Справа № 361/4319/15-ц Головуючий у І інстанції Петришин Н. М.
Провадження № 22-ц/780/1232/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 19 25.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

25 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Білоконь О.В., Касьяненко Л.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення штрафних санкцій за порушення грошового зобов'язання,

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 про стягнення штрафних санкцій за порушення грошового зобовязання, в якому посилався на те, що 03 квітня 2012 року між ним та ОСОБА_2 укладений попередній договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, відповідно до умов якого сторони домовилися у строк до 30 квітня 2012 року укласти нотаріально посвідчений основний договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0813 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована за адресою: Київська обл., Броварський р-н., Зазимська сільська рада, СТ «Зазимя-17», кадастровий номер :06:015:0007.

Також у вказаному попередньому договорі зазначено, що при його підписанні друга сторона (покупець) передав, а перша сторона (продавець) отримав 160 тис. грн., що за середнім комерційним курсом на день укладення договору становить 20000 доларів США. Однак, основного договору-купівлі продажу між сторонами укладено не було, тому передана ОСОБА_3 ОСОБА_2 грошова сума є авансом, який підлягає поверненню відповідачем. Проте, ОСОБА_2 не повернув ОСОБА_3 аванс, з огляду на що позивач був змушений звернутися до суду. Рішенням апеляційного суду Київської області від 25 грудня 2014 року стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 160000 грн.

Позивач вважає, що у звязку із тим, що відповідач не повернув до 30 квітня 2012 року позивачу аванс, і не уклав основний договір, а відтак не виконав грошового зобовязання, то повинен сплатити позивачу штрафні санкції у вигляді трьох процентів річних у розмірі 14255 грн. та суму інфляційних втрат у розмірі 91680 грн., які просив стягнути з відповідача на його користь відповідно до вимог ст. 625 ЦК України. Також просив стягнути судові витрати.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2015 року позов задоволено частково.Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати у розмірі 91680 грн., 3 % річних у розмірі 13873,97 грн. та судові витрати у розмірі 1055,54 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

На зазначене рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові в повному обсязі. Посилається на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, яке полягає в тому, що суд не взяв до уваги те, що обовязок відповідача щодо сплати позивачу 160000 грн. виник з рішення апеляційного суду Київської області від 25.12.2014 року, оскільки останній не знав та не міг знати про укладення попереднього договору та про передачу позивачем за цим договором його представнику ОСОБА_5 грошових коштів.

Про те, що попередній договір було укладено від його імені ОСОБА_5 з позивачем, а також, що позивач в межах укладеного даного договору передав ОСОБА_5 160000 грн. ОСОБА_2 дізнався лише після звернення позивача до суду і після ухвалення апеляційним судом Київської області 25.12.2014 року рішення він перерахував позивачу 21.05.2015 року вказану суму. А тому вважає, що покладати на нього відповідальність за невиконання або прострочення виконання грошового зобовязання є неприпустимим.

Тому вважає, що оскільки у ОСОБА_2 відсутня вина щодо виконання чи несвоєчасного виконання грошового зобовязання в сумі 160000 грн., то і відсутня цивільно-правова відповідальність за його невиконання.

Крім того, вважає, що суд безпідставно відмовив йому у застосуванні строків позовної давності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд дійшов висновку, що 3 % річних та інфляційні втрати підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено, що 03 квітня 2012 року між ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діяв ОСОБА_5, та ОСОБА_3 укладено попередній договір, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, за умовами якого предметом попереднього договору є укладення до 30 квітня 2012 року договору купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою Київська область, Броварський район, Зазимська сільська рада, СТ «Зазимя-17» за ціну 160000 грн., що за середнім комерційним курсом на день укладення цього договору становить 20000 доларів США. При підписанні цього договору друга сторона (покупець) передав, а перша сторона (продавець) отримав 160000 грн. (п. п 2.1 та 2.2 попереднього договору). (а. с. 24-26).

Встановлено, що рішенням апеляційного суду Київської області від 25 грудня 2014 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 160000 грн.

Даним рішенням також встановлено, що основний договір купівлі-продажу земельної ділянки у строк до 30 квітня 2012 року між сторонами укладений не був. Зокрема, 12 квітня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зявилися до приватного нотаріуса для укладення договору, однак при його укладенні їм стало відомо, що 9 квітня 2012 року ОСОБА_2 скасував довіреність на імя ОСОБА_5, що унеможливило укладання основного договору. (а. с. 17-23).

Із матеріалів справи вбачається, що 21 травня 2015 року ОСОБА_2 перерахував на картковий рахунок ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 162408 грн., про що свідчить лист-уточнення ПАТ КБ «ПриватБанк».

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із викладеного, суд дійшов вірного висновку, що 3 % річних у розмірі 13873,97 грн. та індекс інфляції у розмірі 91680 грн. підлягають стягненню із відповідача на користь позивача, оскільки зобовязання з повернення сплаченого за попереднім договором авансу є грошовим зобовязанням, невиконання якого створює підстави для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, суд безпідставно не застосував позовну давність не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивач звернувся до суду із даним позовом 09.06.2015 р. (а. с. 39), тому розрахунок індексу інфляції та 3 % річних необхідно обраховувати саме з 09.06.2012 року.

Отже, судом вірно встановлено, що розмір 3 % річних, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача за період з 09.06.2012 року по 30.04.2015 року становить 13873,97 грн., а індекс інфляції за період з травня 2012 року по серпень 2012 року не нараховано, тому, вказана позивачем сума 91680 грн. перерахуванню не підлягає, та також має бути стягнута із відповідача.

Доводи апеляційної скарги про відсутність вини відповідача щодо повернення 160000 грн. за попереднім договором, також не заслуговують на увагу, оскільки судом вірно встановлено, що такі доводи не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних та індексу інфляції, виходячи з положень ст. 625 ЦК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, які відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді