УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2016 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретар Сиченко К. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 24 вересня 2015 року,-

встановив:

В листопаді 2015 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 24 вересня 2015 року по справі № 1509/15 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 1049641 грн. 41 коп. посилаючись на те, що рішення третейського суду повинно бути скасовано, оскільки третейським судом вже було винесено рішення в 2011 році з того ж самого предмету, між тими ж самими сторонами з тих же самих підстав; зазначений спір має публічно-правовий характер, а третейський суд повноважний розглядати лише спору приватно - правового характеру; третейський суд не мав права розглядати даний спір, оскільки він стосується захисту прав споживачів і не підсудний йому.

Представник заявника в судове засідання не з`явилась, надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, заяву підтримує в повному обсязі.

Представник ПАТ «Укрсоцбанк» в судове засідання не з`явився, надійшли письмові заперечення в яких проти задоволення заяви заперечує в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 24 вересня 2015 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості було задоволено. Рішенням було стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту в розмірі 1049641 грн. 41 коп. (а.с.9-11).

Статтею 389-5 ЦПК України визначено підстави, за яких може бути скасовано рішення третейського суду. Рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо:

1) справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону;

2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди;

3) третейську угоду визнано судом недійсною;

4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону;

5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду.

Третейський суд це недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та (або) юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин.

Порядок утворення та діяльності третейських судів в Україні, а також вимоги щодо третейського розгляду з метою захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб встановлені Законом України „Про третейські суди".

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних правовідносин це вид недержавної юрисдикційної діяльності і не є здійсненням правосуддя.

Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом, зокрема статтею 6 Закону України "Про третейські суди".

Відповідно до ст.34 Закону України "Про третейські суди" учасниками третейського розгляду є сторони та їх представники.

Як передбачено у ст. 39 Закону України „Про третейські суди", третейський розгляд здійснюється у засіданні третейського суду за участю сторін або їх представників, якщо сторони не домовилися про інше щодо їхньої участі в засіданні. Третейський суд вправі визнати явку сторін у засідання обов'язковою. Сторонам має бути направлене повідомлення про день, час та місце проведення засідання третейського суду не пізніше ніж за 10 днів до такого засідання. Повідомлення направляється або вручається в порядку, визначеному статтею 15 цього Закону. Третейський суд під час розгляду справи повинен забезпечити додержання принципу змагальності сторін, рівні можливості та свободу сторонам у наданні ними доказів і у доведенні перед третейським судом їх переконливості.

Статтею 41 ЗУ «Про третейські суди» передбачено, що ненадання витребуваних третейським судом доказів, інших письмових документів чи матеріалів, неявка у засідання третейського суду сторін або їхніх представників, які належним чином були повідомлені про розгляд справи і проведення засідання третейського суду, не є перешкодою для третейського розгляду і прийняття рішення, якщо причина ненадання документів або неявки сторін у засідання визнана третейським судом неповажною.

Рішення третейського суду приймається після дослідження усіх обставин справи третейським суддею, що одноособово розглядав справу, або більшістю голосів третейських суддів, які входять до складу третейського суду. Рішення оголошується у засіданні третейського суду (ч.1 ст. 45 Закону України "Про третейські суди").

Заявник посилається, як на одну з підстав скасування рішення третейського суду, на те, що Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків по справі № 110/11 03березня 2011 року було винесено рішення з того ж самого предмету, між тими ж самими сторонами з тих же самих підстав та стягнуту з ОСОБА_2, ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 1049641 грн. 41 коп. (а.с.17-19). Червонозаводським ВДВС Харківського МУЮ відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню вищезазначеного рішення. В ході виконання рішення було продано заставне майно - автомобіль за 146000 грн. та погашено заборгованість перед банком у розмірі 1275,48 доларів США (тіло кредиту), 12996,21 доларів США (відсотки). Тобто Третейським судом двічі стягнуто заборгованість за кредитним договором, а також вже сплачені відсотки.

Аналізуючи положення глави 50 ЦК України, яка визначає підстави припинення зобов'язань, суд не може погодитись з твердженням заявника, оскільки не передбачено підстави припинення зобов'язання, як ухвалення, прийняття судового рішення про задоволення вимог кредитора чи відкриття виконавчого провадження за інші періоди - невиконання боржником договірного зобов'язання.

Аналогічне твердження міститься в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а саме, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України.

Твердження заявника про подвійне стягнення заборгованості не знаходь свого підтвердження з огляду на те, що сума заборгованості, яка була стягнута рішенням третейського суду від 24 вересня 2015 року, зменшена на суму зарахованих коштів внаслідок продажу заставного автомобіля (а.с.21-23, 25-26).

Заявник також зазначає, що спір, який виник між сторонами має публічно-правовий характер, оскільки мова йде про валютні розрахунки, регулювання порядку проведення яких здійснюється державою за допомогою імперативних норм, а тому даний спір не може розглядатись третейським судом.

Виходячи з системного аналізу цивільно-правового законодавства України, публічними правовідносинами можна вважати всі правовідносини, одним із суб'єктів яких є держава (через свої органи) із специфічним характером носія примусової влади. В свою ж чергу приватними визнаються відносини, в яких держава не бере участь в якості суб'єкта, або виступає учасником правовідносин, проте лише як носій майнових інтересів

Частиною 2 ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Виходячи з положень ст.ст. 19, 47 ЗУ «Про банки і банківську ліцензію», банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензію на здійснення валютних операції або письмовий дозвіл на здійснення операції із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п. І розділу ІІ ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» від 15.02.2011 року є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється.

Однак, кредитний договір між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1, ОСОБА_2 був укладений 29 вересня 2008 року, тобто до набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року, а тому посилання заявника на незаконний обіг іноземної валюти між Банком та відповідачем свого підтвердження не знаходять.

З огляду на викладене, публічних правовідносин між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1, ОСОБА_2 немає.

Стосовно посилання заявником на те, що третейський суд не мав права розглядати дану справу, оскільки вона стосується захисту прав споживачів, то суд приходить до наступного.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14. Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину 1 статті 6 Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відповідно до ст. 389-5 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках передбачених цією статтею. Рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо: справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди; третейську угоду визнано судом недійсною; склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-856цс15 від 02.09.2015 року, боржник за кредитним договором, який укладено між Банком та позичальником, є споживачем послуг Банку, у зв'язку з чим спір щодо стягнення заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» не підвідомчий.

Статтею 360-7 ЦПК України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Як вбачається зі справи, заявник просить скасувати рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків № 1509/15 постановлене 24 вересня 2015 року, тобто після внесення змін до Закону № 2983-VI від 3 лютого 2011 року, у зв'язку з чим заява про скасування рішення третейського суду підлягає задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 5, 6, 51 Закону України «Про третейські суди», Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», Постановою Верховного Суду України від 02.09.2015 року по справі № 6-856цс16, ст.ст. 360-7, 389-1-389-6 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 24 вересня 2015 року - задовольнити.

Скасувати рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації Українських Банків від 24 вересня 2015 року в справі № 1509/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення ухвали.

Суддя Н. О. Яровенко