що експертиза не проведена в зв`язку з ухиленням відповідача від надання дозволу на застосування руйнівних методів проведення експертизи, що позбавило суд можливості надати згоду на їх застосування, а без цього проведення експертизи неможливо.

Відповідно до ч.1 ст.146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Згідно з п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" застосування наслідків, передбачених ст..146 ЦПК України можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі.

В даному випадку суд виходить з того, що особа ухиляється від участі в експертизі, оскільки вважає, що її результати стануть не на її користь, а тому визнає факт, який треба було встановити експертизою, доведеним. Ця норма є винятком із загального правила, сформульованого у ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

На підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що угода про погашення боргів та довідка до неї є неналежними та недопустимими доказами; відповідачем не доведено факт відсутності заборгованості перед позивачем, оскільки позивачем заперечується існування угоди про погашення боргів та довідки до неї, а відповідач ухилився від проведення експертизи відносно дійсності даних документів.

Отже, висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог безпідставні.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З наведеного виходить, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що є підставами для скасування рішення.

Оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про те, що доводи позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При зверненні до суду першої інстанції позивач сплатив судовий збір в сумі 3654 грн. (арк.спр. 1), що відповідало вимогам ст.4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI, в редакції, яка діяла на час подання позову.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою позивач сплатив 2192,40 грн. (арк..спр.66), тобто загальна сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 5846,40 грн.

Керуючись ст.ст.307, 309, 316 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19 жовтня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договорами позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5 139 723 (п'ять мільйонів сто тридцять дев'ять тисяч сімсот двадцять три) гривні, витрати по оплаті судового збору в сумі 5846 (п'ять тисяч вісімсот сорок шість) гривень 40 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.О.Дундар

Судді: О.І.Корчиста

О.В.Осипчук