Справа № 739/118/16-ц
Провадження № 2/739/56/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2016 р. м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Чепурка В.В.,

за участі:

секретаря - Лукаш Н.Я.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідачки - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідачка) про стягнення на його користь аліментів на утримання їхньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідачки, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що після розірвання їхнього шлюбу 28 липня 2015 року відповідачка матеріальної допомоги на утримання їхньої дитини не надає, хоча зобов'язана її надавати. При цьому відповідачка працює і на її утриманні немає інших осіб.

Відповідачкою на позов подано заперечення з яких вбачається, що вона позовні вимоги не визнає, оскільки рішення суду від 28 липня 2015 року після розірвання їхнього з позивачем шлюбу спільну дитину залишено проживати з нею. Сама вона отримує постійний дохід у виді заробітної плати і належним чином виконує свої батьківські обов'язки Водночас позивач отримує значно менший дохід, не має власного житла, проживає зі своїми батьками. Син безперешкодно відвідує позивача і його батьків. Також вказує, що позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили, що їхня спільна дитина проживає постійно з ним і що вона ухиляється від матеріального забезпечення даної дитини.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити пояснивши, що влітку 2015 року їхній з відповідачкою шлюб було розірвано. Він наполягав на тому, щоб спільну дитини залишили проживати з відповідачкою. Після розірвання шлюбу через деякий час спільна дитина почала проживати разом з ним у будинку його батьків. При цьому відповідачка на дитину матеріальної допомоги не надає, всі зароблені кошти витрачає на власні потреби у зв'язку з чим він був змушений звернутися з даним позовом до суду.

Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що місце проживання їхньої спільної з позивачем дитини було визначено рішенням суду, яким дитину залишено проживати разом з нею. Вона належним чином виконує свої батьківські обов'язки та забезпечує дитину всім необхідним. При цьому не створює перешкод дитині у спілкуванні з позивачем. Іноді їхня дитина лише іноді залишається у будинку позивача і його батьків, зокрема останні два тижні вона знаходиться у них. Постійним же місцем проживання дитини є її, тобто відповідачки, місце проживання. З цих підстав позовні вимоги вважає необгрунтованими.

Заслухавши пояснення позивачп і відповідачет, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено, позивачка та відповідач перебувають у шлюбі з 28 вересня 2004 року (а.с. 5). Під час перебування у шлюбі у них народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується його свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 28 липня 2015 року шлюб позивача та відповідачки було розірвано, а також вирішено питання що місця проживання їхньої спільної дитини, яку залишено проживати разом з відповідачкою.

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною другою статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів).

Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

З досліжених у судовому засіданні доказів вбачається, що місце проживання дитини позивача та відповідач було вирішено рішеням суду за яким дитину залишено проживати з відповідачкою. Водночас позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили, що дитини постійно проживає з ним, а відповідачка проживає окремо, а також, що відповідачка ухиляється від виконання обов'язку утримувати свою дитину, хоча саме на нього відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України покладається обов'язок довести вказані обставини. Той факт, що дитина час-від-часу проживає у будинку батьків позивача, що визнано сторонами у справі і не оспорюється, сам по собі не може свідчити про наявність у позивача права на стягнення аліментів з відповідачки.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення на його користь аліментів з відповідачки є необгрунтованими і відповідно задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р I Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Чепурко

Повний текст рішення складено 05 лютого 2016 року.