Справа № 640/1499/16-ц
08 квітня 2016 року Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Лях М.Ю.,
при секретарі Хомінської Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерне товариство науково дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затримки розрахунку після звільнення, і компенсації моральної шкоди у звязку із затримкою виплат за рішенням суду, -
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що працювала на посаді інженера технолога (хіміка) у ПАТ «АТ НДІРВ» до 15.12.2014 року. Проте заробітна плата за період з жовтня 2013 року по січень 2014 року та з серпня 2014 року по грудень 2014 року у сумі 7 923 грн. не була виплачена. Заробітна плата за липень 2014 року була виплачена з затримкою в п'ять місяців. Також не був виплачений і повний розрахунок при звільненні. Зазначає, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26.02.2015 року стягнуто з ПАТ «АТ НДІРВ» на користь ОСОБА_1 заробітну плату, компенсацію за втрату частини заробітної плати та моральну шкоду. 17.03.2015 року Київським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 640/1459/15-ц, 25.03.2015 року відкрито виконавче провадження № 47077326 з примусового виконання судового рішення, проте на теперішній час повний розрахунок відповідачем не проведений. Позивач зазначає, що через наявну заборгованість у відповідача перед Фондом зайнятості вона не могла отримати в повному обсязі допомогу по безробіттю протягом 2015 року. Затримка виплат по виконавчому листі протягом 9 місяців позбавила ОСОБА_1 купувати необхідні продукти харчування, належним чином виховувати дитину, чим їй завдана моральна шкоду, яку вона оцінює в 2000 грн. На підставі наведеного позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити на підставах, викладених в позовній заяві, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
В судове засідання представник відповідача не зявився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення судового розгляду до суду не надходили, за таких обставин, з огляду на те, що відповідач є юридичною особою, мав достатній час для підготовки та викладення по справі своїх доводів та заперечень, жодного разу до залу суду не зявився, проте судом був повідомлений належним чином та завчасно, зважаючи на положення ч.3 ст. 27 ЦПК України, відповідно до якого, особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки, та з урахуванням необхідності дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, враховуючи, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного.
Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки, позивач ОСОБА_1 з 14.09.2009 року працювала на посаді інженера технолога (хіміка) у ПАТ «АТ НДІРВ», 15.12.2014 року була звільнена із займаної посади у відповідності до п.1 ст. 36 КЗпП України (арк. справи 7-8).
Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Відповідно до вимог ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вигляді, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не раніше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.
Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до роз'яснень, наведених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
За таких обставин, суд вважає, що своїми діями відповідач порушив вимоги чинного законодавства України про працю, що призвело до порушення законних прав позивача на оплату праці, у звязку з чим суд приходить до висновку, що доводи позивача в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку після звільнення 15.12.2014 року, підлягають задоволенню в повному обсязі.
Вирішуючи питання про стягнення компенсації у звязку з затримкою заробітної плати суд виходить з того, що вказані відносини регулюються України, Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.
Положеннями статті 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.
Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.
За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у звязку з несвоєчасним виконанням рішення. Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив суд касаційної інстанції в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2014 року, яка надана як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права в подібних правовідносинах.
Разом з тим, відповідно до статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З урахуванням наведеного, суд погоджується з розрахунком проведеним позивачем щодо визначення суми компенсації за затримку виплати заробітної плати, нарахованої в 2013 2014 роках при виплаті її в грудні 2015 року, у розмірі 3953,55 грн., у звязку з чим вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Вирішуючи питання стосовно стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного.
Відповідно до вимог ст.23 ЦК України позивач, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у фактично перенесених нею душевних стражданнях, хвилюванню та психологічному болі, яких завдано у звязку з повною та довготривалою невиплатою належної їй заробітної плати, а також вимушеним життям за відсутності заслуженого доходу, необхідністю виживання шляхом пошуку інших джерел існування.
Згідно ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму ВСУ N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (зокрема невиплати належних йому грошових сум, тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життяєвих зв'язків вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Судом встановлено, що відповідач затримав виплати по Виконавчому листу протягом 9 місяців, позбавив позивача можливості купувати необхідні продукти харчування, належним чином виховувати дитину. ОСОБА_1 постійно відчуває занепокоєння, порушення сну, почуття провини перед сином. Через невиконання повного розрахунку компенсації за затримку виплат по день фактичного розрахунку відповідач змушує позивача повторно звертатися до Суду.
Враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, повязаних з фактом затримки в отриманні заробітної плати, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що вимога про відшкодування позивачу моральної шкоди підлягає частковому задоволенню в розмірі 1500 грн.
Пунктом 1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.
Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно від задоволеної частини позовних вимог. Виходячи з цього, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 551,20 грн. На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 43 Конституції України, ст. ст. 115, 116, 223 , 237-1 КЗпП України, ст. 2 Закону України «Про оплату праці», 3, 10, 15, 16, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерне товариство науково дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затримки розрахунку після звільнення, і компенсації моральної шкоди у звязку із затримкою виплат за рішенням суду задовольнити частково.
Заочне рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через /Київський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Іншими особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Київського районного суду

м. Харкова М.Ю. Лях