АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/2226/16 Головуючий 1 інстанції -
Категорія : договірні Доповідач -Гальянова І.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого, судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

Зазулинської Т.П.,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 10 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та виселення,-

ВСТАНОВИЛА :

13 жовтня 2015 року позивач звернувсь до суду з позовом, в якому , з урахуванням уточнень позовних вимог 26.10.2015 року, просив усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення відповідачів з зазначеної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Вказані вимоги обгрунутовував тим, що зазначену вище квартиру він купив у ОСОБА_9 08.09.2015 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку » та застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, шляхом продажу предмета іпотеки від його імені, яке містилось в нотаріально посвідченому іпотечному договорі, укладеному між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 08 травня 2014 року.

Як на підставу позовних вимог позивач , посилаючись на ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч.3 ст. 109 ЖК України та ст. 391, 383 ЦК України, зазначає, що він як власник вказаної квартири не може нею користуватись та всі його прохання знятись з реєстрації у зазначеній квартирі відповідачі проігнорували.

Справу розглянуто судом першої інстанції за відсутності сторін.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 10 лютого 2016 року позивачу відмовлено в задоволенні зазначених позовних вимог .

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення , яким позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує невідповідністю висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам. Представник позивача зазначає, що суд при ухваленні рішення не врахував пояснення позивача щодо купівлі зазначеної квартири на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та вважає, що право позивача на вимогу про виселення відповідачів з зазначеної квартири відповідають ст. 40 Закону України «Про іпотеку. ст. 391 ЦК України та ст.109 ЖК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи позивачу в задоволенні зазначених позовних вимог, суд першої інстанції, з посиланням на вимоги ст. 38, 40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК України, виходив з того, що відповідачі підлягають виселенню з іпотечного житлового приміщення, з наданням їм іншого постійного житлового приміщення, а також ненадання позивачем доказів про направлення позивачем вимоги відповідачам про добровільне їх виселення з зазначеної квартири.

При цьому , судом першої інстанції встановлено та підтверджено копією нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 08 вересня 2015 року, що позивач купив зазначену квартиру у ОСОБА_10, який продав її на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та п. 13 нотаріально посвідченого договору іпотеки від 08.05.2014 року, яким він як продавець та іпотекодержатель за договором іпотеки, має право на задоволення своїх вимог звернути стягнення на іпотечне майно, шляхом продажу предмету іпотеки від свого імені ( а.с.2).

Як свідчить підпункти 1.2, 1.5 , 1.8. пункту І умов зазначеного договору купівлі-продажу, вказана квартира належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 13.10.2011 року. Іпотекодатель особисто повідомлений про намір Іпотекодержателя укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки із зазначенням умов договору, ціни продажу,з дотриманням вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку», що підтверджується повідомленням про порушення основного зобов»язання та вимога про усунення порушення від 18.08.2014 року, яке було іпотекодержавцем отримано особисто 20.08.2014 року та повідомлення про намір продажу предмета іпотеки від 09.02.2015 року, яке було отримано особисто іпотекодавцем 21.02.2014 року. ОСОБА_9 свідчить та гарантує, що предмет цього договору є особистою власністю ОСОБА_5, нерухоме майно, що відчужується було придбано нею за власні кошти.

Таким чином, умови зазначеного договору купівлі-продажу, а саме: набуття ОСОБА_11 права власності на вказану квартиру за договором купівлі-продажу від 13.10.2011 року та передача нею ОСОБА_9 в іпотеку зазначеної квартири за іпотечним договором 08.05.2014 року , тобто більш ніж через 2,5 роки з дня набуття нею права власності на вказану квартиру, свідчення ОСОБА_9 при укладанні з позивачем договору купівлі-продажу, що предмет цього договору було придбано ОСОБА_5 за власні (а не отримані в борг) , кошти (підпункт 1.8 пункту 1 умов договору) свідчить про те, що спірна квартира була придбана відповідачем ОСОБА_5 не за рахунок отриманої у ОСОБА_9 позики.

Умови зазначеного договору купівлі-продажу також свідчать про те, що іпотекадержатель ОСОБА_9 звернув стягнення на предмет іпотеки - зазначену вище квартиру в позасудовому порядку, а саме : шляхом укладення від свого імені з позивачем договору купівлі-продажу предмета іпотеки .

При цьому , умови вказаного договору купівлі-продажу не містять даних про те, що вказана квартира є вільною та в ній ніхто не проживає.

Звернення ж позивача до суду з позовною заявою про виселення відповідачів - тобто мешканців зазначеної квартири без надання іншого житлового приміщення, свідчать про те, що на час звернення іпотекодержателем ОСОБА_9 стягнення на зазначене іпотечне майно, шляхом продажу квартири позивачу, питання про звільнення квартири її мешканцями іпотеко держателем ОСОБА_9 не було вирішено.

Таким чином позивач , набуваючи право власності на іпотечне майно, прийняв його у власність разом з мешканцями зазначеного іпотечного майна.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення , є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

В правовій позиції, яка висловлена Верховним судом України 18 березня 2015 року у справі № 6-39 цс15 зазначено, що за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Таким чином, за змістом вказані норми матеріального права містять дві умови, за наявності яких мешканці виселяються жилого приміщення , на яке звернуто стягнення в позасудовому порядку, а саме : письмової вимоги про добровільне виселення мешканців з житлового приміщення та їх виселення з наданням іншого постійного житла.

Доказів, які б свідчили, що крім відповідачаОСОБА_5, позивач звертавсь до інших відповідачів з вимогою про добровільне виселення із зазначеної квартири, позивач суду не надав.

Згідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

В ч.2 ст. 13 ЦК України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов»язана утримуватись від дій, які могли б порушувати права інших осіб, а стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло.

Вказані вище обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про те, що здійснення позивачем права власності на іпотечне майно - вказану вище квартиру , а саме : володіння , користування на розпорядження нею , залежить від припинення відповідачами права користування вказаною квартирою , шляхом їх виселення з наданням іншого постійного житла.

Між тим, при зверненні у суд з зазначеним позовом, позивач просить виселити відповідачів з зазначеного житла без надання іншого жилого приміщення, що є порушенням ст. 109 ЖК України , яка передбачає право на отримання відповідачами іншого постійного житла .

За таких обставин , судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови позивачу в задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів з зазначеної квартири без надання іншого постійного житла.

Доводи, викладені представником позивача в апеляційній скарзі вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення.

З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню його без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 315, 317, 319. 218 ЦПК України, судова колегія,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий, суддя: І.Г. Гальянова

Судді : А.І. Колтунова

Т.П. Зазулинська