Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Романченко В.О.
Справа № 417/965/15-ц
Провадження № 22ц/782/734/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого судді Романченка В.О.

суддів: Заіки В.В., Лозко Ю.П.

за участю секретаря Ткаченко Т.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області у місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу прокурора Марківського району Луганської області, що діє в інтересах держави в особі Старобільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Луганській області, на ухвалу Марківського районного суду Луганської області від 11 серпня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Марківського районного суду Луганської області від 11 серпня 2015 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на таких умовах:

за ОСОБА_2 визнається право власності на квартиру АДРЕСА_1, гараж, позначений на плані як Літер «Г», та надвірні будівлі і споруди, які відносяться до цієї квартири.

Також зазначеною ухвалою провадження по справі було закрито.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, прокурор Марківського району Луганської області, який діє в інтересах держави в особі Старобільської ОДПІ ГУ ДФС в Луганській області, звернувся до суду з апеляційною скаргою на неї, просив ухвалу скасувати та повернути справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду. При цьому апелянт посилався на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, перевіривши матеріали справи, розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, із матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_2 надано копію договору купівлі-продажу квартири, укладеного 24.12.1998 року, за якою ОСОБА_3 купила у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 46,98 кв. м, разом з гаражем «Г» (а.с. 7), а також копію технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, де зазначені вказані квартира та гараж.

У позовній заяві позивач просила визнати дійсним правочин та право власності за нею на зазначені квартиру і гараж.

З тексту розписки вбачається, що в рахунок продажу вищевказаного нерухомого майна відповідачка ОСОБА_3 отримала від позивача ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 24.000,00 гривень (а. с. 6);

Сторони звернулися до суду із заявою (дата не зазначена) про затвердження мирової угоди, в якої окрім цього нерухомого майна зазначені також: надвірні будівлі та споруди, які відносяться до цієї квартири ( а.с. 16). Суд першої інстанції своєю ухвалою визнав за ОСОБА_2 право власності на квартиру, гараж та надвірні будівлі і споруди, які відносяться до цієї квартири.

Постановляючи ухвалу про визнання мирової угоди, суд виходив з того, що умови мирової угоди не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. Даний висновок суду є помилковим, виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини 1 статті 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обовязків сторін та предмета позову. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Предмет позову це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, яка витікає із спірного правовідношення, щодо якої суд повинен ухвалити рішення.

Позивачка, посилаючись на вимоги частини 2 статті 220 ЦК України, просила визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна через відсутність його обовязкового нотаріального посвідчення. Для визнання такого договору дійсним обовязковою умовою, як і для будь якого іншого договору, є відповідність його змісту Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 3 ст. 209, ч.1 ст.203 ЦК).

За загальним правилом правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам його дійсності. Правомірність правочину означає, що він не повинен порушувати відповідних вимог закону, загальних та спеціальних законодавчих заборон.

Виходячи із системного аналізу ст. 220 ЦК України, для визнання договору дійсним необхідно наявність таких вимог: сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору; така домовленість підтверджується письмовими доказами; відбулося повне або часткове виконання договору; одна зі сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення.

Обгрунтовуючи позов, позивач зазначає, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору, однак на підтвердження цих доводів позивачем не надано належних доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Визнаючи за позивачем право власності на житловий будинок та земельну ділянку, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 328 ЦК України, не вирішив питання щодо визнання угоди дійсною.

Окрім того, судом першої інстанції не зясовано і тих обставин, на які саме надвірні будівлі і споруди позивач просить визнати за ним право власності, що має істотне значення для справи.

Також суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ч.1 ст.182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а, згідно із ч.4 ст.334 цього кодексу, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Таким чином, на думку колегії суддів, умови мирової угоди, визнаної ухвалою Марківського районного суду Луганської області від 11 серпня 2015 року, суперечать закону, а тому суд першої інстанції повинен був постановити ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжити судовий розгляд.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.311 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

При таких обставинах колегія суддів вважає за необхідне скасувати ухвалу Марківського районного суду Луганської області від 11 серпня 2015 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Питання щодо розподілу судових витрат підлягає вирішенню за результатами розгляду справи по суті.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.307, 311, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Марківського району Луганської області, що діє в інтересах держави в особі Старобільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Луганській області, задовольнити.

Ухвалу Марківського районного суду Луганської області від 11 серпня 2015 року скасувати і направити цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на нерухоме майно для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, однак її може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: