У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Кадєтової О.В., Карпенко С.О., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, Управління Держземагентства в Бориспільському районі Київської області, Реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, скасування державної реєстрації земельної ділянки, зобов'язання вчинити дії та за зустрічним позовом ОСОБА_10, ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про скасування державної реєстрації земельної ділянки; за позовом Громадської організації садівницького товариства «Святище-2» до Відкритого акціонерного товариства «Домобудівний комбінат ім. М.В. Співака», Товариства з обмеженою відповідальністю «Тампер», ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, Бориспільської районної державної адміністрації, Управління земельних ресурсів у Бориспільському районі Київської області, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Бориспільського міського управління юстиції у Київській області, Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області про визнання актів та правочинів недійсними та витребування землі, за касаційними скаргами представника ОСОБА_6 - ОСОБА_18 - та Громадської організації садівницького товариства «Святище-2» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 30 червня 2015 року

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернулась до суду з указаним позовом, який обґрунтовує тим, що в її власності перебуває земельна ділянка площею 0,3329 га, розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. Вказує, що її земельна ділянка знаходиться між земельними ділянками, які належать на праві власності відповідачам: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_12 (з боку річки Дніпро), та земельними ділянками, які належать відповідачам: ОСОБА_7 та ОСОБА_11, що підтверджується ситуативною схемою, наданою ТОВ «Землевпорядний інститут». У травні 2014 року після отримання земельної ділянки у власність позивачу стало відомо про неможливість доступу до земельної ділянки та доступу до узбережжя річки Дніпро, оскільки відповідачами: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 йому було відмовлено в можливості доступу до її земельної ділянки.

Зазначила також про те, що їй стало відомо, що до складу земель, наданих у власність відповідачам 1-6, що перешкоджають в доступі до земельної ділянки та річки Дніпро, входять землі водного фонду та землі загального користування (дорога), тому позивач вважає дії відповідачів 1-6 такими, що порушують її право на здійснення загального використання природних ресурсів, яке гарантується Конституцією України.

Ухвалою суду в якості відповідачів у справу було залучено Громадську організацію садівницького товариства «Святище-2» (далі - ГО СТ «Святище-2»), Відкрите акціонерне товариство «Домобудівний комбінат ім. М.В. Співака», Товариство з обмеженою відповідальністю «Тампер», ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 та Бориспільську районну державну адміністрацію.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просить визнати недійсною державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі вищевказаних земельних ділянок, зобов'язати Управління Держземагентства в Бориспільському районі Київської області скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі вказаних земельних ділянок, визнати недійсною державну реєстрацію права власності на земельні ділянки, зобов'язати Реєстраційну службу Бориспільського міськрайонного управління юстиції скасувати державну реєстрацію права власності на земельні ділянки та усунути перешкоди в користуванні ними, шляхом повернення земельних ділянок в державну власність (т. 1, а. с. 47-48, а. с. 231-233).

ОСОБА_10, ОСОБА_7 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 про скасування державної реєстрації земельної ділянки позивача та виключення з Державного земельного кадастру її земельної ділянки. В обґрунтування своїх заперечень та зустрічного позову він посилається на те, що земельна ділянка позивача межує із земельними ділянками, які належать відповідачам: ОСОБА_10 та ОСОБА_7, проте жодного погодження останнім меж земельної ділянки не проводилось. Окрім того, вказує, що до земельної ділянки, яка була надана ОСОБА_6 із земель садового товариства «Святище-2», включено також землі загального користування, однак за вимогами чинного законодавства ці землі не можуть перебувати у приватній власності (т. 1, а. с. 38-37).

ГО СТ «Святище-2» також звернулася із зустрічним позовом про визнання актів та правочинів недійсними і витребування землі, в якому зазначав, що від спірної земельної ділянки товариства не відмовлялося, вказана земельна ділянка в нього не вилучалася, та право на спірну земельну ділянку має лише ГО СТ «Святище-2» (т. 1, а. с. 121-130).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2015 року в задоволені позову ОСОБА_6 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_10 та ОСОБА_7 задоволено.

Скасовано державну реєстрацію та виключено з Державного земельного кадастру земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1.

Зустрічний позов ГО СТ «Святище-2» задоволено частково.

Визнано нечинним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12 травня 2014 року серії НОМЕР_2, що видане на ім'я ОСОБА_6

Витребувано з володіння ОСОБА_6 земельну ділянку з кадастровим № НОМЕР_1, площею 0,3329 га. та передано її ГО СТ «Святище-2».

Скасовано державу реєстрацію права власності ОСОБА_6 на земельну ділянку з кадастровим № НОМЕР_1, площею 0,3329 га.

Зобов'язано Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Бориспільського міського управління юстиції у Київській області вилучити з державного реєстру записи про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на земельну ділянку з кадастровим № НОМЕР_1, площею 0,3329 га.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 30 червня 2015 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2015 року залишено без змін.

У касаційних скаргах представник ОСОБА_6 - ОСОБА_18 - та ГО СТ «Святище-2» порушують питання про скасування оскаржуваних рішень судів із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що у власності ОСОБА_6 перебуває земельна ділянка площею 0,3329 га, розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 12 травня 2014 року.

Вказана земельна ділянка межує із земельними ділянками відповідачів: ОСОБА_10 та ОСОБА_7, що вбачається із ситуаційної схеми розміщення земельних ділянок в урочищі «Млиново» Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

Згідно із копією державного акта на право постійного користування та викопіювання з Генерального плану забудови ГО СТ «Святище-2» земельна ділянка ОСОБА_6 виділена із земель СТ «Святище -2». При цьому, під час виділення, у земельну ділянку ОСОБА_6 було включено землі загального користування (дорогу) Гнідинської сільської ради, які відповідно до чинного законодавства не можуть перебувати у приватній власності.

Про відведення земель загального користування свідчить також копія державного акта серії НОМЕР_3, виданого на ім'я ОСОБА_7, відповідно до якого межа від літер А до Б є землями загального користування.

Земельна ділянка ОСОБА_7 межує із земельною ділянкою ОСОБА_6, проте жодного погодження меж із ОСОБА_7 не проводилось, хоча такий обов'язок власника сусідньої земельної ділянки передбачений ст. 106 ЗК України.

Відомості про розроблення проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги та водоохоронної зони на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області в управлінні Держземагентства у Бориспільському районі Київської області відсутні.

У користуванні ВАТ «Домобудівний комбінат № 1 імені М.В. Співака» перебуває земельна ділянка площею 6,3 га, розташована в урочищі «Млиново» на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

Відкрите акціонерне товариство «Домобудівний комбінат № 1 імені М.В. Співака» є власником бази відпочинку та оздоровлення «Либідь», що розташовується на цій земельній ділянці, підтвердженням чого є копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 травня 2005 року № 729.

З метою розширення бази відпочинку та оздоровлення 11 лютого 2010 року ВАТ «Домобудівний комбінат № 1 імені М.В. Співака» уклав з Бориспільською районною державною адміністрацією договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого Бориспільська РДА передала позивачу в довгострокову оренду на 49 років земельну ділянку площею 1,9039 га з кадастровим номером НОМЕР_4, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

Вказана земельна ділянка виділена ВАТ «Домобудівний комбінат № 1 імені М.В. Співака» під розширення зазначеної бази відпочинку.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2011 року та постановою Київського апеляційного господарського суду від 15 липня 2011 року, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 15 листопада 2011 року, встановлено факт чинності державного акта на право постійного користування ВАТ «ДБК № 1 імені М.В. Співака» земельною ділянкою площею 6,3 га від 15 квітня 1991 року, а його право на постійне користування земельною ділянкою, наданою йому на підставі державного акта від 15 квітня 1991 року, підтверджується в самих рішеннях судів, які вказали, що фактично у ВАТ «ДБК № 1 імені М.В. Співака» є право на постійне користування земельною ділянкою, але воно ним не реалізоване.

Відповідно до листа Бориспільської районної державної адміністрації Київської області від 05 січня 2015 року запитувана судом інформація щодо копій розпоряджень відсутня.

Також відповідно до листа приватного нотаріуса ДудкиО.С. договір купівлі-продажу земельної ділянки від 20 серпня 2012 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_16 нотаріально не посвідчувався (а. с. 164).

Окрім того, згідно з листом Виконавчого комітету Гнідинської сільської ради Бориспільського району рішення від 18 листопада 2009 року № 3472 відносно надання у власність ОСОБА_15 земельної ділянки у матеріалах засідань сесії сільської ради та її виконавчого комітету відсутнє.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не було доведено в порядку ст. 60 ЦПК України обставин, на які вона посилалась як на підставу задоволення її вимог, а саме: що земельні ділянки відповідачів (фізичних осіб) належать до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, та, що вказані земельні ділянки знаходяться в межах захисної смуги та водоохоронної смуги.

Оскільки надання у власність ОСОБА_6 земельної ділянки відбулося з порушенням чинного законодавства, що позбавило позивачів за зустрічним позовом (ОСОБА_10 та ОСОБА_7) можливості користуватися належними їм земельними ділянкам та землями загального користування, тому суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про задоволення вимог за вказаним зустрічним позовом.

Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ГО СТ «Святище-2», суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірну земельну ділянку в порушення норм закону не було вилучено у СТ «Святище-2» перед тим, як вирішувалось питання про надання її іншим особам. В іншій частині зустрічних вимог було відмовлено з підстав недоведеності.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна.

Право власності на земельну ділянку набувається з підстав, визначених Земельним кодексом України, а саме: за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону із земель державної або комунальної власності (ч. 1 ст. 116 ЗК України); у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи (ч. 1 ст. 120 ЗК України); на підставі цивільно-правових угод.

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (ч. 1 ст. 125 ЗК України). А після внесення змін до цієї статті Законом України від 05 березня 2009 року № 1066-VI право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України).

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 126 ЗК України в редакції Закону від 05 березня 2009 року № 1066-VI; із змінами, внесеними згідно із Законами від 16 червня 2011 року № 3521-VI, від 05 липня 2012 року № 5059-VI; в редакції Закону від 07 липня 2011 року № 3613-VI).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV систему органів державної реєстрації прав складають центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, створена при ньому державна госпрозрахункова юридична особа з консолідованим балансом (центр державного земельного кадастру) та її відділення на місцях, які є місцевими органами державної реєстрації прав.

Підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, в тому числі є: державний акт про право власності на земельну ділянку; нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, довічного утримання, дарування, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна; договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на біржі в установленому порядку; нотаріально посвідчений договір про поділ, перерозподіл, об'єднання нерухомого майна; свідоцтво про право на спадщину; свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя; свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів; інші акти органів державної влади або органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (ст. 19 цього Закону).

Дія та бездіяльність державного реєстратора прав можуть бути оскаржені до керівництва органів державної реєстрації прав та (або) в судовому порядку (ст. 30 цього Закону).

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Звертаючись до суду за захистом свого порушеного права власника земельної ділянки, позивач ОСОБА_6 просила захистити її порушене відповідачами право на доступ та користування її земельною ділянкою та на доступ до узбережжя річки Дніпро, посилаючись на те, що земельні ділянки були надані відповідачам з порушенням вимог земельного та водного законодавства.

Вирішуючи питання про законність набуття відповідачами: ОСОБА_10 та ОСОБА_7 права власності на земельні ділянки та здійснення його державної реєстрації, суди не врахували, що право власності на земельну ділянку набувається з підстав, визначених ЗК України, державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на земельну ділянку, а вирішення питання про правомірність державної реєстрації права власності на земельну ділянку безпосередньо залежить від законності підстав набуття такого права.

При цьому суди не встановили: час та підстави набуття відповідачами: ОСОБА_10 та ОСОБА_7 права власності на земельні ділянки та без оспорення конкретних підстав набуття (рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування, цивільно-правової угоди тощо) і без встановлення законодавства, яке було чинним на той час, передчасно здійснили оцінку правомірності такого набуття та державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Залежно від часу набуття позивачем ОСОБА_6 та відповідачами: ОСОБА_10, ОСОБА_7 права власності на земельні ділянки суди також не встановили: наявність права позивача на момент набуття відповідачами права власності на земельні ділянки та можливість його порушення відповідачами.

Разом з тим суди виходили із відсутності відомостей про розроблення проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги та водоохоронної зони на території Гнідинської сільської ради Бориспільського ради Київської області.

Прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». Тобто сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, суперечить нормам ст. ст. 59, 83, 84 ЗК України.

За таких обставин суди дійшли передчасного висновку щодо правового режиму спірних земельних ділянок, виходячи лише із відсутності проектної документації без врахування їх фактичного розташування.

Вирішуючи питання про захист порушеного права власника на користування земельною ділянкою за зустрічним позовом ОСОБА_10, ОСОБА_7 та зустрічним позовом ГО СТ «Святище-2» до ОСОБА_6, суди не врахували, що право власності на земельну ділянку набувається з підстав, визначених ЗК України, а державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на земельну ділянку, а вирішення питання про правомірність державної реєстрації права власності на земельну ділянку безпосередньо залежить від законності підстав набуття такого права.

При цьому суди не встановили: підстави набуття права власності ОСОБА_6 на земельну ділянку та без оспорення конкретної підстави набуття (рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування, цивільно-правової угоди тощо), передчасно здійснили оцінку правомірності такого набуття та правомірності державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Разом з тим, вирішуючи питання про захист порушеного права власника на користування земельною ділянкою за первісним позовом ОСОБА_6, зустрічним позовом ОСОБА_10, ОСОБА_7 та зустрічним позовом ГО СТ «Святище-2» до ОСОБА_6, суди не з'ясували чи: підлягає порушене право користування земельною ділянкою та на доступ до неї, до узбережжя річки Дніпро та до земель загального користування, з урахуванням ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України, захисту саме в обраний ними спосіб - шляхом скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації права на земельну ділянку, визнання нечинним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, вилучення з державного реєстру записів про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ГО СТ «Святище-2» до ВАТ «Домобудівний комбінат ім. М.В. Співака», ТОВ «Тампер», ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, Бориспільської районної державної адміністрації, Управління земельних ресурсів у Бориспільському районі Київської області, Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Бориспільського міського управління юстиції у Київській області, Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області про визнання актів та правочинів недійсними та витребування землі, суд першої інстанції не здійснив належної оцінки доказів, наданих ГО СТ «Святище-2», не відобразив у рішенні мотивів прийняття та відхилення того чи іншого доказу, рішення про відмову у задоволенні позову жодним чином не вмотивував.

Разом із тим на порушення ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК України апеляційний суд, відхиляючи апеляційну скаргу ГО СТ «Святище-2», узагалі не перевірив як доводів апеляційної скарги, так і законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції; не навів ніяких мотивів ухваленого ним судового рішення та обставин, які б спростовували доводи скарги.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Згідно із ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Як роз'яснено в абзаці 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за ч. ч. 1 і 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України (ст. 17) або ГПК України (ст. ст. 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 п. 15 вказаної постанови роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-745цс15.

Враховуючи викладене, у справі, яка переглядається, суди не з'ясували чи підлягають розгляду в порядку цивільної юрисдикції: позовні вимоги ГО СТ «Святище-2» до Відкритого акціонерного товариства «Домобудівний комбінат ім. М.В. Співака», Товариства з обмеженою відповідальністю «Тампер» та вимоги як за первісним позовом ОСОБА_6, зустрічним позовом ОСОБА_10, ОСОБА_7 так і за зустрічним позовом ГО СТ «Святище-2» до Управління Держземагентства в Бориспільському районі Київської області, Реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції.

Допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими, у зв'язку з чим вони підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

За таких обставин оскаржувані рішення підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_18 - та Громадської організації садівницького товариства «Святище-2» задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 30 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчука