АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7654/16 Справа № 192/2012/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Омелюх В. М. Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Варенко О.П., Калиновського А.Б.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод пластмасових виробів «Супутник», ОСОБА_3, третя особа - відділ Держгеокадастру у Солонянському районі Дніпропетровської області про поновлення строків позовної давності, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та визнання недійсним договору оренди землі, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог від 29 січня 2016 року та заяви про поновлення строків позовної давності від 01 березня 2016 року, звернувся до суду з позовом до відповідачів про поновлення строків позовної давності, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та визнання недійсним договору оренди землі.

У обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на ті обставини, що 17 вересня 2009 року він згідно довіреності доручив ОСОБА_3 бути його представником з усіма повноваженнями з питань користування належною йому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 23 грудня 2002 року земельною ділянкою площею 5,600 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, для чого надав йому право представляти його інтереси в будь-яких установах чи підприємствах, подавати від його імені заяви та інші документи, що стосуються виконання передбаченого в довіреності, укладати договори оренди, одержувати необхідні довідки, документи, розписуватись за нього, а також вчиняти інші дії, пов'язані з цією довіреністю. Зазначена довіреність була укладена у письмовій формі та посвідчена секретарем Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області та зареєстрована у реєстрі за № 15.

На підставі зазначеної довіреності ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_2, 17 вересня 2009 року підписав з ТОВ Завод пластмасових виробів «Супутник» договір оренди землі без номеру, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Сурсько-Михайлівської сільської ради і належить орендодавцю на підставі державного акта на право власності на землю серії НОМЕР_1 від 23 грудня 2002 року.

Позивач зазначав, що про наявність даного договору він дізнався лише у липні 2015 року, після чого подав заяву про скасування довіреності №15 від 17 вересня 2009 року на ім'я відповідача ОСОБА_3, яка була нотаріально посвідчена державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори 01 липня 2015 року та яку нотаріус самостійно направив до Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області та ОСОБА_3

Позивач, в свою чергу, звернувся до суду з позовом, вимоги якого у подальшому було уточнено, та просив визнатия договір оренди недійсним, оскільки він суперечить його інтересам, укладений без його відома та не уповноваженою на те особою, так як представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю, видача якої є одностороннім правочином, форма якого повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятись правочин, при цьому у відповідності з ч.3 ст.245 ЦК України довіреність особи, яка проживає у населеному пункті, де не має нотаріуса, може бути посвідчена уповноваженою на це особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, до якого відносяться і земельні ділянки.

Вважав, що видана ним довіреність як односторонній правочин є недійсним, так як не було дотримано, передбаченої ст.245 ЦК України вимоги щодо його нотаріального посвідчення, а оскільки недійсність такого правочину прямо встановлена законом - ст.219 ЦК України, то він є нікчемним і не потребує визнання його недійсним судом. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, при цьому до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину відповідно до ч.4 ст.258 ЦК України встановлюється позовна давність у десять років.

Крім цього, посилався на те, що довіреність від 17 вересня 2009 року не була належним чином зареєстрована в Єдиному реєстрі довіреностей, а оскільки вона не була належним чином посвідченою та зареєстрованою, то була нікчемною та не уповноважувала ОСОБА_3 діяти від його імені та укладати договір оренди землі від 11 жовтня 2010 року, який не відповідає вимогам чинного законодавства та суперечить його інтересам, так як в супереч вимог ст.15 Закону України «Про оренду землі» не містить істотних умов договору оренди землі, а саме: не вказано кадастрові номери земельних ділянок, а отже не ідентифіковано місце розташування земельної ділянки; в п.9, п.12 договору передбачено порядок внесення орендної плати в грошовій або натуральній формі, або в комбіновому виді за згодою сторін, що оформляється відповідними актами, проте, що в договорі не визначено умов індексації орендної плати та порядку її внесення; чітко не визначені умови і строки передачі земельної ділянки орендарю, так як в п.20 договору оренди землі передбачено, що передача земельної ділянки орендарю здійснюється у тижневий строк після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі, в той же час, договір зареєстрований у відділі Держкомзему у Солонянському районі Дніпропетровської області 17 жовтня 2012 року за №00179, але в передбачений термін акт приймання-передачі земельної ділянки, який є додатком до договору оренди земельної ділянки, не підписувався, так як зберігається без дати його підписання, при цьому в ньому не зазначено дату укладання договору оренди землі; договором не визначено умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, а у спірному договорі оренди відсутній акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та неналежним чином оформлений акт приймання - передачі об'єкта оренди.

Також вважав, що умови даного договору не відповідають його внутрішній волі та інтересам, так як п.8 передбачено, що договір укладено на 49 років, а після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк, у цьому разі орендар повинен не пізніше ніж на 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендаря про намір продовжити його дію; в п.39 встановлено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку в разі смерті фізичної особи - орендодавця, а також реорганізації юридичної особи орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, що в сукупності суперечить ст.ст.317,319,321 ЦК України, відповідно до змісту яких власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд та не може бути обмежений у його здійсненні, в той час як він або новий власник за умовами договору фактично позбавлений на власний розсуд розпоряджатися своїм майном, так як не може змінити або розірвати договір оренди, який укладений на дуже тривалий термін.

Зазначив, що договір оренди землі не відповідає вимогам ст.ст.6,8 Закону України «Про оренду землі», так як п.19 договору передбачено, що орендарю надається право в межах строку дії цього договору надавати земельну ділянку (або її частину) в суборенду третім особам без зміни цільового призначення і умов договору, що фактично є письмовою згодою орендодавця на суборенду, в той час як орендована земельна ділянка може передаватися орендарем в суборенду без зміни її цільового призначення або за письмовою згодою орендодавця, але про наявність такого договору йому не було відомо, він не був обізнаний з такою умовою, проти якої б заперечував, оскільки орендар мав би право без його відома передати земельну ділянку в суборенду іншій особі; в п.32 передбачено, що ризик випадкового знищення або пошкодження об'єкта оренди чи його частини несе орендодавець, а в - п.33 передбачено, що згідно з цим договором об'єкт оренди не підлягає страхуванню на весь період дії цього договору, а оскільки строк дії договору оренди встановлено 49 років, а ризик випадкового знищення або пошкодження земельної ділянки покладено на нього, то він би наполягав на обов'язковому її страхуванню та обумовив усі умови договору страхування майна з орендарем, в тому числі такі як вибір страхової компанії, розмір та обов'язок сплати страхових платежів тощо.

Крім того, посилався на те, що в нього є донька інвалід першої черги з діагнозом «цукровий діабет», яка потребує значних коштів на лікування, а єдиним джерелом доходу в його сім'ї - є праця на земельній ділянці, яка передана в оренду.

З урахуванням зазначених обставин вважав, що спірний договір оренди землі, який укладено відповідачем ОСОБА_3 від його імені, є недійсним з тих підстав, що: 1) укладення його відбулось на підставі нікчемного одностороннього правочину, тобто виданої ним довіреності від 17 вересня 2009 року, яка не була нотаріально посвідчена, та є недійсною з моменту її видання; 2) у зв'язку з невідповідністю договору оренди землі від 11 жовтня 2010 року вимогам чинного законодавства і укладенням договору в супереч його інтересам, як власника земельної ділянки та внутрішній волі.

Крім того, 01 березня 2016 року позивачем до суду подано заяву про поновлення строків позовної давності, на обґрунтування якої зазначає, що перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалось його виконання, при цьому відповідно до ч.2, ч.5 ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, якщо суд визнає поважними причини пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що згідно виданого 23 грудня 2002 року Солонянською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 5,600 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Сурсько-Михайлівської сільської ради Солоняського району Дніпропетровської області (а.с.17,171 т.1).

З договору оренди землі №291 від 01 січня 2005 року та довідки ТОВ Солонянський завод «Агрополімердеталь» вбачається, що належна позивачеві ОСОБА_2 земельна ділянка до 22 липня 2010 року знаходилась в оренді в ТОВ Солонянський завод «Агрополімердеталь» (а.с.164-166 т.1).

У судовому засіданні, згідно пояснень позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_3, допитаного в якості свідка, та свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 встановлено, що у позивача ОСОБА_2 та його сім'ї у 2009 році виникли фінансові труднощі у зв'язку з потребою у лікуванні членів сім'ї, для чого необхідні були грошові кошти, і в разі отримання яких, він мав волевиявлення передати в оренду належну йому на праві власності земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. З питання можливого надання грошових коштів у сумі 20 000,00 гривень він звернувся до ОСОБА_6, яка працювала ТОВ Солонянський завод «Агрополімердеталь», де до її компетенції входило оформлення договірних відносин з приводу передачі громадянами в оренду підприємства земельних ділянок та проведення їх державної реєстрації, що не оспорювали у судовому засіданні і представники позивача ОСОБА_7, ОСОБА_8

Судом встановлено, що 19 вересня 2009 року грошові кошти ОСОБА_6 від імені ОСОБА_3 в сумі 20000,00 гривень були передані позивачеві ОСОБА_2 як отримана на перед орендна плата. Факт видачі та отримання грошових коштів було підтверджено у судовому засіданні, у суді першої інстанції, позивачем ОСОБА_2, його представником ОСОБА_4, відповідачем ОСОБА_3, свідком ОСОБА_6, а тому зазначені вище обставини згідно ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Крім цього, факт видачі та отримання грошових коштів підтверджено письмовою розпискою, складеною свідком ОСОБА_6, на бланку видаткового касового ордеру без реквізитів будь-якої юридичної особи, у якій зазначено, що ці грошові кошти є виплаченою наперед орендною платою за земельну ділянку 5,6 га за договором оренди з ТОВ «Спутник» на 49 років, підпис під якою позивач ОСОБА_2 не оспорював.

Оскільки, на день отримання грошових коштів належна на праві власності позивачеві ОСОБА_2 земельна ділянка знаходилась за раніше укладеним договором оренди №291 від 01 січня 2005 року в оренді в ТОВ Солонянський завод «Агрополімердеталь» (а.с.164-166 т.1), сторони були позбавлені можливості оформити між собою договір оренди земельної ділянки та домовились про оформлення довіреності, за якою позивач ОСОБА_2 передає ОСОБА_3, від імені якого перемовини вела ОСОБА_6, у користування належну йому земельну ділянку з правом передачі в оренду.

Крім того, 17 вересня 2009 року ОСОБА_2 видав на ім'я ОСОБА_3 довіреність, за якою, за попередньою домовленістю з представником за цією довіреністю уповноважив ОСОБА_3 бути його представником з усіма повноваженнями з питань користування належною йому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 23 грудня 2002 року земельною ділянкою площею 5,600 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, для чого надав йому право представляти його інтереси в будь-яких установах чи підприємствах, подавати від його імені заяви та інші документи, що стосуються виконання передбаченого в довіреності, укладати договори оренди, одержувати необхідні довідки, документи, належні йому за договором оренди гроші, розписуватись за нього, а також вчиняти інші дії, пов'язані з цією довіреністю, яка була укладена в письмовій формі та посвідчена секретарем Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області та зареєстрована в реєстрі за №15. Довіреність видана з правом передовіри строком на 10 років (а.с.10,170 т.1).

Підпис під даною довіреності виконано довірителем ОСОБА_2, що він підтвердив в судовому засіданні та не оспорювали інші учасники процесу.

Згідно статті 37 Закону України «Про нотаріат» в редакції, яка була чинною на період виникнення спірних правовідносин з урахуванням змін, внесених Закону N 1054-VI ( 1054-17 ) від 03.03.2009 року у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів щодо охорони спадкового майна; 2) посвідчують заповіти (крім секретних); 3) видають дублікати посвідчених ними документів; 4) засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; 5) засвідчують справжність підпису на документах.

Відповідно до стаття 40 цього Закону до нотаріально посвідчених довіреностей прирівнюються, зокрема, довіреності осіб, які проживають у населених пунктах, де немає нотаріусів, посвідчені уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреності на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування та розпорядження транспортними засобами, а вказані положення Закону кореспондуються з ч.3 ст.245 ЦК України, та свідчать про те, з дня набрання законної сили, внесених Закону N 1054-VI ( 1054-17 ) від 03.03.2009 року до зазначених законів змін, посадові особи місцевого самоврядування не мають права нотаріально посвідчувати довіреності, а вправі посвідчувати довіреності, прирівняні до нотаріально посвідчених, при цьому, виходячи зі змісту частини сьомої статті 40 вказаного вище Закону, посвідчення таких довіреностей має відбуватися з дотриманням вимог Закону України «Про нотаріат» та інших нормативно-правових актів, в тому числі: Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 №419 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06.07.2006 №940 (далі-Порядок), наказу Міністерства юстиції України від 31.10.2006 №83/5 «Про затвердження форм реєстру для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, посвідчувальних написів на них та зразків цих документів», в редакції, яка діяла на період виникнення спірних правовідносин.

Згідно до вимог пунктів 6,7,8 Порядку посадові особи встановлюють особу громадянина України - за паспортом громадянина України, що звернулася за посвідченням довіреності, та перевіряють її цивільну дієздатність. При посвідченні довіреностей посадові особи: 1) роз'яснюють фізичним особам, від імені яких посвідчуються довіреності, їх права і обов'язки, попереджають про наслідки їх посвідчення для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; 2) перевіряють відповідність посвідчуваних довіреностей вимогам закону та встановлюють дійсні наміри особи (правильне розуміння нею значення, умов правочину та його правових наслідків), що звернулася за посвідченням довіреності, до їх посвідчення, а також відсутність у неї будь-яких заперечень щодо кожної з умов правочину;3) попереджають про правові наслідки посвідчення довіреностей; 4) роз'яснюють порядок скасування довіреностей; 5) складають у разі потреби проекти довіреностей на усне прохання фізичних осіб. Обов'язковими реквізитами довіреності є: місце і дата її складення (підписання), прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання представника і особи, яку представляють, а в разі потреби - посади, які вони займають. Довіреності підписуються довірителем у присутності посадової особи. тексти довіреностей повинні бути написані зрозуміло і чітко; дати в тексті посвідчуваних довіреностей щонайменше один раз позначаються словами. У довіреностях прізвища, імена та по батькові фізичних осіб, а також місце їх проживання зазначаються повністю.

Відповідно до пункту 9 Порядку для посвідчення довіреностей посадовими особами на відповідних документах вчиняються посвідчувальні написи за формами, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 31.10.2006 №83/5 «Про затвердження форм реєстру для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, посвідчувальних написів на них та зразків цих документів», а згідно з пунктом 10 Порядку посвідчені довіреності реєструються посадовими особами в реєстрі для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, форма якого встановлена наказом Міністерства юстиції України від 31.10.2006 №83/5. Кожна довіреність реєструється під окремим порядковим номером який зазначається в посвідчувальному написі.

Відповідно до пункту 31 Порядку, довіреність посвідчується в одному примірнику. Посвідчена довіреність вручається особі, від імені якої вона посвідчена, або на прохання такої особи і за її рахунок надсилається за зазначеною нею адресою особі, на ім'я якої видана така довіреність. Водночас запис щодо посвідчених довіреностей вноситься у відповідний реєстр, форма якого наведена у додатку 1 наказу Міністерства юстиції України від 31.10.2006 №83/5 (у редакції наказу МЮУ від 11.12.2008 №2147/5) Форма №1 Реєстр для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що при посвідчені довіреності від імені позивача посадова особа органу місцевого самоврядування - секретар Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району ОСОБА_5 - по змісту, порядку реєстрації, вчинення посвідчувального напису, видачі довіреності та внесення її в реєстр діяла відповідно до вимог чинного законодавства, а саме ст.. 245 ЦК України, Закону України «Про нотаріат», Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою КМУ від 15.06.1994 №419 (у редакції постанови КМУ від 06.07.2006 №940), наказу Міністерства юстиції України від 31.10.2006 року №83/5 «Про затвердження форми реєстру для реєстрації заповітів та довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, посвідчу вальних написів на них та зразків цих документів», в редакції яка діяла на час спірних правовідносин.

Колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції що не можуть бути прийняті судом і доводи позивача про те, що довіреність не внесена до Єдиний реєстр довіреностей (а.с.11-13 т.1), оскільки згідно п.2.1 «Положення про Єдиний реєстр довіреностей», затвердженого наказом МЮУ від 28.12.2006 №111/5 обов'язковій реєстрації у Єдиному реєстрі підлягають довіреності (у тому числі їх дублікати), посвідчені в нотаріальному порядку, та довіреності на право розпорядження майном, посвідчені посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, а також відомості про припинення їх дії. Реєстратор Єдиного реєстру (далі - Реєстратор) - державні нотаріальні контори; державні нотаріальні архіви; приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з Адміністратором та мають доступ до Єдиного реєстру через інформаційну мережу Міністерства юстиції України, вносять записи до Єдиного реєстру про посвідчені довіреності (у тому числі їх дублікати), про припинення дії довіреностей, перевіряють дійсність довіреностей (їх дублікатів) за даними Єдиного реєстру та видають витяги з Єдиного реєстру, а також виконують інші функції, передбачені цим Положенням.

А згідно п. 2.2 «Положення про Єдиний реєстр довіреностей» реєстрація довіреностей (їх дублікатів), посвідчених посадовими, службовими особами, перерахованими в частині 3 статті 245 Цивільного кодексу України та пункту 4 частини другої статті 40 Закону України "Про нотаріат", а також відомості про припинення їх дії, здійснюється в Єдиному реєстрі за заявою довірителя про реєстрацію таких довіреностей. Заява про реєстрацію зазначених довіреностей надається реєстратору безпосередньо довірителем.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру довіреностей №29984387 від 06 листопада 2015 року довіреність від 17 вересня 2009 року довірителем ОСОБА_2 не була належним чином зареєстрована (а.с.11-13 т.1).

З урахуванням зазначеного, рішення Конституційного Суду України від 5 лютого 2004 року у справі N 1-5/2004 щодо тлумачення поняття «передача», суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_2 довіреність від 17 вересня 2009 року була видана не на розпорядження нерухомим майном, до якого згідно ст.181 ЦК України відноситься і земельна ділянка, а на здійснення від імені власника правомочності щодо передачі права володіння та користування нею, в тому числі і права укладення договорів оренди, який він відповідно до ч.3 ст.238 ЦК України у своїх інтересах укласти не міг, у зв'язку з чим вона за змістом та формою відповідає вимогам чинного на день її видачі та посвідчення посадовою особою місцевого самоврядування законодавства, а тому відсутні підстави вважати її нікчемною і як наслідок нікчемності відсутні підстави визнання недійсним укладеного в послідуючому на підставі одностороннього правочину договору оренди земельної ділянки.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що доводи апелянта про нікчемність одностороннього правочину - довіреності від 17 вересня 2009 року, виданої позивачем ОСОБА_9 та відповідно застосування наслідків нікчемного правочину, є необґрунтовані.

Щодо невідповідності договору оренди землі від 11 жовтня 2010 року вимогам чинного законодавства та укладання його всупереч інтересів позивача.

Статтею 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Положеннями частини 4 статті 124 Земельного кодексу України, в редакції, яка діяла на період виникнення спірних правовідносин, передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем, при цьому підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди.

Відповідно до статті 125 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренда землі», в редакції яка діяла на день видачі довіреності, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Так, саме 11 жовтня 2010 року відповідач ОСОБА_3, діючи як представник позивача ОСОБА_2 на підставі довіреності від 17 вересня 2009 року, укладав з ТОВ Завод пластмасових виробів «Супутник» договір оренди землі без номеру, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 5,600 га, яка знаходиться на території Сурсько-Михайлівської сільської ради і належить орендодавцю на підставі державного акта на право власності на землю серії НОМЕР_1 від 23 грудня 2002 року, п.9 якого передбачено, що договір укладено строком на 49 років (а.с.15-18,167-173 т.1).

Договір оренди землі від 11 жовтня 2010 року зареєстрований в відділі Держкомзему у Солонянському районі Дніпропетровської області за №0361 06 травня 2011 року (а.с.16,168 оборотна сторона т.1).

Як встановлено судом, про наявність зазначено вище договору оренди землі позивачеві стало відомо в 2013 році, а копію договору оренди землі він отримав в 2015 році.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною.

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, а відповідно до ст.27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Згідно статей 13,14 Закону України «Про оренду землі», в редакції чинній на день укладення спірного договору оренди землі, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Постанови Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року N 220 з послідуючими змінами було затверджено Типову форму договору оренди землі.

Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

Статтями 16,17,18 цього Закону встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставі цивільно-правового договору або в порядку спадкування. Передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації, при цьому строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років, а укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 11 лютого 2010 року «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» до 01 січня 2013 року державна реєстрація зокрема, договорів оренди земельних ділянок, проводиться територіальними органами земельних ресурсів.

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, а відповідно до ст.27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Як вбачається з тексту укладеного 11 жовтня 2010 року договору оренди (а.с.15-18,167-173 т.1) передбачено: в п.п.9-14 - розмір, види орендної плати, обчислення орендної плати з урахуванням індексів інфляції, порядок її сплати та відповідальність за несвоєчасну її сплату, в п.18 - передача земельної ділянки здійснюється без проекту її відведення, а п.20 -передача земельної ділянки орендарю здійснюється у тижневий строк після державної реєстрації за актом приймання передачі, а вказане свідчить, що умови договору оренди відповідають вимогам Закону України «Про оренду землі» та затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року N 220 з послідуючими змінами Типовій формі договору оренди землі, а доводи позивача, щодо невідповідності договору оренди в цій частині зазначеним положенням Закону зводяться до переоцінки його умов та їх суб'єктивному тлумаченню.

Тобто, за своєю сутністю та змістом спірний договір оренди землі від 11.10.2010 року повністю відповідає вимогам Закону України «Про оренду землі» в редакції чинній на момент його укладання, а також типовому договору оренди землі, що затверджений Постановою КМУ № 220 від 03.03.2004 року (зі змінами, які діяли на час укладання договору), про що свідчить його державна реєстрація у відділі Держкомзему у Солонянському районі Дніпропетровської області за № 0361 від 06.05.2011 року.

Щодо невідповідності спірного договору оренди землі від 11.10.2010 року вимогам ст..15 Закону України «Про оренду землі».

Так, колегія суддів погоджується з висновким суду першої інстанції, що наявність кадастрового номеру у договорі, як одна з істотних умов передбачених в редакції ст..15 Закону України «Про оренду землі», яка діяла на момент укладання договору оренди землі, не була визнана як істотна. Тобто, колегія суддів погоджується, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні доводи позивача про те, що в договорі оренди відсутній кадастровий номер земельної ділянки, оскільки така вимога не передбачена ст.15 Закону України «Про оренду землі», як істотна умова договору. Крім того, кадастровий номер земельної ділянки відсутній і у виданому на ім'я ОСОБА_2 23 грудня 2002 року Солонянською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області державному акті на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 (а.с.17,171 т.1), у той час, як згідно діючого законодавства, вчинити дії щодо встановлення земельній ділянці кадастрового номеру це обов'язок її власника, а не орендаря.

У судовому засіданні встановлено, що договір оренди земельної ділянки від 11 жовтня 2011 року дійсно не містить передбаченої ст.15 Закону України «Про оренду землі» такої істотної умови договору оренди, як умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, але у судовому засіданні позивачем не доведено, що відсутність даної істотної умови договору призвела до порушення його прав, як власника земельної ділянки, на що неодноразово вказував у правових висновках Верховний суд України при розгляді справ з аналогічних правовідносин (справа №60215 цс14 від 21.01.2015 року, №6-849цс15 від 09.12.2015 року, №6-233цс14 від 04.02.2015 року та інші), відповідно до яких визначено, що з урахуванням частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, частини першої статті 15 Цивільного кодексу України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси при цьому суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавця у зв'язку з відсутністю в договорі умов, передбачених статтею 15 указаного Закону, визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав чи інтересів цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Також, судом не було встановлено, щоб відповідач ТОВ «Завод пластмасових виробів «Супутник» вчиняв такі дії чи мав намір їх вчинити (а.с.177 т.1), а згідно п.19 договору передбачено, що право обміну земельної ділянки є у орендаря лише в разі наявності згоди орендодавця. Орендар має право лише передавати земельну ділянку в суборенду без зміни її цільового призначення і умов договору та відповідно до чинного законодавства, а відповідно до п.30 договору право орендаря на передачу у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки не передбачено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції встановлено, що позивачеві ОСОБА_10 з дня видачі довіреності, тобто з 17 вересня 2009 року достовірно було відомо про видачу ним на ім'я ОСОБА_3 одностороннього правочину, згідно якого він уповноважив останнього бути його представником з усіма необхідними повноваженнями з питань користування належної йому земельної ділянки, в тому числі з правом укладення договору оренди земельної ділянки, підписання договору та отримання орендної плати.

Як встановлено в судовому засіданні позивач отримав на перед орендну плату за десять років оренди належної йому на праві власності земельної ділянки, тобто в межах строку дії довіреності, що сам підтвердив судовому засіданні. Відповідач ОСОБА_3 в межах повноважень з довіреністю до 2015 року отримував орендну плату по укладеному 11 жовтня 2011 року договору оренди земельної ділянки, що підтверджується довідкою ТОВ ЗПВ «Супутник» (а.с.176 т.1) та листом Дніпропетровської об'єднаної податкової інспекції ГУ ДФС у Дніпропетровській області (а.с.52 т.2).

У подальшому позивачем ОСОБА_2 01 липня 2015 року було скасовано довіреність, що вбачається з його нотаріально посвідченої за реєстровим №1-1239 заяви (а.с.14 т.1) і з цього часу орендну плату отримує він як власник земельної ділянки, що також вбачається з зазначених вище документів: довідки ТОВ ЗПВ «Супутник» (а.с.176 т.1) та листа Дніпропетровської об'єднаної податкової інспекції ГУ ДФС у Дніпропетровській області (а.с.52 т.2).

Доводи апелянта щодо не визначеності у договорі умов індексації орендної плати та порядку її внесення спростовуються наступним. Так, фактично у п.п.10,11,12,13 Договору оренди землі визначено умови індексації індексації орендної плати та порядок її внесення, при цьому індексації орендної плати проводилась ТОВ СЗ «Супутник» щорічно, з урахуванням індексу інфляції, що підтверджено довідкою від 29.02.2016 року № 13 та довідкою від 22.02.2016 року №8 пор нарахування орендної плати ОСОБА_9 з 2011 по 2015 роки.

Доводи апелянта що умови і строки передачі земельної ділянки орендарю чітко не визначені спростовуються п.20 Договору, яким передбачені умови і строки передачі земельної ділянки, а саме, що передача земельної ділянки орендарю здійснюється у тижневий строк після реєстрації цього договору.

Доводи щодо відсутності акту визначення меж земельної ділянки в натурі на місцевості спростовуються доданою до договору оренди землі невід»ємною його частиною - копією державного акту на право приватної власності на землю у якому вказано кадастровий номер земельної ділянки, місце розташування та межі земельної ділянки, що і дозволяє її ідентифікувати та визначити її межі на місцевості.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Перед судом першої інстанції інших вимог, ніж ті що заявлені позивачем, з урахуванням уточнень, не заявлялось.

У відповідності до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, повноваження суду апеляційної інстанції на дослідження нових доказів є обмеженим.

У відповідності до правил ст.ст. 203, 204, 215 ЦК України, з урахуванням вищезазначеного, в межах заявлених позовних вимог та досліджених доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача з тих підстав, що позивачем не доведено наявність інших підстав для визнання договору оренди недійсним внаслідок його невідповідності вимогам Закону України «Про оренду землі», а тому відсутні визначені законом підстави для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмовити у задоволенні позовних вимог не за наслідками застосування строку позовної давності, а по суті позову, оскільки зазначене не суперечить вимогам чинного законодавства і судом першої інстанції вірно застосовані норми матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції, у оскаржуваній частині, залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді О.П.Варенко

А.Б.Калиновський