АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар Вівчарик Н.В.

за участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округ Паракуда Ірина Вікторівна та Першотравневий відділ державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, подану в її інтересах за довіреністю ОСОБА_2, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 січня 2016 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася в Першотравневий районний суд м. Чернівці з позовом до ПАТ «Дельта Банк», треті особи на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округ Паракуда І.В. та Першотравневий відділ ДВС Чернівецького міського управління юстиції, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню з причин відсутності прав у ПАТ «Дельта Банк» на звернення стягнення на предмет іпотеки та порушення нотаріусом вимог законодавства, що регулює порядок вчинення виконавчого напису, що виразилось у включенні до безспірної заборгованості за кредитним договором сум поза межами трьохрічного строку позовної давності.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 січня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, подану в її інтересах за довіреністю ОСОБА_2, просить вищезазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, а висновки суду про дотримання норм матеріального права при відступлені права вимоги та правильності визначення безспірної суми заборгованості помилковими. Зазначає, що

справа № 22-ц/794/497/16 р. Головуючий у І інстанції Галичанський О.І.

категорія: 81 Доповідач Лисак І.Н.

перехід права вимоги при зміні кредитора за основним договором не породжує автоматичне право вимоги за договором іпотеки, оскільки не було дотримано вимог статей 210 ч.1, 613, 639 ч.1 ЦК України та ч.3 ст.24 Закону України «Про іпотеку» в частині державної реєстрації відступлення права вимоги. Крім того, нотаріусом при включенні до розміру заборгованості сум поза трьохрічним терміном при відсутності належних документів щодо безспірності заборгованості, були порушені вимоги ст.253 ЦК України, ч.2 ст.87 та ч.1 ст.88 Закону України «Про нотаріат», пункти 3.1, 3.4, 3.5 Гл.16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

В запереченнях на апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як таке, що постановлене відповідно до норм процесуального права на підставі вірно застосованих норм матеріального права. Стверджує, що на час укладення іпотечного договору його державна реєстрація не вимагалася, а навіть недотримання цієї вимоги в момент заміни кредитора є наслідком дійсності договору без пріоритетного права нового іпотекодержателя на передане в іпотеку нерухоме майно. Крім того, позивач є лише майновим поручителем у боргових зобов'язаннях, тому правила застосування позовної давності за черговими платежами є відмінними від позовної давності до виконання всього зобов'язання, через що у нотаріуса не було підстав для відмови у вчиненні виконавчого напису.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

На підставі ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 58 ЦПК України).

В силу абз. 1 ч.1 ст. 60 ЦПК України та ч. 3 цієї норми кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст.303 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі як на незаконність оскаржуваного рішення та неправильні висновки суду в частині недотримання нотаріусом при вчиненні виконавчого напису вимог ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», ст. 1046 ЦК України, п.2 гл.3 розділу 3 Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою НБУ №337 від 14.08.2003 року, є безпідставиними, тому що не були предметом доводів вимог ні первинної позовної заяви (а.с.3-7), ні уточненої (а.с.92-99), отже не були предметом дослідження й судом першої інстанції висновків по ним не робилося, через що не може бути підставою перевірки законності рішення суду цим нормативним документам судом апеляційної інстанції.

Судом першої інстанції вірно встановленні обставини виникнення прав та обов'язків сторін на підставі кредитного договору № 1826-002/ФКВ-08 та іпотечного договору № 1826-002/Zфквіп-08 від 05.09.2008 року (а.с.8-14), що сторонами визнається та не оспорюється, а також спірних відносин щодо договору про передачу Активів та Кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку від 30.06.2010 року (а.с.56-62) та виконавчого напису приватного нотаріуса Паракуди І.В. (а.с.44-46).

На підставі частин 2, 5-6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12.05.2006 року, що діяла на момент укладення кредитного та іпотечного договорів, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Згідно ч.1 ст.4 цього Закону обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

Таким чином, відсутність державної реєстрації договору іпотеки не породжувало наслідки його недійсності, а лише мало наслідки втрати у іпотекодержателя пріоритету вимоги, що ніяким чином не порушує права іпотекодавця.

Згідно пунктів 1.7, 4.1-4.3 договору про передачу Активів та Кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку від 30.06.2010 року та акту приймання-передачі до нього (а.с.62), до Дельта Банку як нового кредитора перейшло право вимоги за Кредитними та Забезпечувальними Договорами, іпотеки тощо, що існували у попереднього кредитора (Укрпоромбанку) на момент переходу цих прав, що не суперечило п.1 ч.1 ст.512, ст.513-514, 516 ЦК України.

Посилання відповідача в запереченнях на позовну заяву та апеляційну скаргу на ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 16.03.2010 року, чинній на момент заміни кредитора згідно договору від 30.06.2010 року, коли права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав, є безпідставними, оскільки цей Закону набрав чинності 27.01.2005 року, тобто раніше від укладення договорів іпотеки та відступлення права вимоги, отже на вказані правовідносини ця норма не поширюється.

Відповідно до частин першої та третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення, у цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону (частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку»).

Нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 18 ЦК України).

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» та п.3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до пункту 283 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5, вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень.

Пунктом 286 Інструкції передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів.

Пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, передбачено, що для одержання виконавчого напису подаються оригінал нотаріально посвідченої угоди та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Тобто, вказаними приписами законодавства встановлено, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень Переліку, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року № 6-158цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Розмір заборгованості в сумі 1424415,82 грн., який 21.08.2013 року пропонувався для добровільного погашення, та повідомлення майновому поручителю про заміну кредитора (а.с.54), що підтверджується відправленням поштової кореспонденції того ж дня на її адресу (а.с.63-64), є аналогічним розміру заборгованості, за яким 26.09.2013 року вчинений виконавчий напис.

В силу ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Оскільки боржник ОСОБА_1 за договором майнової поруки після отримання вимог нового кредитора не заперечила щодо розміру заборгованості, у нотаріуса були підстави вважати про безспірність заборгованості.

Отже, отримавши разом із заявою на вчинення виконавчого напису зазначені в ній додатки (а.с.41-42) та при відсутності протягом тридцяти днів відомостей добровільного погашення заборгованості або висунення заперечень щодо її розміру чи заміни кредитора, у нотаріуса не було законних підстав для відмови у вчиненні виконавчого напису.

Посилання позивача як на незаконність виконавчого напису в частині порушення строків позовної давності при включенні до розміру заборгованості чергових сум поза трьохрічним строком спростовується умовами п.2.7 Основного договору, де визначений обов'язок позичальника сплачувати проценти по 20 число (включно) наступного місяця, та розрахунком заборгованості станом на 23 липня 2013 року. Таким чином, розмір заборгованості на час повідомлення майнового поручителя не включав у себе суми поза строком на право пред'явлення вимоги, а стосувався заборгованості, яка не була погашена у визначений договором строк до 20 липня того ж року. Включення цієї суми до виконавчого напису від 26.09.2013 року є виключно з причин дотримання нотаріусом спливу передбаченого вищевказаними актами тридцятиденного строку з часу повідомлення іпотекодавця, тобто є посвідченням наявної заборгованості станом на 23 липня 20103 року.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що сума заборгованості була безспірною, а нотаріусом при вчиненні виконавчого напису були дотриманні вимоги чинного законодавства є вірними.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 січня 2016 року підлягає залишенню без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану в її інтересах за довіреністю ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді