У х в а л а

іменем україни

21 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,

Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог: Орган опіки та піклування - Служба у справах дітей та сім'ї Бориспільської міської ради Київської області, про усунення перешкод в користуванні житлом, виселення, вселення, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування нерухомістю, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила: зобов'язати ОСОБА_3 усунути створені їй перешкоди в користуванні спільною квартирою АДРЕСА_1 шляхом передачі їй ключів від замків вхідних дверей квартири; виселити з указаної квартири ОСОБА_4 та її неповнолітнього сина ОСОБА_5; вселити позивача до квартири.

На обґрунтування вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що вона є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Іншими співвласниками є її колишній чоловік ОСОБА_3 та їх спільний син ОСОБА_3, яким також належить по 1/3 частини цієї квартири. Шлюб між сторонами розірвано у 2013 році. Наразі в цій квартирі проживають разом відповідачі у справі та син ОСОБА_3 Позивач ОСОБА_2 згоди на вселення до спірної квартири ОСОБА_4, яка є новою дружиною ОСОБА_3, та її сина ОСОБА_5, не давала і до неї ніхто не звертався для вирішення цього питання. Ключі, передані ОСОБА_3 (колишньому чоловіку), останній в добровільному порядку не повертає. Письмові вимоги про виселення нової дружини разом з її сином не виконує. Доступу ОСОБА_2 до квартири не надає, чим перешкоджає їй в користуванні своєю власністю та речами, які залишилися у квартирі. У зв'язку з наведеним позивач звернулась до суду за захистом свого порушеного права.

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, в якому просив відмовити в задоволенні первісного позову та позбавити ОСОБА_2 права користування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.

На обґрунтування вимог ОСОБА_3 посилався на те, що з 2013 року шлюб між ОСОБА_2 та ним розірвано. Їх син ОСОБА_3 проживає разом з батьком, який створив нову сім'ю з ОСОБА_4 та її сином від першого шлюбу - ОСОБА_5 Сім'я ОСОБА_4 проживає у АДРЕСА_1, яка є однокімнатною. ОСОБА_3 та його син ОСОБА_3 є співвласниками цієї квартири та володіють по 1/3 частини кожен. Згідно із технічним паспортом на квартиру її загальна площа становить 38,6 кв. м, з яких жила площа - 18,3 кв. м. Виділ 1/3 частини в натурі із квартири неможливий, як і неможливо встановити порядок користування цією квартирою. Крім того, у сина ОСОБА_3 склались неприязні стосунки з матір'ю ОСОБА_2 у зв'язку з чим її вселення до квартири спричинить несприятливі умови для їх сина.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 15 вересня 2015 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, в інтересах якого діє його мати ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог: Орган опіки та піклування - Служба у справах дітей та сім'ї Бориспільської міської ради Київської області, про усунення перешкод в користуванні житлом, виселення та вселення задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом передачі ОСОБА_2 ключів від замків вхідних дверей даної квартири.

Виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання про стягнення судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування нерухомістю відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - порушує питання про скасування рішення судів першої та апеляційної інстанцій із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 25 липня 1998 року Виконавчим комітетом Яблунівської сільської ради Баришівського району Київської області зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис у Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу № 6. Наведене підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 25 липня 1998 року серії НОМЕР_1 (а .с. 8).

Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Наведене підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданим 06 вересня 2002 року Відділом реєстрації актів громадського стану Бориспільського міського управління юстиції Київської області (а. с. 9).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 травня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_9 в розмірі ј частини від всіх видів заробітку (доходу) до досягнення сином повноліття. Рішення суду набуло чинності 04 червня 2013 року (а. с. 11-12).

Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 30 червня 2005 року № 9200 право приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_2, належить ОСОБА_3 (1/3 частки), ОСОБА_2 (1/3 частки), ОСОБА_3 (1/3 частки). Загальна площа 38,6 кв. м, житлова площа 18,3 кв. м (а. с. 6).

З 2013 року ОСОБА_3 чинить перешкоди ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1, 1/3 частина якої належить їй на праві приватної власності, що проявляється в тому, що ОСОБА_3 не повертає позивачу її ключі від квартири та не дає їй доступу до неї, можливості проживати в ній та користуватися своїм майном, вселив без згоди позивача, як співвласника, до квартири сторонніх осіб.

16 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 412. Наведене підтверджується свідоцтвом про шлюб від 16 серпня 2014 року серії НОМЕР_3 (а. с. 58).

Згідно із актом обстеження умов проживання та утримання малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, комісією Служби у справах дітей та сім'ї Бориспільської міської ради Київської області встановлено, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_2, проживають: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 - зареєстрований та проживає, підполковник міліції; ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований та проживає, учень; ОСОБА_4 - не зареєстрована, проживає, практичний психолог; ОСОБА_5 - не зареєстрований, проживає, учень; ОСОБА_2 - зареєстрована, не проживає, геодезист (а. с. 10).

У листах від 24 липня 2014 року та від 15 серпня 2014 року, відправлених ОСОБА_2 з рекомендованими повідомленнями відповідачам, позивач просила їх передати їй ключі від замків вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 та звільнити квартиру від сторонніх для неї осіб - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а останніх виселитись з квартири (а. с. 36-43).

Вимоги за даними листами ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не виконано.

Частинами 1 та 2 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів сім'ї права користування займаним приміщенням.

За змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 Житлового кодексу Української РСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 155 ЖК Української РСР передбачено, що жилі будинки, квартири, що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користуватись жилим будинком, квартирою.

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що відповідачі за первісним позовом чинять перешкоди позивачу ОСОБА_2 в користуванні належної їй 1/3 частини вказаної квартири, відповідач ОСОБА_3 без згоди позивача вселив до квартири інших осіб, відповідно до наведених норм матеріального права дійшли правильних висновків про задоволення первісного позову.

При цьому, встановивши, що позивачем за зустрічним позовом не наведено жодних обставин, з якими законодавство поєднує підстави для позбавлення права ОСОБА_2 на користування своєю власністю, правильно вважали, що такий задоволенню не підлягає.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Т.Л. Ізмайлова

С.О. Карпенко