24 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ГвоздикаП.О., Завгородньої І.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Волинської області від 10 грудня 2015 року,
в с т а н о в и л а:
У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 листопада 2013 року
ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1
ст. 115 КК України, а саме винним у вбивстві 25 квітня 2013 року її чоловіка
ОСОБА_7 Даним вироком ОСОБА_6 засуджено до 11 років позбавлення волі, стягнуто з ОСОБА_6 на її користь 22 400 грн майнової шкоди та 100 000 грн моральної шкоди. Вказаний вирок надійшов на примусове виконання до Першого відділу ДВС Луцького МУЮ у Волинській області, відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_6 на ії користь вказаних грошових коштів. Вказувала, що державний виконавець повідомив їй, що здійснити звернення стягнення на майно ОСОБА_6 не має можливості, у зв'язку з відсутність у останнього майна.
Зазначала, що на момент вчинення вказаного злочину ОСОБА_8 належав на праві власності автомобіль «Mitsubishi Pajero», чорного кольору, 2002 року випуску, номер кузову НОМЕР_1. Даний автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_6 з 05 листопада 2010 року і був знятий з обліку для реалізації лише 03 травня 2013 року. Вищевказаний автомобіль було продано відповідачу ОСОБА_5 Зняття автомобіля з обліку для реалізації було здійснено ОСОБА_6 особисто 03 травня 2013 року. Проте, ОСОБА_6 не міг вчинити дії по зняттю автомобіля з обліку та в подальшому дії по його відчуженню, оскільки ОСОБА_6 було затримано 25 квітня 2013 року і з цього часу він утримувався під вартою. Вказаний правочин по відчуженню автомобіля, вчинений у формі довідки-рахунку порушує її право як потерпілої та стягувача. Вважала, що вказаний правочин має бути визнаний недійсним, як вчинений з порушенням вимог, встановлених законом, спірний автомобіль має бути повернутий у власність ОСОБА_6 А тому з урахуванням наведеного на підставі положень ст. ст. 16, 203, 215, 216 ЦК України, ОСОБА_4 просила визнати біржову угоду (викладену у формі довідки-рахунку) серії ААВ № 149370 купівлі-продажу автомобіля «Mitsubishi Pajero», чорного кольору, 2002 року випуску, номер кузову НОМЕР_1, укладену 30 квітня 2013 року ПП «Лучеськ-Авто» недійсною з моменту її укладення та повернути вказаний автомобіль у власність ОСОБА_6
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від

10 листопада 2015 року позовні вимоги задоволено. Визнано угоду (викладену у формі довідки-рахунку) серії ААВ № 149370 купівлі-продажу автомобіля «Mitsubishi Pajero», чорного кольору, 2002 року випуску, номер кузову НОМЕР_1, укладену 30 квітня 2013 року ПП «Лучеськ-Авто» недійсною з моменту її укладення, повернуто автомобіль у власність

ОСОБА_6 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 10 грудня

2015 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від

10 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішенням апеляційного суду Волинської області від 10 грудня 2015 року та залишити в силі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від

10 листопада 2015 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що на момент вчинення спірного правочину не було дотримано встановленої законодавством умови щодо особистої присутності продавця відповідача ОСОБА_6 або його уповноважного представника, спірний правочин порушує право позивача ОСОБА_4 як потерпілої від кримінального злочину та як стягувача у виконавчому провадженні, оскільки з відповідача

ОСОБА_6 на її користь вироком суду присуджено стягнення грошових коштів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із недоведеності заявлених позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 листопада 2013 року

ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1

ст. 115 КК України, а саме визнано винним у вбивстві 25 квітня 2013 року ОСОБА_7 та засуджено до 11 років позбавлення волі. Вирішено цивільний позов та стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 майнову шкоду в розмірі 22 400 грн та 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Даний вирок набрав законної сили в січні 2014 року.

На підставі вищевказаного вироку суду було видано виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 майнову шкоду в розмірі 22 400 грн та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. Вказані виконавчі листи були передані на примусове виконання до Першого відділу ДВС Луцького МУЮ, 27 березня 2014 року відкриті виконавчі провадження з їх примусового виконання.

З 05 листопада 2010 року відповідачу ОСОБА_6 на праві власності належав автомобіль «Mitsubishi Pajero», чорного кольору,

2002 року випуску, номер кузову НОМЕР_1.

30 квітня 2013 року ПП «Лучеськ-Авто» видало ОСОБА_5 довідку-рахунок серії ААВ № 149370 про те, що йому продано і видано автомобіль «Mitsubishi Pajero», чорного кольору, 2002 року випуску, номер кузову НОМЕР_1.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_6 в рахунок вартості спірного автомобіля взяв у ОСОБА_5 кошти в розмір 80 000 грн, що підтверджує намір ОСОБА_6 продати належний йому автомобіль.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив, що ОСОБА_6, як власник автомобіля, вправі був розпоряджатися ним на власний розсуд, позивачем та її представником не надано доказів, що на спірний автомобіль було накладено арешт з метою забезпечення виконання вироку суду в частині цивільного позову, чи внесено у єдиний реєстр заборон, крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що спірний автомобіль станом на ухвалення рішення суду першої інстанції належав на праві власності особі, яка взагалі не брала участі у справі ОСОБА_10 чим порушено права останнього, а тому дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. При цьому суд апеляційної інстанції вірно зазначив, що повернення автомобіля попередньому власнику, як вирішив суд першої інстанції, неможливо, оскільки законодавством передбачений інший шлях витребування майна.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Волинської області від 10 грудня 2015 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 10 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко П.О. Гвоздик І.М. Завгородня