Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 27 Доповідач Галацевич О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Матюшенка І.В., Широкової Л.В.

з участю секретаря судового засідання Мишаковської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про визнання договору поруки припиненим,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк",

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 жовтня 2015 року,

встановила:

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 жовтня 2015 року вищевказаний позов задоволено. Визнано договір поруки №44 від 11.06.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк», припиненим.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі Банк), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги Банк зазначив, що умови договору поруки були відомі ОСОБА_1 і вона погодилася з ними. На момент укладання цього договору поручитель перебувала у шлюбі з позичальником ОСОБА_2, на даний час їх шлюб не розірвано, а тому суд мав застосувати до спірних правовідносин ст. 65 СК України, яка передбачає, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Оскільки, ОСОБА_1 не зверталась з позовом про визнання додаткової угоди до кредитного договору недійсною, Банк вважає висновок суду про те, що дана угода укладена без її згоди, помилковим. Також, вважає, що звернувшись до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області, позивач порушила умови договору поруки, яким визначено вирішення спорів третейським судом. Крім того, на думку Банку, судом не враховано судову практику з питань визнання поруки припиненою, зокрема, що закон повязує припинення поруки зі зміною основного зобовязання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного зобовязання забезпеченого порукою. В апеляційній скарзі також зазначено про існування рішення суду у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а також на ігнорування судом заяви про застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Заслухавши пояснення представника Банку, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми права вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які зумовили збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобовязання про дострокове повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

Унесення додатковою угодою змін до кредитного договору в частині збільшення розміру процентної ставки без згоди поручителя на такі зміни призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього і зумовлює припинення поруки.

Вищезазначені висновки містяться у правовій позиції Верховного суду України у справі № 6-1161цс15.

Судом встановлено, що 11.06.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі АКБ СР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №283/1-250, відповідно до умов якого, останньому надано кредитні кошти в розмірі 20000 доларів США зі сплатою 13,5 % річних за користування кредитними коштами, з кінцевим терміном повернення до червня 2033 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язання по вищевказаному кредитному договору, 11.06.2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки №44, відповідно до якого остання зобовязувалась у випадку невиконання ОСОБА_2 взятих на себе зобовязань по кредитному договору нести солідарну відповідальність перед Банком.

За змістом пункту 3.3.2 договору поруки Кредитор зобовязаний до моменту виконання зобовязань забезпечених порукою, не змінювати умов Договору кредиту без попереднього письмового погодження Поручителя.

Пунктом 6.1 договору поруки сторони визначили, що усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, курєром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеною адресою сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля поштового звязку одержувача.

03 листопада 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до кредитного договору №283/1-250 від 11.06.2008 року, за виконання якого поручався позивач, якою збільшено відсоткову ставку за користування кредитними коштами з 13,5 до 14% річних.

Доказів на підтвердження належного повідомлення Банком ОСОБА_1 про укладення вищевказаної додаткової угоди до кредитного договору та надання згоди поручителем на внесення змін до цього договору, матеріали справи не містять.

Таким чином, керуючись ч. 1 ст. 559 ЦК України, суд першої інстанції правильно виходив із того, що внаслідок збільшення процентної ставки за кредитним договором збільшився обсяг відповідальності поручителя за цим зобов`язанням, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для припинення поруки.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності збільшення відповідальності поручителя є безпідставними і не узгоджуються з висновками Верховного Суду України у справах № 6-1161цс15, №6-43ц13 №6-172цс12, № 6-97 цс 13, згідно яких збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Посилання Банку на існування ухваленого судового рішення з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не знайшло свого підтвердження, оскільки, з наданої представником відповідача у суді першої інстанції копії ухвали Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 18 листопада 2014 року (а.с. 35,36, 38), вбачається, що такий спір по суті не вирішений, позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності є безпідставними, оскільки Банком суду не доведено, що поручитель про порушення своїх прав дізналась поза межами такого строку.

За змістом ст.ст. 553-555 ЦК України поручитель, хоча й пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, проте є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором, тому доводи апеляційної скарги про згоду поручителя на зміну умов забезпеченого договору, внаслідок перебування боржника та поручителя в шлюбі, є помилковими та не мають правового значення для вирішення справи.

Безпідставними також є посилання у апеляційній скарзі на порушення позивачем умов договору поруки щодо вирішення спорів третейським судом, оскільки Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», який набрав чинності 12 березня 2011 року, частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: