У Х В А Л А

14 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Охрімчук Л.І., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про стягнення майнової шкоди,

встановила:

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 17 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 1 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 грудня 2015 року ОСОБА_4 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення у справі та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 908, 1166 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із відсутності підстав для стягнення з ОСОБА_5 шкоди, завданої позивачу внаслідок пожежі транспортного засобу, оскільки не надано позивачем жодних доказів, що могли б підтвердити протиправну поведінку відповідачки, а посилання в апеляційній скарзі на укладення договору перевозки не підтверджено будь-якими доказами.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 вересня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суд не надав належної оцінки доказам та не визначився з особою, відповідальною за шкоду, фактично поклавши лише на позивача обов'язок доведення наявності вини відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди; не навів мотивів та обставини, із огляду на які вважав спростованою презумпцію вини заподіювача шкоди, при цьому обґрунтував відмову в задоволенні позову лише неможливістю здобути докази, які підтверджують вину відповідача.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з вини ОСОБА_7 сталася ДТП, який керував транспортним засобом ОСОБА_6 під час виконання відповідачем домовленості щодо перевезення вантажу, а тому ОСОБА_6 обґрунтовано звернувся до суду з позовом про відшкодування всіх завданих йому збитків.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року та від 22 квітня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди. Сам по собі факт не притягнення винної особи до адміністративної відповідальності чи відсутності вироку у кримінальній справі не може бути підставою для звільнення цієї особи від цивільної відповідальності, оскільки кримінальна та цивільно-правова відповідальність є різними за умовами, наслідками та не є взаємопов'язаними.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що поза увагою апеляційного суду залишилося те, що відповідно до рапорту працівника міліції та постанови про закриття кримінального провадження встановлено, що саме відповідач, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, з хуліганських спонукань пошкодив автомобіль позивача, розмір шкоди підтверджується наданим розрахунком на ремонт пошкодженого автомобіля, а тому суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що позивачем було доведено належними та допустимими доказами наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 3 грудня 2014 року суд виходив із того, що законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про стягнення майнової шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема