Справа № 381/2190/15-ц Головуючий у І інстанції Соловей Г. В.
Провадження № 22-ц/780/1441/16 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 46 15.03.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

15 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності,

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності. Заявлені вимоги мотивувала тим, що із 22 лютого 2003 року перебувала із відповідачем у шлюбі, який розірвано рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2014 року. Під час шлюбу народжені їх діти ОСОБА_5, 2003 року народження, та ОСОБА_6, 2009 року народження. За час шлюбу подружжям було набуте майно - земельна ділянка пл. 0,1000 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1, що належить відповідачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 01 серпня 2007 року, та на якій здійснено будівництво житлового будинку та господарських споруд, на час припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу ступінь готовності будинку становила 60 %. Просила визнати земельну ділянку за вказаною адресою та незавершений будівництвом житловий будинок об'єктами спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 частково задоволено, визнано земельну ділянку пл. 0,1000 га в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2015 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що земельна ділянка, право користування, володіння якою виникло в одного з подружжя у зв'язку з реалізацією ним свого права на одержання частки із земельного фонду, не є спільною сумісною власністю подружжя незалежно від часу її подальшої приватизації.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам не відповідає.

З матеріалів справи колегія суддів вбачає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі із 22 лютого 2003 року, який розірвано рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2014 року.

Рішенням Фастівської міської ради Київської області від 01 листопада 2005 року № 3/10-ХХХV1-1V надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку проекту відведення земельної ділянки пл. 0,1 га. в АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд за рахунок земель запасу міської ради на підставі ст. ст. 12, 40, 118, 121 ЗК України.

01 серпня 2007 року ОСОБА_2 одержав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, згідно якого ОСОБА_2 є власником земельної ділянки пл. 0,1000 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 на підставі рішення Фастівської міської ради № 1/8-ХХІІІ-У від 06 липня 2007 року.

Таким чином, ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку шляхом приватизації.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Задовольняючи частково позов в частині визнання земельної ділянки об'єктом спільної сумісної власності, суд першої інстанції посилався на те, що до 13 червня 2012 року законодавець відносив земельну ділянку, набуту внаслідок безоплатної її передачі одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя (ч. 5 ст. 61 СК України у редакції до змін від 17 травня 2012 року), таким чином, виходячи з положень дії закону в часі, якщо один із подружжя приватизував земельну ділянку до 13 червня 2012 року, то така земля є об'єктом спільної сумісної власності, а якщо після вказаної дати, то така нерухомість є особистою приватною власністю того з подружжя, хто оформив приватизацію. Відповідач отримав земельну ділянку у власність 01 серпня 2007 року, встановивши це, суд першої інстанції прийшов до висновку, що дана земельна ділянка є об'єктом спільної сумісної власності.

Однак такі висновки є помилковими, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, ст. 61 СК України доповнено ч. 5, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Частина 5 ст. 61 СК в подальшому була виключена Законом України від 17 травня 2012 року, який набрав законної сили 13 червня 2012 року.

Разом із тим, застосовуючи дію Закону України від 11 січня 2011 року до правовідносин станом на 01 серпня 2007 року, суд неправильно застосував положення про дію закону в часі, на яке сам і посилався.

Пунктом 18-2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Відповідно до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Дані роз'яснення судом першої інстанції до уваги взяті не були і помилково зроблено висновок, що приватизована відповідачем спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя.

Оскільки рішення суду ухвалене в результаті неправильного застосування норм матеріального права, воно не може залишатися в силі і підлягає скасуванню.

Вирішуючи позов в частині визнання земельної ділянки об'єктом спільної сумісної власності, колегія суддів враховує наступне.

Так, п. 18-2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що якщо на такій земельній ділянці (тобто одержаній громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації) знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК.

Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Отже, перехід права власності на земельну ділянку, якщо на ній знаходиться незавершений будівництвом житловий будинок, належний подружжю, проводиться одночасно при поділі будинку між подружжям.

Враховуючи, що житловий будинок в АДРЕСА_1 станом на час ухвалення рішення є недобудованим і його поділ проведено не було, підстав для переходу права власності ОСОБА_3 на відповідну частину земельної ділянки також немає, що не позбавляє позивача можливості в подальшому звернутися до суду із позовом про поділ майна подружжя.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про визнання незавершеного будівництвом житлового будинку об'єктом спільної сумісної власності не оспорюється і не є предметом апеляційного перегляду.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання земельної ділянки об'єктом спільної сумісної власності подружжя ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування в частині визнання земельної ділянки об'єктом спільної сумісної власності подружжя із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2015 року в частині визнання земельної ділянки пл. 0,1000 га., розташованої в АДРЕСА_1, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий № :07:001:0056 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання земельної ділянки об'єктом спільної сумісної власності.

В іншій частині рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.