АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1835/16 Справа № 187/330/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Іщенко І. М. Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Шульгівська сільська рада Петриківського району Дніпропетровської області, про усунення перешкод в користуванні та встановлення меж земельних ділянок та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Шульгівська сільська рада Петриківського району Дніпропетровської області, про усуненні перешкод в здійсненні права приватної власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, посилаючись на те, що з 24.05.2011 року на підставі договору купівлі-продажу вона стала власником житлового будинку по АДРЕСА_1, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,25 га, і до неї перейшло право користування цією землею. Відповідачка ОСОБА_3 змістила межу земельної ділянки в її сторону, що порушило її права та інтереси, після чого вона звернулась до Шульгівської сільської ради і їй було рекомендовано розпочати виготовлення технічної документації на її земельну ділянку. Рішенням Шульгівської сільської ради від 14.11.2013 р їй, позивачці, було надано дозвіл на розробку технічної документації щодо встановлення меж земельних ділянок загальною площею 0,60 га, із яких 0,25 га для обслуговування житлового будинку і 0,35 га для ведення особистого господарства. На її замовлення фізична особа-підприємець ОСОБА_4 виготовив технічну документацію, але відповідачка відмовилась підписувати акт відновлення меж земельних ділянок і вести будь-які переговори щодо врегулювання конфлікту. В грудні 2014 року, уточнивши позовні вимоги, позивачка вказала що між її будинком по АДРЕСА_1 та будинком відповідачки по АДРЕСА_2 розташований проїзд, який відноситься до земель загального користування Шульгівської сільради. Однак весною 2013 року відповідачка встановила огорожу з металевої сітки на відстані 1,4 м від її, позивачки, земельної ділянки, що перешкоджає позивачці користуватись проїздом, обробляти город, збирати плоди із садового дерева і не дає можливості узгодити межі земельної ділянки. Тому, згідно уточнених позовних вимог, позивачка просила суд зобов'язати ОСОБА_3 не чинити їй перешкод в користуванні проїздом, який знаходиться між земельними ділянками НОМЕР_1 та № АДРЕСА_2; зобов'язати ОСОБА_3 демонтувати огорожу із металевої сітки, витребувати із незаконного володіння відповідачки частину земельної ділянки яка належить ОСОБА_2 та перенести вказану огорожу за межі проїзду; встановити в натурі межі земельних ділянок площею 0,25 та 0,35 га по АДРЕСА_1, які знаходяться в її, позивачки, користуванні; зобов'язати Шульгівську сільраду Петриківського району затвердити технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,35 га для ведення особистого селянського господарства; стягнути із ОСОБА_3 на її, позивачки, користь судові витрати в розмірі 243,60 грн. і 3700,0 грн.

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_2 із зустрічним позовом в якому вказала, що їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю належить земельна ділянка площею 0,6597 га розташована по АДРЕСА_2. ОСОБА_2 створює їй, позивачці за зустрічним позовом, перешкоди в користуванні вказаною земельною ділянкою, безпідставно вимагає змістити суміжну межу на відстань 3,5 метра, відмовляється підписати акт відновлення меж земельної ділянки в натурі по АДРЕСА_2. Тому просила суд усунути перешкоди в здійсненні права приватної власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_2, шляхом зобов'язання ОСОБА_2 підписати акт встановлення (відновлення) меж даної земельної ділянки та прийому-передачі межових знаків на зберігання.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимогах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та встановлення меж земельних ділянок та зустрічних позовних вимогах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права приватної власності на земельну ділянку - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, в зв'язку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового про задоволення її позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 09 липня 2002 року ОСОБА_5 подарувала відповідачці ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,6597 га, яка розташована в АДРЕСА_2 для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства; викладене стверджується копією укладеного у письмовій нотаріальній формі договору дарування на а.с. 92 у т. 1.

25 лютого 2003 року ОСОБА_3 отримала державний акт на право приватної власності на вказану вище земельну ділянку площею 0,6597 га (а.с. 93 - 98, т. 1) по АДРЕСА_2.

Суду також надано акт від 10.12.1998 року встановлення в натурі меж земельної ділянки відповідачки площею 0,6527 га по АДРЕСА_2, де, зокрема, зазначено попередніх власників - ОСОБА_6, а потім - ОСОБА_5 (а.с. 99 т. 1).

Місцевим судом також встановлено, що 10 травня 2011 року позивачка ОСОБА_2 за укладеним у письмовій нотаріальній формі договором купівлі-продажу купила у ОСОБА_7 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, що розташовані на земельній ділянці площею 0,25 га (а.с. 7 -8 т.1); право власності на зазначені споруди зареєстроване за позивачкою 24.05.2011 року у відповідному державному реєстрі (а.с. 9 - 10 т. 1).

5 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернулась в Шульгівську сільську раду Петриківського району про надання дозволу на виготовлення технічної документації встановлення меж земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 на загальну площу 0,60 га, із яких 0,25 га для будівництва будинку і 0,35 га для ведення селянського господарства (а.с. 55 т. 1).

4 листопада 2013 року на сесії Шульгівської сільради було винесено рішення про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_2 на загальну площу 0,60 га, із яких 0,25 га для будівництва будинку і 0,35 га для ведення селянського господарства, яку необхідно погодити у встановленому порядку із суміжними землекористувачами (а.с. 54).

За зверненням позивачки ОСОБА_2 інженером-землевпорядником було виготовлено технічну документацію на земельні ділянки площею 0,3500 га (а.с.18 т. 1) і площею 0,2500 га (а.с. 28 т. 1) по АДРЕСА_1, але вона не погоджена місцевим органом самоврядування і на цей час знаходиться на етапі розробки; наведені факти стверджуються відповідними письмовими доказами та визнані сторонами.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 звернулась до землевпорядника щодо відновлення меж її земельної ділянки в натурі в АДРЕСА_2, але акт не був підписаний суміжним землекористувачем позивачкою ОСОБА_2 і тому технічна документація теж до цього часу не погоджена відповідними органами ( а.с. 146).

22 липня 2014 року при вирішення спору між сторонами, представником Державної інспекції сільського господарства в Дніпропетровській області Миршавкою В.П. були перевірені розміри земельної ділянки ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 і виявлено, що розміри її ділянки співпадають із розмірами вказаними в Державному акті на праві приватної власності, порушень виявлено не було (а.с. 137 т. 1).

Відповідно до висновку №162-15 від 30.06.2015 року комісійної судової земельно-технічної експертизи, проведеної трьома експертами Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз:

-не можливо, з огляду на надані сторонами землевпорядні документи, винести в натурі межі земельних ділянок НОМЕР_1 та НОМЕР_2, розташованих в АДРЕСА_1, у зв»язку з тим, що документація із землеустрою перебуває на стадії розроблення, не погоджена та не затверджена у встановленому законодавством порядку;

-не можливо, з огляду на надану технічну документацію, встановити межі земельних ділянок НОМЕР_1 та НОМЕР_2, розташованих в АДРЕСА_1 по фактичному їх користуванню, зокрема, через відсутність координат поворотних точок меж земельної ділянки;

-розмір та конфігурація земельної ділянки НОМЕР_2, розташованої в АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3, яка вказана в документації із землеустрою, співпадає даним, наведеним в державному акті на право власності на землю;

-не можливо встановити чи мають місце відхилення між площею, розмірами і межами фактичного користування земельної ділянки НОМЕР_2, розташованої в АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_9 та вказаним в державному акті на право власності на землю і в земельних документах, зокрема, у зв»язку з тим, що межі вказаної земельної ділянки не встановлені в натурі (на місцевості), не закріплені межовими знаками та не визначена на місцевості спільна межа із сусідньою земельною ділянкою НОМЕР_3 (ділянка НОМЕР_2 має тільки одну визначену на місцевості тверду межу зі сторони АДРЕСА_1;

-не можливо встановити чи дотримано вимог діючого законодавства по землеустрою при складанні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок НОМЕР_1 та НОМЕР_2, розташованих в АДРЕСА_1, у зв»язку з тим, що документація із землеустрою перебуває на стадії розроблення, не погоджена та не затверджена в установленому законодавством порядку;

-не можливо встановити межу частини земельної ділянки без виділу її в натурі із ділянки, що знаходиться у власності ОСОБА_3 та розташована по АДРЕСА_2 (а.с. 42 - 52 т.2).

Висновок вищевказаної судової експертизи є належним, мотивованим і відповідає вимогам ст.ст. 58, 59 ЦПК України. Крім того, у судах першої та другої інстанцій судовими експертами, що проводили дану експертизу, надані детальні обґрунтовані пояснення за висновком.

Посилання представника позивачки на некомпетентність експертів - є безпідставним. Нетривалий стаж експертної роботи судових експертів, що проводили експертизу у даній справі (ОСОБА_10 і ОСОБА_11 - з 2014 року, ОСОБА_12 - з 2015 року), не свідчить про неякісність експертного дослідження і висновку експертизи. Колегія звертає увагу, що всі вказані судові експерти мають необхідну кваліфікацію.

Статтею 80, ч.1 ст.91, ч.1 ст.96, ч.3 ст.103 Земельного Кодексу України регулюють загальні питання об'єктів права власності на землю, обов'язки власників та землекористувачів земельних ділянок та зміст добросусідства.

Відповідно до ст.12 Земельного Кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл належить передача земельних ділянок у власність громадян танадання у користування.

Відповідно до ст.19, 20 Закону України «Про землеустрій» до повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері землеустрою на території сіл, селищ, належить організація і здійснення землеустрою.

Землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій, встановлює та змінює межі об'єктів землеустрою і встановлює межі в натурі.

Згідно з частинами 2, 3, 5 ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішується: земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що згідно зі ст.158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16.06.2010року за №391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановленням(відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Отже, в силу вказаних правових норм спір вирішується судом у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів; земельні спори щодо меж земельних ділянок (у межах населених пунктів) вирішують органи місцевого самоврядування.

Крім того, згідно частин 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши наявність між сторонами спору з приводу визначення меж земельних ділянок; приймаючи до уваги, що встановлення меж земельних ділянок НОМЕР_1 та НОМЕР_2, розташованих в АДРЕСА_1, на цей час є неможливим у зв»язку з тим, що документація із землеустрою перебуваєна стадії розроблення, не погоджена та не затверджена в установленому законодавством порядку, - місцевий суд дійшов правильного висновку про передчасність заявлених первісного і зустрічного позовів та обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Колегія звертає увагу, що відповідачка ОСОБА_3 володіє земельною ділянкою в с. Шульгівка по АДРЕСА_2 правомірно, на підставі договору дарування і державного акту на право приватної власності на землю, який у передбаченому діючим законодавством порядку позивачкою не оспорюється.

Твердження позивачки про те, що між земельними ділянками НОМЕР_1 і НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 наявний проїзд, який відноситься до земель Шульгівської сільської ради Петриківського району і що територія проїзду є землею загального користування - безпідставні та недоведені. Більше того, таке твердження спростовується змістом державного акту на право приватної власності на землю від 25 лютого 2003 року, виданого ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,6597 га по АДРЕСА_2 (а.с. 93 - 98, т. 1), згідно якого між земельними ділянками НОМЕР_1 і НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 існує спільна межа, що свідчить про відсутність між вказаними ділянками проїзду загального користування.

Згідно листа відділу архітектури та містобудування, житлово-комунального господарства та будівництва Петриківської райдержадміністрації Дніпропетровської області за №12 від 05.02.2016 року, що долучений до матеріалів справи, у генеральний план села Шульгівка Петриківського району не увійшли земельні ділянки громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Отже, вказаний генеральний план не містить і інформації щодо наявності чи відсутності проїзду між земельними ділянками НОМЕР_1 і НОМЕР_2 по АДРЕСА_1.

Колегія зауважує, що в технічному паспорті від 26.11.2009 року на житловий будинок НОМЕР_1 зазначено про наявність проїзду між домоволодіннями НОМЕР_1 і НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, тоді як у технічному паспорті від 01.06.2002 року на житловий будинок НОМЕР_2 про наявність такого проїзду не вказано. Наведені дані є протилежними за змістом і колегія не приймає їх до уваги, оскільки кожен із технічних паспортів виготовленийна замовлення власника відповідного домоволодіння та містить відомості з урахуванням пояснень замовників, які є зацікавленими особами.

Судом не встановлено факту вчинення відповідачкою ОСОБА_3 перешкод позивачці ОСОБА_2 у встановленні меж земельної ділянки НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.

Твердження представника позивачки за первісним позовом, що ОСОБА_3 самовільно неправомірно змістила межу в сторону земельної ділянки, яка належить саме ОСОБА_2 - є безпідставними і недоведеними, оскільки ОСОБА_2 земельна ділянка взагалі рішенням Шульгівської сільради не виділялась, а тільки був наданий дозвіл на розробку технічної документації по землеустрою, який до цього часу не затверджений.

Позовна вимога ОСОБА_2 щодо встановлення судом меж її земельних ділянок площами 0,25 га та 0,35 га по АДРЕСА_1 - не підлягає задоволенню; встановлення меж земельних ділянок віднесено законодавством до компетенції органів місцевого самоврядування.

Первісна позовна вимога про зобов'язання Шульгівської сільради затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок площами 0,25 га та 0,35 га по АДРЕСА_1 - задоволенню не підлягає, оскільки існує спеціальний порядок затвердження вказаної технічної документації, а обраний позивачкою такий спосіб захисту не передбачений ст. 16 ЦК України, ст. 152 ЗК України чи іншими нормативними актами.

Заявлений відповідачкою зустрічний позов про захист права власності шляхом зобов'язання ОСОБА_2 підписати акт встановлення меж земельної ділянки також не підлягає задоволенню, оскільки обраний спосіб захисту не відповідає вимогам ст. 16 ЦК України, ст. 152 ЗК України.

Крім того, колегія звертає увагу, що апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2015 року не містить доводів щодо оспорювання оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, враховуючи правильне застосування місцевим судом вимог ст. 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2015 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді