УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., НагорнякаВ.А., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - управління-служба у справах дітей Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, про визначення місця проживання дитини з матір'ю; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, про визначення місця проживання дитини разом з батьком за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона із ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 20 грудня 1997 року по 24 жовтня 2014 року, у період якого у них народилося двоє синів: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після припинення шлюбних відносин старший син залишився проживати з батьком, а молодший мешкав з нею. Посилаючись на те, що в серпні 2014 року відповідач із застосуванням фізичної погрози забрав і молодшого сина, позивач просила суд визначити місце проживання сина ОСОБА_6 з нею.

У грудні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що після розлучення із ОСОБА_4 діти залишилися проживати разом із ним. З часом позивач почала звертатися з вимогою про повернення молодшого сина ОСОБА_6, котрий на її думку повинен проживати разом з матір`ю. Старший син ОСОБА_7 за власним бажанням залишився проживати разом з ним. Доцільність визначення місця проживання сина ОСОБА_6 разом із ним та братом ОСОБА_7 пояснював гармонією розвитку малолітньої дитини, де він буде в оточенні люблячого батька та старшого брата, а також в звичайному для себе середовищі, оскільки з самого народження ОСОБА_6 проживав саме за місцем реєстрації батька. Зазначав, що дбайливо виконує свої батьківські обов'язки, повністю піклується про обох дітей. Просив визначити місце проживання сина ОСОБА_6 разом із ним. Крім того, ОСОБА_4 не має постійного доходу для забезпечення умов проживання дитини, проживає у співмешканця, котрий має прихильність до алкогольних напоїв. З урахуванням викладеного, ОСОБА_5 просив суд визначити місце проживання сина ОСОБА_6 з ним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір'ю ОСОБА_4 по АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, а його зустрічний позов задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-СІІ), зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Суди, вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини врахували приписи Декларації про права дитини, міжнародних актів, що регулюють питання захисту прав та свобод дітей, національного законодавства та дійшли вірного висновку щодо визначення проживання малолітньої дитини саме з матір'ю. Крім того, при вирішенні даного спору судами було враховано вік малолітньої дитини, забезпечення необхідних умов побуту, виховання, розвитку дитини, а також те, що до відібрання ОСОБА_5 дитини ОСОБА_4 піклувалася про стан здоров'я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувала дитину достатнім харчуванням, одягом, взуттям. Жодних фактів, ознак чи наявність інших випадків, які б давали підстави вважати, що залишення дитини з матір'ю є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання, не встановлено.

Доводи ОСОБА_5 про те, що судами безпідставно не взято до уваги висновок органу опіки та піклування Ленінської районної у місті ради, згідно якого місцем проживання малолітнього ОСОБА_8 визначено з батьком, не заслуговують на увагу, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов'язковим для суду (ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України).

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

В.А. Нагорняк

Т.О.Писана