АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА·
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3 особа: Головне управління юстиції в м. Києві, державний нотаріус одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Ричок Руслана Миколаївна про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом обману, визнання права власності на Ѕ частину квартири, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом у суд до відповідачів про визнання недійсним правочину від 05 грудня 2008 року, вчиненого під впливом обману, визнання права власності на Ѕ частину квартири за адресою АДРЕСА_1, як на спільну сумісну власність подружжя, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих 05 грудня 2008 року.

Зазначав, щоперебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, якою 22 лютого 2008 року було складено заповіт, у відповідності до якого належне їй майно -АДРЕСА_1 спадкодавець заповіла позивачу та відповідачам по 1/3 частині, а також на користь відповідачів залишила заповідальне розпорядження щодо грошових вкладів.

Він є людиною похилого віку, ветераном праці, дитиною війни й після смерті дружини відповідачі, ввівши його в оману, посилаючись на перепони в отриманні спадкового майна, попросили у нього допомоги в отриманні грошових вкладів, на які покійна залишила заповідальне розпорядження. З відповідачами він мав добрі стосунки, повірив у їх щирість й з'явившись до нотаріальної контори 05 грудня 2008 року, підписав подану йому заяву.

Проте, насправді, заява не містить його волевиявлення, складена не ним особисто й наміру відмовлятися від права на Ѕ частину квартири та обов'язкову частку й іншого майна, він не мав. Вважає, що спільна заява підписана ним під впливом обману з боку відповідачів, які згодом ініціювали питання про припинення його частки у спільному майні та виселення.

Просив визнати недійсним правочин - заяву від 05 грудня 2008 року, як таку, що вчинена ним під впливом обману, визнати за ним право власності на Ѕ частину спадкового майна, квартири АДРЕСА_1, як спільну власність подружжя та право на обов'язкову частку, як непрацездатного вдівця; визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом та свідоцтва про право на спадщину за заповідальним розпорядженням, видані 05 грудня 2008 pоку відповідачам державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори Ричок P.M.

Рішенням Оболонського районного суду від 10 листопада 2015 року та додатковим рішенням того ж суду від 01 лютого 2016 року позов залишено без задоволення, у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповного з'ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_6 та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.309 ЦПК України підставами до скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального й процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні заявленого по справі позову, суд першої інстанції визнав доведеним, що ОСОБА_2 вперше звернувся в суд з вимогами про визнання заповіту недійсним у 2010 року, у подальшому, неодноразово подавав позови щодо спірної квартири, дій відповідачів та нотаріуса, а тому заявивши вимоги у березні 2015 року без поважних причин пропустив строк позовної давності.

Проте такого висновку суд дійшов з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, за яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно з положеннями ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Отже, у визначених законом випадках суд має право до виниклих по справі правовідносин застосувати строк позовної давності, проте за формою і змістом судове рішення повинно відповідати положенням ст.ст. 212-214 ЦПК України.

Згідно п.3 ч.1 ст.215 ЦПК України, рішення районного суду складається з встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин, мотивів, за яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти, чи були порушені … назви статті.. якими суд керувався.

Відповідно до керівних роз'яснень, які містяться у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за №14 від 18 грудня 2009 року, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовують вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Між тим, як у рішенні, так і додатковому рішенні, суд не вказав встановлених обставин і визначених відповідно до них правовідносин, не навів мотивів, за яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги, а також не вказав, яка норма права підлягає застосуванню до виниклих правовідносин, й, відмовивши у позові, у своїх висновках обмежився лише визнанням доведеним факту звернення позивача у суд з позовом зі спливом строку позовної давності та відсутності підстав до його поновлення.

Отже, в порушення вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України районний суд не з'ясував належним чином обставин справи щодо заявлених вимог, мотивів, за яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, не встановив, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка норма права підлягає застосуванню до цих правовідносин, що свідчить про порушення вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду справи в такому елементі, як мотивування судового рішення.

З огляду на викладені обставини, а також урахуванням повноважень суду апеляційної інстанції, визначених ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення районного суду, як постановленого з порушенням норм матеріального й процесуального права.

За наведених підстав, та того, що носить похідний характер, підлягає скасуванню й постановлене по справі судом додаткове рішення.

Вирішуючи заявлений по справі спір, з урахуванням матеріалів справи, у їх сукупності, колегія суддів прийшла до висновку про ухвалення по справі нового рішення про відмову у позові, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1991 року.

Встановлено, що 22 лютого 2008 року ОСОБА_6 склала заповіт, відповідно до якого належне їй майно - АДРЕСА_1 заповіла сторонам у рівних частках й ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

05 грудня 2008 року ОСОБА_2 разом з відповідачами по справі звернувся до 11-ї Київської державної нотаріальної контори з заявою, в якій вказали, що є спадкоємцями ОСОБА_6 й прийняли спадкове майно, а також те, що покійна залишила заповідальні розпорядження на грошові вклади в банківських установах.

Окрім цього, ОСОБА_2 у заяві зазначив, що йому відомо про заповідальні розпорядження покійної на ім'я відповідачів й до суду за визнанням заповідальних розпоряджень недійсними та їх оскарженням, звертатись не буде. Зміст ст.1241 ЦК України нотаріусом йому роз'яснено, на видачу свідоцтва про право на спадщину на обов'язкову частку, на видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частку у спільному майні подружжя, він не претендує (а.с.8).

Матеріали справи свідчать, що 05 грудня 2008 року державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М. на ім'я сторін видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом (за кожним) на 1/3 частину АДРЕСА_1.

Отже, оспорювана ОСОБА_2 заява, подана до нотаріальної контори, за характером та змістом є правочином, містить волевиявлення позивача.

Ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину а саме:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 цього Кодексу) такий правочин визнається судом недійсним.

Отже, норми ст. 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Долучені до справи докази свідчать про наявність волевиявлення позивача на вчинення дій, пов'язаних з зверненням його до державного нотаріуса з заявою про відмову від отримання у спадок від покійної ОСОБА_6 іншого майна, окрім 1/3 частки АДРЕСА_1.

Посилання ОСОБА_2 про те, що вказана заява не складена особисто ним та не містить його особистого волевиявлення щодо відмови від прийняття обов'язкової частки у спадщині та відмови від права на частку у спільному майні подружжя, матеріалами справи не доведені.

Відповідно до заяви, під час її прийняття й засвідчення державним нотаріусом, ОСОБА_2 підтвердив, що зміст ст.1241 ЦК України, а також інших прав, державним нотаріусом йому роз'яснено.

Докази відсутності волевиявлення позивача на подачу оспорюваної заяви, у матеріалах справи відсутні. Він власноручно засвідчив зміст викладеної заяви (а.с.8).

Окрім цього, як убачається з рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 квітня 2012 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом на обов'язкову долю в спадщині, про визнання частково недійсними та недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним договору дарування, доводи на спростування заяви від 05 грудня 2008 року, поданої державному нотаріусу, про те, що її зміст не відповідав його волевиявленню, а положення ст. 1241 ЦК України нотаріусом йому не роз'яснено, ретельно перевірялися районним судом під час розгляду справи й отримали належну оцінку у згаданому рішенні.

Зазначеним рішенням встановлено, що оспорюванні свідоцтва про право на спадщину за заповітом були видані з дотриманням вимог закону, а також визнано неспроможними доводи нероз'яснення державним нотаріусом ОСОБА_2 його права на обов'язкову частку у спадщині (а.с.148-149).

Отримали оцінку в рішенні від 26 квітня 2012 року й твердження ОСОБА_2 про те, що його заяву про відмову від частки у спадщині нотаріус мав право прийняти лише протягом строку для прийняття спадщини.

А згідно положень ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Твердження апеляційної скарги на те, що державний нотаріус, в порушення вимог п.214 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованої в МЮ України 03 березня 2004 року за № 283/8882 (чинної на час існування спірних правовідносин), не перевірив склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину за заповітом, спростовуються змістом власноручно підписаної ним та поданої нотаріусу 05 грудня 2008 року заяви про відмову від видачі йому свідоцтв про право на спадщину на обов'язкову частку та про право власності на Ѕ частку у спільному майні подружжя.

Приймаючи від позивача заяву, державний нотаріус діяв у межах повноважень, визначених положеннями ст. 207, 208 Інструкції, у відповідності до яких письмова заява про прийняття спадщини та відмову від неї подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом.

Встановлено, що державний нотаріус видав ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом у відповідності до поданої ним заяви, що не суперечить положенням ст.210 Інструкції.

Колегія суддів враховує і ту обставину, що звертаючись до державного нотаріуса з заявою, ОСОБА_2 місцем свого проживання вказав не адресу знаходження спадкового майна, а іншу адресу - АДРЕСА_7, Ѕ частина якої належала йому на праві власності, що встановлено рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 червня 2013 року в справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності, виселення (а.с.150).

Вирішуючи спір, колегія суддів враховує й пояснення ОСОБА_2 з яких убачається, що під час вирішення судом спору про припинення права власності на частку у спадковому майні, він позбувся належної йому Ѕ частини АДРЕСА_7 на користь сина шляхом складання договору дарування.

Враховуючи викладені обставини, а також матеріали справи, у їх сукупності, колегія суддів правових підстав застосування до виниклих між сторонами правовідносин положень ст.230 ЦК України, не вбачає.

У зв'язку з відсутністю підстав до визнання недійсним правочину - заяви від 05 грудня 2008 року, не підлягають задоволенню заявлені по справі ОСОБА_2 вимоги і в іншій частині.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року та додаткове рішення того ж суду від 01 лютого 2016 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3 особа: Головне управління юстиції в м. Києві, державний нотаріус одинадцятої Київської державної нотаріальної контори РичокРуслана Миколаївна про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом обману, визнання права власності на Ѕ частину квартири, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом відмовити.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 756/3457/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2183/2016

Головуючий у суді першої інстанції: ВасалатійК.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.