Справа № 463/3844/15 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/783/1667/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1; Т.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

при секретарі: Івановій О.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія» «ВУСО» (ПАТ «СК «ВУСО») на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 1 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «СК «ВУСО», з участю третьої особи Публічного акціонерного товариства (ПАТ) «Укрсоцбанк», про стягнення страхового відшкодування,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 1 грудня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ СК «ВУСО» на користь ОСОБА_4 страхове відшкодування у розмірі 46356 ,63 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення оскаржио ПАТ «СК «ВУСО». Апелянт вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. У апеляційній скарзі просить рішення скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Зазначає, що позивачу правомірно відмовлено у виплаті страхового відшкодування з підстав, що позивачем порушено п.11.2 договору страхування, а саме нею подано до страховика заяву про виплату страхового відшкодування з порушенням визначених умовами договору строків. Вказує, що вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля становить 52901,45 грн. Вважає, що внаслідок настання страхового випадку до виплати підлягало страхове відшкодування у розмірі, що визначається відповідно до умов договору при повній загибелі транспортного засобу, а саме у розмірі 35212 грн. 79 коп., що становить собою різницю ринкової вартості автомобіля, та вартості залишків автомобіля після ДТП і франшизи при повній загибелі.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Згідно зі ст.ст.3,4 ЦПК України, ст.ст. 12,15,16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб захисту цивільного права, який вона обирає вільно та власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню (ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України).

Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, відповідно до якої підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, цивільно-правовий договір.

Встановлено, що 7 липня 2012 року на перехресті вулиць Кульпарківська-Перфецького в м.Львові відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю декількох автомобілів, в тому числі автомобіля марки «ЗАЗ-Forza», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності позивачу, під керуванням ОСОБА_5

Постановою Галицького районного суду від 25 липня 2012 року ОСОБА_5 визнано винним у порушенні Правил дорожнього руху, що стало причиною зазначеної ДТП, його притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України.

З договору добровільного страхування наземного транспортного засобу від 24 лютого 2011 року № -01, додаткової угоди № 1 від 15 лютого 2012 року вбачається, що на момент ДТП згаданий автомобіль був застрахований у ПАТ «СК «ВУСО», зокрема, п.2.1.1.2 договору ОСОБА_4 було застраховано страхові ризики від пошкодження транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної події, за умови, що особа, винна в скоєнні ДТП-водій застрахованого транспортного засобу. При цьому умовами договору сторони передбачили, що при настанні страхового випадку застосовується франшиза у розмірі 0%, а страховий платіж не може перевищувати страхової суми в розмірі 68945 грн.

Відповідно до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Положеннями ст.25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Судом встановлено, що позивач із заявою про виплату страхового відшкодування звернулася до страховика 18 липня 2012 року.

Страховиком листами від 7 вересня 2012 року та від 22 листопада 2012 року відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування з підстав п.13.1.7 договору страхування у зв»язку із неподачею страхувальником усіх документів, необхідних для виплати страхового відшкодування у строк та порядку, передбаченому умовами договору. Неповна подача страхувальником документів, що унеможливило виплату страхового відшкодування стало несвоєчасне подання нею заяви про виплату страхового відшкодування, а саме в порушення строків, визначених п.11.2 договору страхування.

Пунктом 11.2 договору страхування передбачено обов»язок страхувальника подати страховику заяву про виплату страхового відшкодування протягом трьох робочих днів з моменту настання страхового випадку, а якщо виконання вказаних вимог було неможливим, подати документальне підтвердження наявності поважних причин.

При цьому, п.13.1.7 договору визначено, що страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування, якщо страхувальник своєчасно не надав страховику всі документи, необхідні для виплати страхового відшкодування (у т.ч. заяву про виплату страхового відшкодування) у строк та у порядку, передбачених цим договором.

Положеннями ч.2 ст.991 ЦК України визначено, що договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.

Відповідно до ст.979 ЦК, ст.16 Закону України «Про страхування» за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Тобто, виходячи зі змісту цих норм, можна зробити висновок, що коли виникає страховий випадок, страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись окремо у кожному випадку. Несвоєчасне повідомлення страховика про настання страхового випадку саме по собі не може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Це допускається лише в тому випадку, коли страховик позбавлений можливості визначити чи є ця подія страховим випадком.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що порушення страхувальником п.11.2 договору страхування, а саме подача письмової заяви про виплату страхового відшкодування 18 липня 2012 року, а не протягом трьох робочих днів; не могло позбавити страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком, оскільки як судом встановлено, факт настання дорожньо-транспортної пригоди був зафіксований у встановленому законом порядку. Водій притягнутий до адміністративної відповідальності. До того ж, як вказала позивач, і вказані обставини відповідач жодним чином не спростував, що невідкладно після настання дорожньо-транспортної пригоди страховика було повідомлено в телефонному режимі про настання страхового випадку, після чого на місце пригоди прибув уповноважений представник страховика.

Судом мотивовано висновок про те, що позивач з поважних причин подала заяву пізніше, ніж передбачено умовами договору.

Але ця обставина не позбавила страховика можливості визначити, що подія є страховим випадком, та прийшов до вірного висновку, що відмова страховика у виплаті страхового відшкодування з підстав несвоєчасного надання йому всіх документів, необхідних для виплати страхового відшкодування, (заяви про виплату страхового відшкодування) є безпідставною.

На підставі аналізу наявних доказів суд зробив правильний висновок, що 7 липня 2012 року мав місце страховий випадок, внаслідок якого позивач набула право на виплату їй страхового відшкодування за умовами діючого на той час договору страхування, і звернулася із такою заявою до відповідача, а відтак страховик зобов»язаний був здійснити виплату позивачу страхового відшкодування.

Позивач є єдиним вигодонабувачем за умовами договору страхування, оскільки кредитні зобов»язання перед ПАТ «Укрсоцбанк», за умовами договору кредиту, повністю виконані станом на 20 жовтня 2012 року.

Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження від 18 жовтня 2012 року № 4150/12, вартість відновлювального ремонту автомобіля, становить 45556,63 грн., ринкова вартість автомобіля, без врахувань пошкоджень, отриманих під час ДТП, становить 70425,58 грн.

Крім цього, позивачем понесено збитки пов»язані з оплатою експертного дослідження, у розмірі 800 грн., що підтверджується квитанцією.

Відповідно до ч.1 ст.988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків та здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору.

Пунктом 2.4 договору страхування сторонами передбачено підставою визначення розміру збитку розрахунок СТО, рекомендоване страховиком.

Пунктом 12.9 договору визначено, що у разі виникнення суперечок між страховиком та страхувальником про причини та розмір збитку, кожна із сторін має право вимагати проведення незалежної експертизи. Експертиза проводиться за рахунок сторони, яка вимагає її проведення. У випадку, якщо за результатами експертизи подію буде кваліфіковано, як страховий випадок, страховик приймає на себе витрати за її проведення пропорційно до спірної суми.

Відповідно до п.12.22 договору факт повної загибелі застрахованого транспортного засобу (вартість відновлювального ремонту перевищує 75% дійсної вартості транспортного засобу на момент настання страхового випадку - п.16 договору страхування), визначається виходячи з вартості відновлювального ремонту, розрахованої на момент настання страхового випадку. У разі виникнення спорів між сторонами щодо вартості відновлювального ремонту застрахованого транспортного засобу, факт повної загибелі застрахованого транспортного засобу визначається, виходячи з вартості відновлювального ремонту, розрахованої на момент настання страхового випадку на підставі висновку автотоварознавчого дослідження щодо вартості відновлювального ремонту застрахованого транспортного засобу (незалежно від того, який документ є підставою для розрахунку суми страхового відшкодування).

Оскільки між сторонами існує спір з приводу виплати страхового відшкодування та його розміру, суд правильно визначив розмір заподіяних збитків внаслідок страхового випадку, виходячи із висновку експертного автотоварознавчого дослідження, наданого позивачем.

При цьому, суд врахував, що такий висновок є належним та допустимим доказом у справі, оскільки складений експертом, який має кваліфікацію суб»єкта оціночної діяльності.

Суд вірно врахував, що оскільки розмір заподіяних збитків в сумі 45556,63 грн., яка не перевищує 75% ринкової вартості застрахованого автомобіля, що сторонами визнається в сумі 704215,58 грн. Тому підстави для застосування при визначенні розміру страхового відшкодування положень договору страхування, що регулюють страхове відшкодування при повній загибелі транспортного засобу відсутні.

Закон повязує обовязок страховика здійснити відшкодування саме із страховим випадком, а не з наданням певних доказів страхувальником.

Відповідно до п.19 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» з урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобовязаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. При цьому суди також повинні мати на увазі, що порушення страхувальником визначеного договором страхування строку подання документів, що стосуються страхового випадку, не є порушенням визначеного договором строку повідомлення про настання страхового випадку.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний звязок у сукупності; встановлених судом обставини.

При встановленні зазначених обставин судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення Личаківського районного суду м.Львова відсутні, а тому апеляційну скаргу належить відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Страхової компанії «ВУСО» відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 1 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий (підпис)

Судді (підписи)

З оригіналом згідно:

Судове рішення набрало законної сили

Суддя Т.І. Приколота

Дата оформлення

Помічник судді Когут В.М.