АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Максюта Ж.І., Макарова М.О.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення страхового відшкодування, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» (далі ПрАТ СК «Інгосстрах») про стягнення страхового відшкодування, мотивуючи тим, що 13 листопада 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків №DN10NS-15AD1VY на строк до 13 листопада 2016 року.

Вказував, що страхова сума за даним договором становить 125.000 грн.

Зазначав, що 26 листопада 2015 року він отримав побутову травму лівого ока, в результаті якої відбулось погіршення зору, у звязку з чим 27 листопада 2015 року звернувся до ПрАТ СК «Інгосстрах» із відповідними документами з проханням провести відповідні виплати, однак отримав відповідь про необхідність проведення лікування і тільки після цього звертатися до відповідача.

Посилаючись на те, що 06 травня 2016 року повторно звернувся до відповідача з письмовою заявою щодо виплати страхового відшкодування, на яку отримав відповідь про прийняте 27 листопада 2015 року рішення про відмову у її виплаті, тому просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з ПрАТ СК «Інгосстрах» страхове відшкодування в розмірі 3.750 грн., пеню за прострочення сплати страхового відшкодування в розмірі 7.312 грн.50 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 13 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ПрАТ СК «Інгосстрах» було укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків №DN10NS-15AD1VY.

Відповідно до п.6.1. Договору, нещасним випадком за цим договором слід вважати раптову, випадкову, короткочасну, незалежну від волі застрахованої особи подію, що фактично відбулась і внаслідок якої настав розлад здоров'я застрахованої особи або її смерть. Захворювання, у тому числі раптові та професійні, не відносяться до нещасних випадків.

Страхувальник зобов'язаний для вирішення питання про здійснення страхової виплати надати Страховику документи, зазначені у п.3.3. Умов страхування (п.п.1.2.6. Умов страхування).

Згідно п.3.3. Умов страхування до заяви про страхову виплату повинні додаватися такі документи, залежно від страхового випадку: договір; документи, що підтверджують факт настання страхового випадку (медична картка, виписка з історії хвороби, листок непрацездатності, довідка медичного закладу, рентгензнімки); копії ІПН та документа, що посвідчує особу одержувача страхової виплати.

Медична довідка (або довідки) повинна містити в собі: ПІБ пацієнта, точний діагноз, дату звернення за медичною допомогою, тривалість лікування, підписана відповідальною особою та завірена печаткою медичного закладу.

Відповідно до п.4.1. Умов, підставою для відмови Страховика у здійсненні страхової виплати є, зокрема, подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про обєкт страхування або факт настання страхового випадку (п.п.4.1.3.), ненадання страхувальником (застрахованою особою) документів згідно п.3.3. Умов страхування або надання документів (медичних довідок), що не відповідають вимогам п.п.3.3.1,3.3.2 Умов страхування (а.с.6).

27 листопада 2015 року позивач звернувся до ПрАТ СК «Інгосстрах» задля повідомлення про страховий випадок, що стався 26 листопада 205 року, а саме удар парасолькою лівого ока через сильний дощ та вітер та надав довідку Дніпропетровської міської поліклініки №4 від 27 листопада 2015 року із зазначенням діагнозу: «начальная катаракта обоих глаз, ВМП ОИ, деструкция стекловидного тела обоих глаз» (а.с.36).

27 листопада 2015 року відповідачем був складений відповідний страховий акт, яким, на підставі п.п.6.1.2., 6.2. Договору страхування та п.п.4.1.5. Умов страхування, ОСОБА_2 у виплаті страхового відшкодування відмовлено (а.с.37).

06 травня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до ПрАТ СК «Інгосстрах» з заявою щодо виплати страхової виплати у звязку з настанням страхового випадку, на що останній не змінив свого рішення стосовно відмови у виплаті страхового відшкодування, оскільки жодними медичними документами так і не було встановлено причинно-наслідкового звязку між отриманою 26 листопада 2015 року травмою та встановленим діагнозом (а.с.13,14).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами причинно-наслідкового звязку між отриманою ним 26 листопада 2015 року травмою та встановленим діагнозом та не довів настання страхового випадку, а отже відповідач у відповідності до умов укладеного між ними договору добровільно страхування від нещасних випадків відмовив у виплаті страхового відшкодування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката) (ст.990 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України "Про страхування" страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком (ч.1 ст.25 Закону України «Про страхування»).

Отже обов'язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику виникає у разі, якщо такий страховий випадок прямо передбачений умовами договору страхування.

Якщо ж подія, що настала, не може бути кваліфікована як страховий випадок відповідно до вимог договору страхування або закону, обов'язок у страховика здійснити страхову виплату не виникає.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обовязковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Предметом доказування у даному спорі є факт настання страхового випадку у відповідності до умов укладеного сторонами договору добровільного страхування від нещасних випадків та як наслідок здійснення виплати страхового відшкодування.

Під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України).

За способом утворення докази поділяються на первинні (відомості про факти одержують із першоджерела - з оригіналу документа, від свідка-очевидця і т.п.) і похідні (відомості про факти одержують із джерела, що відтворює інший доказ, - з копії документа).

За відношенням до шуканого факту докази поділяються на прямі (прямо вказують на наявність або відсутність шуканого факту) і непрямі (дозволяють зробити припускаємий висновок про шуканий факт).

Позивачем не було надано суду жодних доказів стосовно настання саме страхового випадку.

В матеріалах справи міститься, надана позивачем ПрАТ СК «Інгосстрах» довідка Дніпропетровської міської поліклініки №4 від 27 листопада 2015 року із зазначенням діагнозу: «начальная катаракта обоих глаз, ВМП ОИ, деструкция стекловидного тела обоих глаз» (а.с.36).

Інші медичні довідки, які знаходяться в матеріалах справи, складені виключно за слів самого позивача (а.с.7-12).

Також колегія суддів звертає увагу на той факт, що медичні довідки складалися майже через півроку після події та вони не відповідають вимогам та не містять у собі усі реквізити, такі як: ПІБ пацієнта, точний діагноз, дата звернення за медичною допомогою, тривалість лікування (а.с.7,8,10).

За відсутністю належних і допустимих доказів, суд обґрунтовано дійшов правильного висновку про безпідставність заявлених позивачем вимог, керуючись названими нормами закону.

Таким чином доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги надані ним докази та не повно дослідив обставини справи є хибними.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Максюта Ж.І.

ОСОБА_3