Пр.№ 2/155/126/16
Справа № 155/922/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2016 року Горохівський районний суд

Волинської області

в складі: головуючого Шмідта С.А.

при секретарі Грищук Г.Г.,

з участю: представників позивача ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

представників відповідачів ОСОБА_3,

Січевського Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань Горохівського районного суду в м.Горохів Волинської області справу за позовом ОСОБА_5 до Губинської Першої сільської ради Горохівського району Волинської області, Горохівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_6 про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В:

В судовому засіданні представник відповідача - Горохівської державної нотаріальної контори Островська Т.В. просила у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку, відмовити у зв'язку з його безпідставністю.

В судовому засіданні представник відповідача - Губинської Першої сільської ради Горохівського району Волинської області Січевський Д.Ю. просив у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку, відмовити у зв'язку з його безпідставністю.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_6 позовні вимоги не визнав та пояснив суду, що його дружина ОСОБА_8, як спадкоємець за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9, успадкувала належне останній право на земельну частку (пай) розміром 3,89 в умовних кадастрових гектарах, яка перебуває у колективній власності СС "ім.І.Франка" с.Губин Перший Горохівського району Волинської області. За життя ОСОБА_8 виготовила на своє ім'я Державний акт на право приватної власності на земельну частку (пай). Після смерті ОСОБА_8 він успадкував належне їй майно, в тому числі і вищевказану земельну ділянку. Відповідач вважає, що його дружина ОСОБА_8 оформила право на спадщину після померлої ОСОБА_9 згідно чинного на той час законодавства, підстав для визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину, а також скасування реєстрації права власності на земельну ділянку немає, а тому просить у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_3 позову не визнав з підстав, викладених у запереченні на позов, та просив відмовити у його задоволенні. Крім того, суду пояснив, що ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі сертифікату серії НОМЕР_4 належало право на земельну частку (пай) розміром 3,59 в умовних кадастрових гектарах,яка перебуває у колективній власності СС "ім.І.Франка" с.Губин Перший Горохівського району Волинської області. Спадкоємцем першої черги за законом після померлої ОСОБА_9 є її дочка ОСОБА_10, яка рахується такою, що прийнала спадщину, однак за життя не оформила права на спадкове майно. А тому представник відповідача вважає, що позивач не може бути спадкоємцем ОСОБА_9 в порядку спадкової трансмісії ні за законом, а ні за заповітом. На підставі заповіту за Р.№ 29, складеного 26 вересня 1997 року ОСОБА_9, дружина відповідача ОСОБА_8 успадкувала належне останній право на земельну частку (пай) розміром 3,89 в умовних кадастрових гектарах. За життя ОСОБА_8 виготовила на своє ім'я Державний акт на право приватної власності на земельну частку (пай). Після смерті ОСОБА_8 відповідач успадкував належне їй майно, в тому числі і вищевказану земельну ділянку. Крім того, представник відповідача вважає, що підстав для визнання недісним заповіту за Р.№ 33, складеного 06 грудня 1999 року ОСОБА_10, та заповіту за Р.№ 29, складеного 26 вересня 1997 року ОСОБА_9 немає, оскільки позивачем в силу ч.2 ст.1257 ЦК України не доведено, що волевиявлення заповідачів не було вільним і не відповідало їх волі, клопотання про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи останньою не заявлялося. Також, представник відповідача вважає, що заповіт за Р.29 (а), який складений пізніше, не може скасувати заповіт за Р.№ 29, оскільки майно, яке зазначене у цих заповітах, є різним. Посилання позивача на те, що заповіт № 29 не внесений до Спадкового реєстру заповітів, не заслуговує на увагу, оскільки цей реєстр функціонує починаючи з 2005 року, тобто після отримання ОСОБА_8 свідоцтва про право на спадщину за заповітом. З 2011 року в Україні почав функціонувати електронний спадковий реєстр, а тому, на думку представника відповідача, позивач протягом цих чотирьох років мала можливість звернутися із заявою про виявлення оскаржуваного заповіту. Крім того, із жовтня 2002 року по 2015 рік позивач мала також можливість звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_9, встановивши коло її спадкоємців. Заповіт за Р.№ 29 (а), складений 26 вересня 1997 року ОСОБА_9, є нікчемним, оскільки у ньому є виправлення. У зв'язку з вищевикладеним, представник відповідача просить у задоволенні предёявленого позивачем позову відмовити, а в разі встановлення порушення прав позивача застосувати до позовних вимог строк позовної давності.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_1 та ОСОБА_2, з урахуванням змінених позовних вимог, просили визнати недійсним складений ОСОБА_9 заповіт, який був посвідчений 26 вересня 1997 року Губинською сільською радою за № 29 без реєстрації в книзі заповітів та в спадковому реєстрі, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину № НОМЕР_1, видане 03 жовтня 2002 року Горохівською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_8 на підставі вищевказаного заповіту, а також скасувати реєстрацію права власності на земельну ділянку (пай) за вищевказаним свідоцтвом на ім'я ОСОБА_8, власником якої на даний час є відповідач ОСОБА_6 Свої вимоги представники позивача обгрунтовують тим, що позивач ОСОБА_5 є єдиним спадкоємцем належного ОСОБА_10 майна, оскільки прийняла у встановленому законом порядку спадщину, яка відкрилася після смерті останньої. Про існування земельної частки (паю), яка на момент смерті ОСОБА_10 належала матері останньої - ОСОБА_9, позивач дізналася тоді, коли звернулася після смерті її рідної сестри ОСОБА_8 до Губинської сільської ради Горохівського району Волинської області з наміром відкрити спадщину. Після смерті ОСОБА_9 її дочка ОСОБА_10 не встигла оформити право власності на спадкове майно, а саме земельну частку (пай). Про існування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 03 жовтня 2002 року після померлої ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_8, позивач дізналася лише в ході розгляду даної справи і таким чином пропустила строк позовної давності, встановлений ст.ст.257, 258 ЦК України. Вищевказане свідоцтво було видане ОСОБА_8 на підставі заповіту Р.№ 29, складеного на її ім'я ОСОБА_9 Крім того, в ході розгляду даної справи також було з'ясовано, що ОСОБА_9 було складено інший заповіт Р.№ 29 (а) в користь її єдиної дочки ОСОБА_10 Однак ОСОБА_10 вищевказаним заповітом не скористалася, оскільки вступила у володіння майном на підставі п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР 1963 року. Згідно інформаційної довідки із реєстру заповітів та спадкових договорів № 41531788 від 17 вересня 2015 року до цього реєстру внесено лише заповіт за Р.№ 29 (а), що ставить під сумнів наявність заповіту за Р.№ 29. На думку представників позивача, волевиявлення заповідача не було вільним, оскільки підписи в заповітах є різними, а як їм відомо спадкодавець була безграмотною. Крім того, представники позивача вважають, що заповіт за Р.№ 29 (а) скасовує повністю заповіт за Р.№ 29, оскільки він складений пізніше та зареєстрований в книзі заповітів Губинської Першої сільської ради Горохівського району. Також, представники позивача вважають, що ОСОБА_8 пропустила шестимісячний строк для звернення до нотаріальної контори, оскільки остання звернулася до нотаріуса 03 жовтня 2002 року.

Заслухавши думку представників позивача, відповідача та його представника, представників відповідачів, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що даний позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається із свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданого 31 липня 1979 року (а.с.7), ОСОБА_10 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Золочівка Млинівського району Рівненської області, її батьком є ОСОБА_11, матір'ю - ОСОБА_9.

Як вбачається із повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 6, сформованого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Горохівського районного управління юстиції у Волинській області (а.с.59) ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Ниви-Губинські Горохівського району Волинської області і після її смерті відкрилася спадщина.

Як вбачається із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3, виданого 09 грудня 1999 року Губинською Першою сільською радою Горохівського району Волинської області (а.с.5), ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в с.Ниви-Губинські Горохівського району Волинської області і після її смерті відкрилася спадщина.

З 1 січня 2004 року набрав чинності новий Цивільний Кодекс України (далі - ЦК України) в новій редакції.

Відповідно до п.п.4,5 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України застосовується до цивільних правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, до спірних правовідносин слід застосовувати законодавство, що діяло на час відкриття спадщини, тобто Цивільний Кодекс 1963 р.(далі - ЦК УРСР), обговорюючи питання про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Згідно з ч.1 ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно з ст.527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно з ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Згідно ч.1 ст.534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно довідки № 531 від 21 листопада 2006 року, виданої Губинською сільською радою Горохівського району Волинської області (а.с.73) спадкоємцем за законом після померлої ОСОБА_9 була її дочка ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено, що ОСОБА_10 прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння належним ОСОБА_9 спадковим майном, та проживанням з останньою, і дана обставина сторонами визнається та не оспорюється.

Згідно довідки № 254 від 29 листопада 2000 року, виданої Губинською сільською радою Горохівського району Волинської області (а.с.6), ОСОБА_10 проживала до ІНФОРМАЦІЯ_3 у с.Ниви-Губинські Горохівського району Волинської області та після її смерті залишилось спадкове майно, що знаходиться в цьому ж населеному пункті. Заповіт від імені ОСОБА_10 посвідчувався 06 грудня 1999 року за № 34. Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_10 є її сестра ОСОБА_5, яка фактично вступила в управління і володіння спадковим майном.

При житті ОСОБА_10 заповіла все своє майно своїй сестрі ОСОБА_5, що вбачається із оригіналу заповіту Р.№ 34, посвідченого 06 грудня 1999 року Губинською Першою сільською радою Горохівського району Волинської області (а.с.8)., який в подальшому не скасовувався та не змінювався, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 40968627 від 17 липня 2015 року, виданою Горохівською державною нотаріальною конторою (а.с.42-44).

Відповідно до п.23 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, у разі втрати документа, посвідченого посадовою особою виконавчого комітету, за письмовою заявою осіб, перелічених в пункті 4 цієї Інструкції, видається дублікат втраченого документа. Дублікат заповіту може бути виданий вказаним у заповіті спадкоємцям лише після подачі ними свідоцтва про смерть заповідача. У разі смерті спадкоємців, які були вказані в заповіті, дублікат може бути виданий їх спадкоємцям після подачі ними свідоцтв про смерть заповідача і померлого спадкоємця. Дублікат документа повинен містити весь текст посвідченого або виданого документа.

Із дубліката заповіту Р.№ 34, посвідченого 06 грудня 1999 року Губинською Першою сільською радою Горохівського району Волинської області (а.с.9) вбачається, що при житті ОСОБА_10 заповіла порівну все своє майно ОСОБА_5 та ОСОБА_8

Вищевказаний дублікат заповіту сторонами не оспорюється.

Матеріалами спадкової справи № 327, заведеної 23 березня 2001 року Горохівською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_10 (а.с.64-74), стверджується, що крім ОСОБА_5, із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10 до нотаріальної контори ніхто не звертався.

Відповідно до ст.551 ЦК УРСР якщо спадкоємець, закликаний до спадкоємства за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк (стаття 549 цього Кодексу), право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Це право померлого спадкоємця може бути здійснене його спадкоємцями на загальних підставах протягом строку, що залишився для прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Право на прийняття спадщини спадкоємцями, що приймають спадщину в порядку спадкової трансмісії, здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився після смерті їх спадкодавця, який прийняв спадщину, але не встиг її отримати у зв'язку зі смертю. Якщо строк, що залишився для подання заяви про прийняття спадщини, менший ніж три місяці, він продовжується до трьох місяців. Строк для прийняття спадщини у порядку спадкової трансмісії може бути продовжений за письмовою згодою спадкоємців або у судовому порядку, якщо суд визнає причини пропуску цього строку поважними.

А тому посилання представників позивача на те, що позивач є спадкоємцем ОСОБА_9 в порядку спадкової трансмісії не знайшло свого підтвердження під час розгляду даної справи, оскільки ОСОБА_5 не прийняла спадщину ОСОБА_9 протягом встановленого ст.549 ЦК УРСР строку.

Спадкову трансмісію слід відрізняти від тих випадків, коли спадкоємець прийняв спадщину згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу, але не одержав свідоцтво про право на спадщину, тобто встиг прийняти спадщину, але не встиг її оформити. Оскільки в подібних ситуаціях спадкоємець вважається таким, що набув право на спадкове майно, після смерті останнього до його власних спадкоємців переходить не право на прийняття спадщини, а сама спадкова маса.

Отже право на спадкове майно ОСОБА_9 набула ОСОБА_10, і після смерті останньої до її власного спадкоємця - ОСОБА_5 перейшла спадкова маса.

При житті ОСОБА_9 заповіла належний їй сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_4 від 15 листопада 1996 року та майновий пай, які знаходяться у спілці власників селянських господарств ім.Івана Франка, своїй племінниці ОСОБА_8, що вбачається із заповіту Р.№ 29, посвідченого 26 вересня 1997 року Губинською Першою сільською радою Горохівського району Волинської області (а.с.97).

Матеріалами спадкової справи № НОМЕР_1, заведеної 03 жовтня 2002 року Горохівською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_9 (а.с.92-98), стверджується, що крім ОСОБА_8, із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 до нотаріальної контори ніхто не звертався. Вищевказана заява про прийняття спадщини була подана ОСОБА_8 до нотаріальної контори 03 жовтня 2002 року (а.с.93).

Відповідно до пункту 111-1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, що діяла на час видачі свідоцтва про право на спадщину, при підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом нотаріус за даними Єдиного реєстру перевіряє наявність або відсутність заповіту, складеного спадкодавцем у порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ.

Інструкцію було доповнено зазначеним пунктом 111-1 згідно з наказом Міністерства юстиції України "Про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ" від 17 жовтня 2000 року № 51/5.

Відповідно до пункту 6 вищевказаного наказу № 51/5 на Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласні, Київське та Севастопольське міське управління юстиції, державне підприємство "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України було покладено обов'язок в строк до 1 травня 2001 року забезпечити реєстрацію в Єдиному реєстрі заповітів, складених та посвідчених, змінених у встановленому законодавством порядку, заведених спадкових справ та виданих свідоцтв про право на спадщину до 1 грудня 2000 року відповідно до розділу 4 Положення про Єдиний реєстр.

Пунктом 7 наказу № 51/5 установлено з 1 травня 2001 року обов'язкову перевірку наявності (відсутності) заповіту та наявності (відсутності) заведеної спадкової справи за даними Єдиного реєстру згідно з пунктами 2.4, 3.3 Положення про Єдиний реєстр.

Із витягу з Єдиного реєстру заповітів № 1655587, сформованого 01 жовтня 2002 року Горохівською державною нотаріальною конторою (а.с.93) вбачається, що у вищевказаному реєстрі відсутні відомості про складені ОСОБА_9 заповіти.

Згідно довідки № 324 від 25 вересня 2002 року, виданої Губинською Першою сільською радою Горохівського району Волинської області (а.с.96), заповіт, який зареєстровано в реєстрі за № 29 у книзі нотаріальних дій від 26 вересня 1997 року, не змінено і не скасовано.

Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом № НОМЕР_1, виданим 03 жовтня 2002 року Горохівською державною нотаріальною конторою (а.с.98) стверджується, що ОСОБА_8 на підставі заповіту, посвідченого 26 вересня 1997 року Губинською Першою сільською радою Горохівського району Волинської області та зареєстрованого в реєстрі за № 29, успадкувала після померлої ОСОБА_9 право на земельну частку (пай) розміром 3,89 в умовних кадастрових гектарах згідно сертифікату серії НОМЕР_4.

Із відповіді відділу Держгеокадастру у Горохівському районі Волинської області № 9-305-99.5-226/15-15 від 22 вересня 2015 року (а.с.99), технічної документації по передачі земельних часток (паїв) в натурі з видачею Державних актів на право приватної власності на землю в ПОСП ім.І.Франка Горохівського району (а.с.100-105), книги записів Державних актів (а.с.106-108) вбачається, що ОСОБА_8 на підставі вищевказаної технічної документації був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку скерії НОМЕР_6.

Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 41498479 та № 41498979, сформованими 30 липня 2015 року реєстраційною службою Горохівського районного управління юстиції у Волинській області (а.с.60, 62) стверджується, що ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-423 є власником земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_5, яка призначена для ведення особистого селянського господарства та знаходиться на території Губинської Першої сільської ради Горохівського району Волинської області.

Отже, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_6 на даний час є власником земельної ділянки, яку він успадкував після смерті ОСОБА_8, і дана обставина сторонами визнається та не оспорюється.

Згідно ч.1 ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Тобто, на відміну від діючого Цивільного кодексу України, згідно норм Цивільного кодексу УРСР 1963 року, для того щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, без подання відповідної заяви до нотаріальної контори, проживання зі спадкодавцем на момент його смерті не було обов'язковим. Визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Доказами такого фактичного вступу, також, могла бути, наявність у спадкоємця ощадних книжок на ім'я померлого, іменних цінних паперів, свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, державних актів про право власності на землю, сертифікатів та інших документів, виданих на ім'я померлого.

Відповідно до п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, яка діяла на час відкриття спадщини, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.

Відповідно до п.п.(б) п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні" №2 від 31 січня 1992 року, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які у встановлений строк вчинили передбачені законом дії по прийняттю спадщини, не обмежена певним строком давності.

Отже судом встановлено, що ОСОБА_8 фактично вступила у володіння належним ОСОБА_9 спадковим майном, оскільки у неї на руках перебував належний спадкодавцю сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_4 від 15 листопада 1996 року.

Пунктом 19 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, що діяла на час посвідчення заповіту Р.№ 29, визначено, що всі нотаріальні дії, які вчиняються посадовими особами виконавчих комітетів, реєструються в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій. Кожній нотаріальній дії присвоюється окремий порядковий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі, позначається в посвідчувальному написі документа, що посвідчується чи засвідчується посадовою особою виконавчого комітету.

Примірники всіх нотаріально посвідчених заповітів чи довіреностей, повідомлень установ банку, підприємств і організацій з написом про накладення заборони відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна залишаються у справах виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів (абз.1 п.21 Інструкції).

Заповіти, посвідчені посадовими особами виконавчих комітетів, записуються до алфавітної книги обліку заповітів (абз.1 п.38 Інструкції).

Нотаріальні і прирівняні до них дії, вчинені з порушенням встановлених правил, є недійсними (абз.2 п.15).

Так, документами про нотаріальні дії (договора, доручення, заповіти) Губинської Першої сільської ради Горохівського району Волинської області за 1997 рік стверджується, що заповіт за Р.№ 29 був складений 27 вересня 1997 року ОСОБА_12 Оригінал даної документації був досліджений у судовому засіданні та копії відповідних аркушів долучено до матеріалів справи (а.с.177).

Книгою реєстрації нотаріальних дій Губинської Першої сільської ради Горохівського району Волинської області за 1994-2000 роки стверджується, що у вищевказаній книзі зареєстрований складений 26 вересня 1997 року ОСОБА_9 заповіт за Р.№ 29 (а). Відомості про заповіт за Р.№ 29 відсутні. Заповіт за Р.№ 29, який був складений 27 вересня 1997 року ОСОБА_12, та який знаходиться у вищевказаних документах про нотаріальні дії, значиться за Р.№ 30. Оригінал даної книги був досліджений у судовому засіданні та копії відповідних аркушів долучено до матеріалів справи (а.с.179-180).

Згідно п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" № 3 від 28 квітня 1978 року, за правилами ст.48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції.

На думку суду, сама лише відсутність у сільській раді спірного заповіту та даних про нього в книзі реєстрації нотаріальних дій Губинської Першої сільської ради Горохівського району Волинської області не є доказами порушенням вимог щодо форми та посвідчення спірного заповіту при його складанні.

Так, при житті ОСОБА_9 заповіла все своє майно, а саме жилий будинок загальною площею 73 кв.м. з прибудинковими спорудами та присадибну земельну ділянку площею 0,58 га. своїй дочці ОСОБА_13, що вбачається із заповіту Р.№ 29 (а), посвідченого 26 вересня 1997 року Губинською Першою сільською радою Горохівського району Волинської області, що знаходиться в матеріалах документів про нотаріальні дії (договора, доручення, заповіти) Губинської Першої сільської ради Горохівського району Волинської області за 1997 рік (а.с.176), та який в подальшому не скасовувався та не змінювався, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 41508430 від 15 вересня 2015 року, виданою Горохівською державною нотаріальною конторою (а.с.90).

Із вищевказаного заповіту також вбачається, що зазначене у ньому прізвище спадкоємця "ОСОБА_10" було виправлено на "ОСОБА_10".

Відповідно до ч.1 ст 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Заповіт як одностронній правочин підпорядковується загальним вимогам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо форми його посвідчення.

Відповідно до ст.541 ЦК УРСР встановлено нотаріальну форму заповіту та зазначено, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Судом встановлено, що посвідчений 26 вересня 1997 року Губинською сільською радою Горохівського району Волинської області заповіт Р.№ 29 (а) відповідає вищевказаним вимогам закону.

Відповідно до пункту 17 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, що діяла на час посвідчення заповіту Р.№ 29 (а), тексти нотаріально посвідчуваних заповітів, доручень, заяв, засвідчуваних копій документів і виписок з них повинні бути написані ясно і чітко, числа і строки, які стосуються змісту посвідчуваних заповітів і доручень, мають бути позначені хоча б один раз словами, а назви юридичних осіб - без скорочень і з зазначенням їх адреси, а в необхідних випадках - номерів їх рахунку в установах банків. Прізвища, імена та по батькові громадян, у тому числі представників, які беруть участь у нотаріальних діях, повинні бути написані в документі повністю із зазначенням місця їх проживання.

На нотаріально оформлюваних документах не заповнені до кінця рядки та інші вільні місця прокреслюються, дописки (приписки) і виправлення повинні бути застережені посадовою особою виконавчого комітету перед підписом заповідача чи довірителя та інших осіб, які підписали заповіт, доручення або заяву, і повторені в кінці посвідчувального напису. При цьому виправлення мають бути зроблені так, щоб все помилково написане, а потім закреслене, можна було прочитати. Наприклад, якщо в тексті заповіту слова "предмети звичайної домашньої обстановки і вжитку" виправлено на слова "жилий будинок", то виправлення слід застережити так: "Закреслені слова: "предмети звичайної домашньої обстановки і вжитку" не читати, написаному "жилий будинок "вірити". Це виправлення повинно бути підписано заповідачем (або іншою особою, яка на прохання заповідача підписала заповіт) у присутності посадової особи виконавчого комітету і повторені в кінці посвідчувального напису перед підписом вказаної посадової особи.

На думку суду, закреслення у заповіті кількох останніх букв прізвища спадкоємця, і виправлення його на правильне "ОСОБА_10", не викликає будь-яких неясностей щодо розпорядження заповідача, оскільки в подальшому чітко було зазначено ім'я та по-батькові спадкоємця та вказано, що остання є дочкою спадкодавця, яка проживає разом з нею в одному будинку. Інших дітей у спадкодавця ОСОБА_9, крім ОСОБА_10, не було.

Підстав для визнання заповіту за Р.№ 29 (а) недійсним, суд не знаходить.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п.2.18.5 Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 18 квітня 2005 року № 95 неписьменною вважається особа, яка не вміє читати, а особа, яка закінчила 4-6 класів має початкову загальну освіту.

Так, представники позивача, як на одну з підстав щодо визнання заповіту недійсним, посилаються на те, що спадкодавець ОСОБА_9 була неписьменною, а тому не могла підписати оспорюваний заповіт.

На думку суду, з вищевказаної підстави заявлена позивачем позовна вимога про визнання заповіту недійсним не підлягає до задоволення, оскільки будь-яких доказів на підтвердження даної обставини суду не надано, а від проведення почеркознавчої експертизи представники позивача відмовилися.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.544 ЦК УРСР заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить.

Відповідно до ст.545 ЦК УРСР недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах.

Так, представники позивача, як на одну з підстав щодо визнання заповіту недійсним, посилаються на те, що заповіт за Р.№ 29 є скасованим, оскільки заповіт Р.№ 29 (а), за яким спадкодавець ОСОБА_9 заповіла все своє майно ОСОБА_10, складений пізніше.

Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпорядження своїм майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з'ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, адже це може спотворити волю заповідача. Не допускається, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину. При тлумаченні заповіту не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав та обов'язків на випадок смерті. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з'ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

На думку суду, в складеному ОСОБА_9 заповіті за Р.№ 29 (а) остання заповіла своїй дочці ОСОБА_10 не все своє майно, а лише жилий будинок загальною площею 73 кв.м. з прибудинковими спорудами та присадибну земельну ділянку площею 0,58 га., оскільки після слів "все своє майно" стоять конкретизуючі слова "а саме", а не, наприклад, "в тому числі".

А тому суд вважає, що оспорюваний заповіт за Р.№ 29 є не зміненим та не скасованим.

У зв'язку з вищенаведеним, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту, що її суб'єктивні спадкові права порушені, а тому у задоволенні пред'явленого останньою позову слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.257, 261, 267, 1301 ЦК України, ст.ст.48, 71, 75, 76, 80, 524, 527, 529, 534, 541, 548, 549, 551 ЦК УРСР 1963 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, постановою Пленуму Верховного Суду України "Про практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні" № 2 від 31 січня 1992 року, постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" № 3 від 28 квітня 1978 року, ст.ст.10, 11, 60, ч.1 ст.88, ст.ст.212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_5 до Губинської Першої сільської ради Горохівського району Волинської області, Горохівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_6 про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Горохівський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий /підпис/

Згідно з оригіналом.

Суддя Горохівського районного суду

Волинської області С.А. Шмідт