Номер провадження: 22-ц/785/1185/16
Головуючий у першій інстанції Нікітіна С.Й.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Драгомерецького М.М.

суддів: Панасенкова В.О.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 та представника відповідача ОСОБА_8 - ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21 жовтня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, треті особи ОСОБА_4, приватний нотаріус ОМНО Алексєєва Олена Володимирівна про визнання заяви про згоду на укладення договору недійсною, визнання договору купівлі - продажу недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

05 лютого 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_8, третя особа ОСОБА_4, приватний нотаріус ОМНО Алексєєва О.В. про визнання заяви про згоду на укладення договору недійсною, визнання договору купівлі - продажу недійсним.

Посилаючись на те, що з ОСОБА_6 вони знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 28 вересня 1979 року.

Відповідно до договору №5 про співробітництво в інвестуванні будівництва від 07.10.1996 року ОСОБА_6 в якості інвестицій для будівництва їх квартири по АДРЕСА_1, вніс до ТОВ «Єдвенчер» кошти в сумі 136 600 гривень, що в еквіваленті склало 81 600 доларів США, ще 18 000 доларів США в еквіваленті сплатила мати позивача ОСОБА_4. Ці внески склали 70% вартості квартири. Відповідно до договору №5 загальна вартість чотирьох кімнатної квартири складала 142 640 доларів США і 6 000 доларів США за гараж.

Однак, ТОВ «Єдвенчер» не виконавши всі будівельні роботи передало вказаний будинок українсько-американському сумісному підприємству у вигляді ТОВ «Теком».

27.06.1997 року ОСОБА_6 на Одеській універсальній товарній біржі GIP уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, з ТОВ «Теком», яка складається з чотирьох кімнат, житловою площею 101.3 кв.м., загальною площею 178.3 кв.м. за 180 382 гривень.

Зазначена квартира інвестувалася, а потім і була придбана за сумісно нажиті гроші позивача і ОСОБА_6 під час перебування в зареєстрованому шлюбі.

В травні 2010 року ОСОБА_6 запропонував позивачеві продати вказану квартиру ОСОБА_11 за 350 000 доларів США та згодом отримав від нього аванс у розмірі 10 000 доларів США, про що ОСОБА_11 було складено письмову розписку.

Крім того, в розписці було вказано, що ОСОБА_11 решту 340 000 доларів США сплатить продавцям протягом двох років. Звільнення і передачу квартири йому буде вчинено після повної сплати суми. До цього ж часу ОСОБА_11 не буде реєструвати право власності на квартиру в органах БТІ та РОН. Виключно на цих умовах позивач була згодна продати спірну квартиру.

Тому 25 травня 2010 року позивач, ОСОБА_6 і ОСОБА_11 поїхали до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Алексєєвой О.В., де ОСОБА_3, вважаючи, що договір купівлі-продажу квартири буде укладений тільки з ОСОБА_11, на умовах і за ціною зазначеною в розписці від 03 травня 2010 року, підписала заяву про надання ОСОБА_6 згоди на укладення договору купівлі-продажу. Згідно форми заяви, яка була виготовлена працівниками нотаріальної контори, кому буде продаватися квартира і ціна за якою буде продаватися квартира вказані не були. Зі змістом договору купівлі-продажу позивач не знайомилась так як вважала, що квартира буде продана ОСОБА_11 і за ціною 350 000 доларів США, а тому вона надала письмову згоду ОСОБА_6 на продаж квартири.

Через деякий час позивач отримала позовну заяву від ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку. В додатках, до позовної заяви, позивач отримала копію договору купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 і посвідчений приватним нотаріусом Алексєєвою О.В.. Згідно цього договору ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_8 купила квартиру лише за 48 439 гривень.

Оскільки згоди на дану угоду позивач не надавала, вона вважає, що її законні права та інтереси порушені, в зв'язку з чим вона звернулась до суду з позовом та просила його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_6 проти задоволення позову не заперечував.

Приватний нотаріус ОМНО Алексєєва О.В. до суду не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Відповідач ОСОБА_8 в останнє судове засідання не з'явилась, сповіщена належним чином, про поважність причин не явки суду не повідомила.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 21 жовтня 2015 року позов задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання апеляційної інстанції сторони по справі не з'явились, але про розгляд справи вони були сповіщені належним чином та завчасно, документи підтверджуючі поважність причини неявки до суду ними надано не було. Крім того, інтереси позивача ОСОБА_3, відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_8, а також третьої особи ОСОБА_4 представляють їх довірені особи, а від приватного нотаріуса ОМНО Алексєєвої О.В. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін в судове засідання не перешкоджає розглядові справи та у доступі їх до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції у рішенні послався на ч.3 ст.65 Сімейного Кодексу України, відповідно до якої для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним », викладених в п.19. відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Крім того, як встановлено у рішенні Європейського суду з прав людини, яке є частиною національного законодавства (справа «Федоренко проти України), відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N332, с.21, п.31). Натомість сподівання на визнання існування старого права власності, яке давно було неможливо використовувати ефективно, не може вважатися "майном" в сенсі ст.1 Першого протоколу це ж стосується умовної вимоги, яка втрачає силу внаслідок недотримання цієї умови (Malhous v. the Czech Republic (dec.), N33071/96, 13 грудня 2000 року, ECHR 2000-XII).

Судова колегія вважає, що, зважаючи на специфічні обставини справи, позивач має вважатися таким, що має законні сподівання щодо отримання прибутку відповідно до ринкової вартості спірної квартири за якою ціна цієї квартири вважалась значно вищою, ніж ціна визначена за договором купівлі-продажу, що може вважатися правом власності відповідно до положень ст.1 Першого протоколу, наданого її за договором купівлі-продажу між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (Stretch v. The United Kingdom, N 44277/98, пп. 32-35, 24 липня 2003 року).

Відповідно до встановленого прецедентного права Суду втручання має підтримувати "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи. Намагання забезпечити цей баланс відображено у структурі статті 1 в цілому, включаючи другий пункт. Тому мають бути витримані розумні пропорції між використаними засобами і досягнутими цілями. Більш того, в інших сферах соціальної, фінансової та економічної політики національні органи користуються певною свободою самостійного оцінювання під час імплементації законів, що регулюють власність та договірні відносини (mutatis mutandis, AGOSI v. The United Kingdom, рішення від 24 жовтня 1986 року, серія А, N 108, п. 52).

Дослідивши ці обставини, судова колегія дійшла висновку, що в даній цивільній справі має місце непропорційне втручання до мирного володіння своїм майном, і тому вважає, що має місце порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4.XI.1950р.).

Отже, у суду першої інстанції були всі підстави вважати, що ОСОБА_3 помилялась щодо істотних умов спірного договору купівлі - продажу, а саме його ціни, тому ухвалюючи рішення, місцевий суд вірно послався на норми закону, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами, та обґрунтовано задовольнив цей позов.

Суд першої інстанції перевірив усі докази, які надала позивач ОСОБА_3 у підтвердження своїх позовних вимог, а відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у підтвердження своїх заперечень та міркувань, врахувавши пояснення третіх осіб - ОСОБА_4 та приватного нотаріуса ОМНО Алексєєвої О.В., навів у рішенні фактичні обставини, які були встановлені судом при розгляді справи, та правильно застосував правові норми, що регулюють ці правовідносини, зробивши вірний висновок про задоволення позовних вимог.

За таких обставин судова колегія вважає що, доводи апеляційної ОСОБА_8 про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону і підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову не заслуговують на увагу, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Таким чином, судова колегія дійшла до висновку, що суд першої інстанції в межах заявлених вимог повно і всебічно розглянув справу, дав належу оцінку наданим доказам, постановив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 відхилити, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена на протязі двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

В.О. Панасенков

Р.Д. Громік