Ухвала

іменем україни

23 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Львіввугілля», третя особа - територіальна державна інспекція у Львівській області, про визнання дій протиправними та стягнення моральної шкоди,за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому просив визнати неправомірними дії державного підприємства «Львіввугілля» (далі - ДП «Львіввугілля») щодо неприйняття його на роботу на підприємство (неукладення з ним трудового договору) після подання відповідних заяв від 22 та 26 листопада 2013 року, зобов'язати відповідача вирішити питання про його працевлаштування відповідно до вимог закону та стягнути з ДП «Львіввугілля» на його користь 100 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, спричиненої протиправною поведінкою щодо нього у зв'язку з безпідставною відмовою у працевлаштуванні та приниженням честі, гідності і ділової репутації.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що до 22 червня 2010 року він працював електрослюсарем підземним 4 розряду дільниці стаціонарних установок (далі - ДСУ) з повним робочим днем на відокремленому підрозділі «Шахта«Лісова» (далі - ВП «Шахта «Лісова») ДП «Львіввугілля», що в Сокальському районі Львівської області. Після цього і до теперішнього часу на підприємствах ДП «Львіввугілля» не працював, так як його умисно не приймають на роботу. У червні 2013 року він вирішив знову влаштуватись на роботу на будь-яке із підприємств ДП «Львіввугілля», в тому числі у його структурний підрозділ ВП «Шахта«Лісова», де працював до 2010 року. У червні 2013 року він неодноразово звертався до директора ВП «Шахта «Лісова» з питаннь щодо працевлаштування, однак останній необґрунтовано відмовив йому у прийнятті на роботу, чим порушив його конституційне немайнове право на працю.

Зазначав, що, незважаючи на зареєстровані заяви про прийом на роботу у ДП «Львіввугілля» та до «Шахти «Лісова», на роботу його не приймають, у той час як приймають інших із такою ж професією (кваліфікацією), що є свідченням необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу.

Враховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 31 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судами установлено, що ОСОБА_3 працював на ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» з 12 листопада 2004 року по 22 червня 2010 року та був звільнений з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Згідно з протоколом від 22 червня 2010 року засідання профспілки працівників вугільної промисловості ВП «Шахта «Лісова» про розгляд подання адміністрації шахти від 08 червня 2010 року № 265 щодо надання згоди на звільнення електрослюсаря підземного ДСУ ОСОБА_3 було враховано його особисту та професійну характеристику.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 03 листопада 2010 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову до ДП «Львіввугілля», шахти «Лісова» про поновлення на роботі, скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди.

22 листопада 2013 року позивач звертався до директора ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» із заявою про прийняття на роботу.

На заяву позивача від 22 листопада 2013 року директор ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» надав відповідь від 28 листопада 2013 року про неможливість працевлаштування (а. с. 26).

Про відсутність вакансій посад гірника підземного або електрослюсаря підземного листом від 24 грудня 2013 року позивач проінформований Львівським обласним центром зайнятості (а. с. 28).

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що керівник ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» обґрунтовано відмовив у прийнятті на роботу позивача, врахувавши його ділові якості.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що позивач вже працював на ВП «Шахта «Лісова», однак був звільнений із роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна.

У ст. 43 Конституції України зазначається, що кожен має право на працю, а це включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності тощо. Зазначені гарантії збігаються з гарантіями, викладеними в ст. 5-1 КЗпП України, в якій проголошена гарантія правового захисту від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу.

Стаття 22 КЗпП України передбачає наявність двох окремих складів правопорушень трудового законодавства при відмові у прийнятті на роботу: необґрунтована відмова у прийнятті на роботу і відмова у прийнятті на роботу за ознаками дискримінації особи у випадках, як прямо передбачених у ч. 2 ст. 22 КЗпП, так і в інших нормах трудового права.

Обов'язку однієї сторони завжди кореспондує право іншої сторони. Таким чином, заборона необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу кореспондується з обов'язком роботодавця укласти такий договір.

Матеріалами справи встановлено і позивач цього не заперечує, що він не належить до осіб, з якими відповідач зобов'язаний був укласти трудовий договір (запрошення на роботу в порядку переведення, молоді спеціалісти, котрих в установленому порядку направлено на роботу в дану організацію, тощо).

Відповідно до положень ст. 21 КЗпП України укладення трудового договору, як і будь-якої іншої двосторонньої угоди, потребує згоди не тільки працівника, а й власника або уповноваженого ним органу. Зазначеним забезпечується оптимальне узгодження інтересів роботодавця і особи, яка бажає укласти трудовий договір, інакше керівник роботодавця буде позбавлений можливості в повному обсязі виконувати свої функціональні обов'язки щодо підбору та розміщення кадрів і нести відповідальність за той обсяг роботи, за який він відповідає за законом.

Крім того, у своїх відповідях на заяви позивача відповідач вказував, що у зв'язку із складним фінансово-економічним станом ДП «Львіввугілля» і переведенням працівників шахти «Зарічна» на інші шахти працевлаштувати ОСОБА_3 ДП «Львіввугілля» не має можливості (а. с. 25).

На заяву позивача від 22 листопада 2013 року директор Відокремленого підрозділу Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» надав відповідь від 28 листопада 2013 року про неможливість працевлаштування (а. с. 26).

На заяву ОСОБА_3 щодо працевлаштування ДП «Львіввугілля» повідомило, що, враховуючи факт звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України, він не підпадає під категорію працівників, що мають переважне право на повторне працевлаштування (а. с. 27).

Незважаючи на вищевикладене, відповідач не надав доказів того, що позивач не відповідає вимогам, які пред'являються до осіб, що претендують на посаду гірника підземного або електрослюсаря підземного. Посадові інструкції суд не витребував та не перевірив.

Також суд не врахував того, що за період із червня 2013 року до 2015 року на відокремлені підрозділи було прийнято робітників за професією «підземний електрослюсар» - 582 чол., у тому числі на ВП «Шахта «Лісова» - 92 чол.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав відповідної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам та не врахував, що можливість працевлаштування залежить у першу чергу від наявності необхідної кваліфікації та вільних робочих місць.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик