Справа № 128/159/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

28.03.2016 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді: Гриценко І.Г.,

при секретарі: Кіяниця А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитку, завданого інфляцією та стягнення 3% річних від простроченої суми, -

Встановив:

До Вінницького районного суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 з вищезазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що 12.09.2014 року рішенням Вінницького районного суду Вінницької області з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 68 803,15 грн. відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди та 4530,63 грн. судових витрат.Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 15.10.2014 року дане рішення залишено без змін.16.12.2014 року Вінницьким районним судом було видано виконавчий лист на виконання вищезазначеного рішення Вінницького районного суду Вінницької області. Державним виконавцем Відділу ДВС ВРУЮ було відкрито виконавче провадження про примусове виконання вищевказаного рішення суду, та надано боржнику строк для самостійного виконання рішення суду до 20.01.2015 року. До 20.01.2015 року відповідач добровільно рішення від 12.09.2014 року не виконав. 26.03.2015 року державним виконавцем Відділу ДВС ВРУЮ було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника, в розмірі 20%. Однак на даний час з ОСОБА_2 стягнуто лише 285,87 грн. в рахунок відшкодування боргу, транзакція від 13.05.2015 року.

По сьогоднішній день рішення суду жодним чином не виконується, боржник добровільно виконувати його не бажає. 16.12.2015 року державним виконавцем Відділу ДВС ВРУЮ було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, у зв'язку з тим, що на час перевірки майно належне боржнику і на яке може бути звернено стягнення не виявлено. У зв'язку з чим, єдина сума стягнених коштів (285,87 грн.) з ОСОБА_2 вважається зарахованою у відшкодування частини судових витрат, присуджених до стягнення рішенням суду від 12.09.2014 року.

З огляду на вищезазначене, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму збитку, завданого інфляцією, у розмірі 29791,76 грн.; 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення - 2018,85 грн. та судові витрати в розмірі 4 551,21 грн. відповідно до ст. 509, 625 ЦК України.

В судове засідання позивач та його представник не зявились, представник позивача надав суду заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі. Також надав суду письмові зауваження на заперечення на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник також до судового засідання не з'явились, представник відповідача надав суду заяву про проведення судового засідання у його відсутності, просить відмовити в задоволені позовних вимог. Попередньо надав заперечення на позовну заяву, відповідно до яких відповідач вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1, являються незаконними, безпідставними та необгрунтованими, а тому необхідно відмовити позивачу в задоволенні його позову в повному обсязі, оскільки відповідач вважає, що грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК України передбачають насамперед договірні правовідносини. Відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. З огляду на всі обставини, зазначені в своїх запереченнях, відповідач просить відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вивчивши матеріали справи, суд встановив факти та відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено та не заперечується сторонами, що 12.09.2014 року Вінницьким районним судом Вінницької області було винесено рішення, яким було вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 63 803, 15 грн. на відшкодування завданої матеріальної шкоди та 5 000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 530, 63 грн. на відшкодування судових витрат (а.с. 9-10).

Вінницьким районним судом було видано виконавчий лист по вищезаначеному рішенні суду.

14.01.2015 року державним виконавцем Відділу ДВС Вінницького районного управління юстиції було відкрито виконавче провадження про примусове виконання вищевказаного рішення суду, та надано боржнику строк для самостійного виконання рішення суду до 20.01.2015 року (а.с. 12).

З довідки, виданої Відділом ДВС Вінницького районного управління юстиції 08.12.2015 року вбачається, що з ОСОБА_2 стягнуто лише 285,87 грн. в рахунок відшкодування боргу (а.с.13).

16.12.2015 року державним виконавцем Відділу ДВС Вінницького районного управління юстиції було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, у зв'язку з тим, що на час перевірки майно належне боржнику і на яке може бути звернено стягнення не виявлено (а.с.18).

Так, дійсно, ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відтак грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З урахуванням викладеного положення стаття 625 ЦК України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

При цьому частина третя статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

Крім того, відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності.

Таким чином, дія частини другої статті 625 ЦК про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

Суд враховує правовий висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України по справі № 6-384цс15 від 30 вересня 2015 року, в якому зазначено, що відповідно до ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобовязання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід зясувати: чи існує зобовязання між сторонами, чи це зобовязання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобовязання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватись норми , що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

У справі, яка переглядається, спір виник у звязку з тривалим, на думку позивача, невиконанням рішення суду про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у звязку з виконанням судового рішення, тому до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання (стаття 625 ЦК України).

Вирішуючи спір суд врахував загальні засади судочинства справедливість, добросовісність і розумність ( ст. 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до ст.88 ЦПК судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст.3, 11, ЦК України, Законом України "Про виконавче провадження", ст.ст. 10, 11, 60, 88, 197, 212-215 ЦПК України, суд -

Вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитку, завданого інфляцією та стягнення 3% річних від простроченої суми залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: