Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 лютого 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Ларіонової Н. М. ,

при секретарі - Ткаченко І. І.,

за участю представників позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Творчої спілки «Спілка дизайнерів України» (далі ТС «Спілка дизайнерів України») про виконання обов'язку в натурі,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить зобов'язати відповідача укластиз позивачем договір оренди без права викупу житлової будівлі (літера А) по АДРЕСА_1 що у Подільському районі міста Києві, з доданим планом-схемою будівлі. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 23.12.2010 р. у справі № 2-1419/10, що набрало законної сили на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 12.04.2011 року справі № 22-4498/2011, було постановлено рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24.02.2009 р. нежитлової будівлі по АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_4 і Приватним Підприємством «ВІЗА і К» та посвідченого приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Гарбузовим В.Г. за реєстровим номером Г-319, зі стягненням з Приватного Підприємства «ВІЗА і К» на користь ОСОБА_4 200 000 грн., а житлову будівлю (літ. А) загальною площею 1145,8 кв.м. по АДРЕСА_1 передано у користування та на баланс Спілки дизайнерів України відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 10.07.1998 року № 1058. Зазначеним судовим рішенням та Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.05.10 у справі № 30/211, що набрало законної сили, встановлено ряд обставин, а саме: 1) суд, визнаючи нікчемним вищевказаний договір купівлі-продажу нікчемним, застосував наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи щодо повернення ОСОБА_7 200 тис.грн.; 2) за наказом Спілки дизайнерів України № 30 від 28.12.94 р. та актом приймання-передачі основних засобів від 28.12.94 р. з балансу Спілки та баланс підприємства «РЕВО Спілки дизайнерів України» були передані приміщення у 2-поверховій будівлі, 1957 року будівництва, по АДРЕСА_1 (кімн.101, 102, 103, 104, загальною площею 90,2 кв.м; 3) бухгалтерською довідкою від 02.04.2009 р. Спілка дизайнерів України підтвердила перебування у неї на балансі саме нежитлового будинку загальною площею 1145,8 кв.м, але по АДРЕСА_2 4) листом Вищого арбітражного суду України від 31.01.2001 р. № 01-8/98 «Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, пов'язані із здійсненням права власності та його захистом» роз'яснено, що перебування майна на балансі підприємства ще не є безспірною ознакою його права власності; 5) право власності ОСОБА_4 на вищевказане нерухоме майно у вигляді нежитлової будівлі (літера А) по АДРЕСА_1 не визнано недійсним і підтверджено реєстрацією в Державному реєстрі прав на нерухоме майно; 6) ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 02.12.2014 р. про скасування заходів забезпечення позову встановлено, що рішення Апеляційного суду України від 12.04.2011 р. не виконанно сторонами щодо передачі у користування та на баланс Спілки дизайнерів України житлової будівлі (літ. А) загальною площею 1 145,8 кв.м. З метою виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 12.04.2011 року позивач, як власник вищевказаної нерухомості, направив на адресу відповідача пропозицію щодо передачі в користування та на баланс Спілки дизайнерів України зазначеної будівлі на умовах Договору оренди без права викупу житлової будівлі (літера А) по АДРЕСА_1 з доданим планом-схемою будівлі та додано проект договору оренди в двох примірниках. Пропозиція була направлена поштою рекомендованим листом з повідомленням про вручення, відповідно до якого надійшло підтвердження про його отримання Спілкою дизайнерів України 30.09.2015 року. Але, відповідач відмовився від укладення договору оренди. На звернення відповідач надав відомості, що об'єкт оренди, який належить позивачу на праві приватної власності, нібито знаходиться у державній власності та переданий в оперативне управління Спілці дизайнерів України, послався на Постанову Кабінету Міністрів України від 10.07.1998 року № 1058 про передачу у власність або довічне користування майна комунальної власності творчим спілкам України. Позивач стверджує, що надана відповідачем незнаходитьпідтвердження та не існує жодного документа, який би передбачав передачу у власність або користування Спілці дизайнерів України будівлі за адресою: 04086, АДРЕСА_1, крім судового рішення. Позивачу були запропоновані для одержання в користування приміщення, але вони вже зайняті правлінням і творчими майстернями відповідача. Позивач несе матеріальні збитки, оскільки здійснює оплату передбачених законом податків на об'єкт нерухомості і плати за земельну ділянку, яка закріплена за ним для експлуатації та обслуговування цієї будівлі по АДРЕСА_1 (літер А).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги в повному обсязі та надав суду пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Наполягав, що саме позивач є власником цього об'єкту нерухомості, оскільки, незважаючи на те, що договір купівлі-продажу, на підставі якого було зареєстровано право власності позивача у Держ.реєстрі, відомості щодо позивача, як власника, з нього н виключені. Позивач не звертався до реєстраційної служби за виключення відомостей з Реєстру. До ПП «Віза і К» за поверненням коштів і розмірі 200 тис.грн., які були стягнуті на його користь при визнання недійсним договору купівлі-продажу, він не звертався. Додав, що з 30.01.2013 р. вказаний об'єкт нерухомості перебуває у обтяженні за вимогам ДПІ.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, обґрунтовуючи наведеними у позові підставами. Крім того, надав додаткові пояснення, посилаючись на таке. Підставою для судового позову з боку ОСОБА_4 є відмова Відповідача - Творчої спілки «Спілка дизайнерів України» від виконання судового рішення Подільського районного суду міста Києва від 23.12.2010 р. у цивільній справі №2-1419/10 (суддя Декаленко B.C.), що набрало законної сили на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 12.04.2011 року у справі №22-4498/2011 у новій редакції: «Нежитлову будівлю (літ. А) загальною площею 1145,8 кв.м. по АДРЕСА_1 в м. Києві передати у користування та на баланс Спілки дизайнерів України відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 10.07.1998 року № 1058». На письмову пропозицію (оферту) ОСОБА_4, який відповідно до закону є власником нежитлової будівлі (літера А) по АДРЕСА_1 у міста Києві загальною площею 1189,9 кв.м, з боку Відповідача - Творчої спілки «Спілка дизайнерів України» не надійшов акцепт про укладення договору про платне користування, а було направлено ОСОБА_4 лист-заперечення, згідно з яким Творча спілка «Спілка дизайнерів України» відмовляється від укладення договору оренди, мотивуючи тим, що зазначена будівля вже знаходиться в їхньому користуванні на умовах оперативного управління об'єктом державної власності. У судовому провадженні представник Творчої спілки «Спілка дизайнерів України» та допитані свідки: колишній Голова правління ОСОБА_8 і нинішній Голова правління ОСОБА_9 повідомили, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 10.07.1998 року № 1058, нежитлова будівля (літ. А) по АДРЕСА_1 в м. Києві належить на праві власності Творчій спілці «Спілка дизайнерів України». Насправді Постанова Кабінету Міністрів України від 10.07.1998 року № 1058 не передбачала передачу у власність або у користування будівлі за адресою м. Київ, АДРЕСА_1 і дані обставини підтверджуються розділом 8 Додатку №3 до Постанови Кабінету Міністрів України від 10.07.1998 року № 1058, відповідно до якого рекомендуються для передачі із комунальної власності у власність або довічне користування Спілці дизайнерів у місті Києві лише Будинок правління і творчих майстерень Спілки площею 560 кв.м по вул. Мануїльського, 25-6. Згідно з цією Постановою Уряду не було передбачено передачу у власність чи користування Спілці дизайнерів України будь-яких об'єктів державної власності. Підтвердженням цього є рішення Київської міської ради від 29.05.2003 р. №507/667 додаток 2 пункт 8, відповідно до якого Будинок правління і творчих майстерень спілки площею 560 кв.м по вул. Мануїльського, 25-6 у місті Києві було передано творчій спілці «Спілка дизайнерів України» у тимчасове платне користування строком з 29.05.03 р. по 29.05.06 р. шляхом укладення Договору оренди № 10/1227 від 29.05.03 р. із орендодавцем Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» (ідентифікаційний код 03366500, адреса: 01034, м. Київ, вул. Володимирська, 51-а), на балансі якого обліковувався цей будинок комунальної власності. Зазначені обставини встановлені Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.06.2010 р. у справі №16/215 за позовом КП «Київжитлоспецексплуатація» до Спілки дизайнерів України про стягнення 140 293,39 грн. заборгованості орендної плати за користування Будинком правління і творчих майстерень спілки по вул. Мануїльського, 25-6. Аналогічні фактичні дані містяться і засобах масової інформації в публікаціях 2009 року, де повідомляється про рішення ГУ комунальної власності міста Києва про переселення Правління Спілки дизайнерів з 2-поверхової будівлі по вул. Мануїльського, 25-6 в один із корпусів психіатричної лікарні по вул. Фрунзе, 103. Обставина перебування Правління і творчих майстерень Спілки дизайнерів України в Будинку правління і творчих майстерень спілки по вул. Мануїльського, 25-6 станом на 9 серпня 2010 року встановлено Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 2а-11662/10/2670 за позовом Всеукраїнської творчої спілки "Спілка дизайнерів України" до Київської міської ради про визнання нечинним та скасування рішення Київської міської ради № 94/94 від 28 серпня 2008 року щодо результатів конкурсу з передачі у приватну власність ПП „Квадрат-строй" нежилого будинку у м. Києві по вул. Мануїльського, буд. 25-6 та зобов'язати Київську міську раду передати у власність нежилий будинок по вул. Мануїльського, 25-6 у м. Києві для Всеукраїнської творчої спілки „Спілки дизайнерів України". Примусове виселення Правління і творчих майстерень Спілки дизайнерів України з Будинку правління і творчих майстерень спілки по вул. Мануїльського, 25-6 фактично було здійснено Державною виконавчою службою тільки в 2012 році за судовим позовом Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація». Після цього правління і творчі майстерні «Спілки дизайнерів України» самовільно зайняли нежитлову будівлю (літ. А) по АДРЕСА_1 в м. Києві, яка на той час належала на праві приватної власності фізичній особі ОСОБА_4 До сьогоднішнього дня Творча спілки «Спілка дизайнерів України» без законних підстав перебуває в чужому приміщенні, не зважаючи на те, що були усунуті підстави для виселення цієї громадської організації із законно наданому їй Будинку правління і творчих майстерень Спілки площею 560 кв.м по вул. Мануїльського, 25-6 у місті Києві. Адже за результатами розгляду протесту заступника прокурора міста Києва від 26.05.2011 № 07/2-401-вих-11 на рішення Київської міської ради від 28.08.2008 № 94/94 "Про передачу приватному підприємству "КВадрат-строй" під реконструкцію нежилого будинку на вулиці Мануїльського, 25 літ. Б у Шевченківському районі міста Києва" Київська міська рада прийняла Рішення від 22 вересня 2011 року № 70/6286, відповідно до якого вирішила: 1. Задовольнити протест заступника прокурора міста Києва від 26.05.2011 N 07/2-401 -вих-11 на рішення Київської міської ради від 28.08.2008 N 94/94 "Про передачу приватному підприємству "КВадрат-строй" під реконструкцію нежилого будинку на вулиці Мануїльського, 25 літ. Б у Шевченківському районі міста Києва". 2. Скасувати рішення Київської міської ради від 28.08.2008 № 94/94 "Про передачу приватному підприємству "КВадрат-строй" під реконструкцію нежилого будинку на вулиці Мануїльського, 25 літ. Б у Шевченківському районі міста Києва". Зазначені обставини, що мають преюдиціальне значення, спростовують неправдиві свідчення службових осіб Спілки дизайнерів України про постійне користування Правлінням і творчими майстернями Спілки дизайнерів України приміщеннями в нежилому будинку по АДРЕСА_1, літ.А з 1988 року. Вважає, що не можуть бути прийнятий судом, як такі, що є неналежними доказами, надані Спілкою дизайнерів копії документів: 1) Наказ Республіканського виробничого обєднання "Укрпромхудожоформлення" від 17.10.1988 року за №72-п "Про безоплатну передачу будівлі по АДРЕСА_1 з балансу РВО "Укрпромхудожоформлення" на баланс Спілки дизайнерів України будівлі по АДРЕСА_1 "; 2) Акт приймання-передачі основних засобів від 17.10.1988 року про безоплатну передачу на баланс Спілки дизайнерів України двоповерхової будівлі по АДРЕСА_1, загальною площею 1145 м2; 3) Технічний паспорт на житлову будівлю по АДРЕСА_1, загальною площею 1145 м2. Ці документи були предметом дослідження у судових справах в порядку господарського судочинства, де встановлено, що зазначені документи не мають відношення до нежитлової будівлі (літера А) загальною площею 1189,9 кв.м. Зокрема, рішенням Господарського суду міста Києва від 10.07.2008 року та Постановою Вищого господарського суду України від 29.01.2009 року у справі №30/268 відмовлено у задоволенні позову Республіканського експериментально-виробничого об'єднання Спілки дизайнерів України (далі - РЕВО) до ПП "Віза і К" про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 06.02.2004 року до договору №122-Х від 01.09.2003 року та задоволено зустрічний позов ПП "Віза і К" до РЕВО про визнання за ним права власності на об'єкти нерухомого майна, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 загальними площами: (нежитлова будівля 89,7 м2 (літ. А); виробничий цех загальною площею 614,1 м2 (літ. Б), гараж загальною площею 43,8 м2 (літ. В); АЗС загальною площею 34,1 м2 (літ Г); гараж загальною площею 19,8 м2 (літ. Д); навіс загальною площею 32,8 м2 (літ. Е); навіс загальною площею 116,6 м2 (літ. Ж). Судом були встановлені обставини, що 01.09.2003 року між Республіканським експериментально-виробничим об'єднанням Спілки дизайнерів України (що мало статус комерційного підприємства неприбуткової громадської організації) та ПП "Віза і К" було укладено договір № 122-Х на пайову участь у будівництві. Згідно умов укладеного договору ПП "Віза і К" приймало від РЕВО у пайове будівництво комплекс будівель загальною площею 810 кв.м. (цех виробничий - орієнтовно 500 кв.м., гараж -орієнтовно 50 кв.м, АЗС - орієнтовно 10 кв.м., навіс - орієнтовно 40 кв.м., навіс - орієнтовно 120 кв.м., нежитлова будівля (адміністрація) - 90 кв.м.) за адресою: 04086, м. Київ, АДРЕСА_1 шляхом фінансування ПП "Віза і К" цього будівництва в обсягах та в порядку передбачені інвестиційним договором. Таким чином, сторони договору №122-Х від 01.09.2003 року погодили свою участь у створенні (будівництві) у майбутньому (після укладення договору) нового майна, передбачивши також і необхідність оформлення всієї дозвільної та проектної документації на будівництво, визначення проектувальника, генпідрядника та підрядників тощо. На підставі зазначеного судового рішення КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" 29 червня 2008 року було видане реєстраційне посвідчення №012787 про реєстрацію права власності ПП "Віза і К" на частину нежитлової будівлі (літера А) загальною площею 89,7 кв.м у АДРЕСА_1. Крім того, рішенням Третейського суду при асоціації «Український правовий консалтинг» від 09 грудня 2008 року у справі №1/02 за позовом ПП «Віза і К» до РЕВО, визнано за приватним підприємством «Віза і К» право власності на нежитлову будівлю загальною площею 1100,2 кв.м, яка розташована за адресою м. Київ, АДРЕСА_1. Зазначене рішення Третейського суду було предметом розгляду Фастівського міськрайонного суду Київської області про примусове виконання реєстраційних дій. Ухвалами Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2008 р. у справі №6-111/08, від 24 березня 2009 р. у справі 2п-14/09, від 19 травня 2009 р. у справі №6-9/09, залишено без розгляду заяву ПП «Віза і К», мотивуючи тим, що рішення постійно діючого третейського суду при асоціації «Український правовий консалтинг» від 09 грудня 2008 р. по справі №1/02 не потребує примусового виконання. Крім того, Третейська угода, укладена між ПП «Віза і К» та підприємством «РЕВО Спілки дизайнерів України» від 20 листопада 2008 року не визнана недійсною компетентним судом. КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" 14.01.2009 року було видане реєстраційне посвідчення №026762 про реєстрацію права власності ПП "Віза і К" на частину нежитлової будівлі (літера А) загальною площею 1100,2 кв.м. в АДРЕСА_1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.05.2010 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2010 року та_Постановою Вищого господарського суду України від 25 листопада 2010 року у справі №30/211 було відмовлено Спілці дизайнерів України у задоволенні позовних вимог про: 1) визнання недійсним договору на пайову участь у будівництві № 122-Х від 01.09.03 р., укладеного між Приватним підприємством "Віза і К" та Республіканським експериментально-виробничим обєднанням Спілки дизайнерів України; 2) витребування майна (нежитлової будівлі площею 1145,8 кв.м.), яке розташоване за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння; 3) передачу нежитлової будівлі площею 1145,8 кв.м., яка розташована за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 позивачеві Спілці дизайнерів України. Також відмовлено у задоволенні уточнених позовних вимог: 1) визнати договір на пайову участь у будівництві № 122-Х від 01.09.03., укладений між відповідачами, недійсним з моменту його укладення; 2) визнати майно (нежитлову будівлю площею 1145,8 кв.м.), що розташоване за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1., набутим Приватним підприємством "Віза і К" без достатніх правових підстав. Судовим рішенням, що набрало законної сили у господарській справі, у якій беруть участь ті самі особи, були встановлені наступні обставини, які не доказуються при розгляді інших справ: 1) твердження позивача про те, що сторонами оспорюваного договору, після його укладання, вчинені порушення вимог закону, щодо заволодіння чужим майном, правомірно не були визнані судом належною підставою для визнання недійсним договору №122-Х від 01.09.2003 року, оскільки суд розглядає підстави недійсності правочину, які існували в момент його вчинення; 2) твердження позивача про те, що оспорюваний ним договір був укладений між відповідачами вже після звільнення директора РЕВО ОСОБА_10 відповідно до наказу Спілки дизайнерів України №17 від 07.05.2007 року, тобто після 07.05.2007 року, мають характер припущень та не підтверджені належними доказами. Так, рішенням Господарського суду м. Києва та Постановою Вищого господарського суду України у справі № 30/268 підтверджується факт будівництва відповідачем "Віза і К» приміщень за адресою АДРЕСА_1 та визнано право власності на спірні приміщення за "Віза і К". Таким чином, факт існування новоствореного майна за адресою 04086, м. Київ, АДРЕСА_1, підтверджує викладені у поясненнях ОСОБА_10 обставини щодо виконання відповідачами умов спірного правочину, які позивачем та РЕВО не тільки не спростовані належними доказами, а й фактично не заперечуються з посиланням на здійснення ПП "Віза і К" самочинного будівництва. З урахуванням вищевикладеного, позивачем та Фондом державного майна України не надано доказів спрямування договору від 01.09.2003 року №122-Х на незаконне заволодіння майном. Зміст спірного договору свідчить про його спрямованість саме на створення нового нерухомого майна за визначеною адресою. Касаційна інстанція відмічає, що в матеріалах справі відсутні докази, які б свідчили, що позивач був на момент укладення спірного договору власником (володільцем або користувачем) нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1. Матеріалами справи взагалі не підтверджується факт існування в офіційному державному обліку, в реєстрах державного нерухомого майна, такого нерухомого майна як адміністративна будівля за адресою АДРЕСА_1. Вважає, що судовими рішеннями, що набрали законної сили у порядку господарського судочинства, були встановлені обставини, що не потребують доказування у інших судових справах, згідно з якими Нежитлова будівля (літ. А) загальною площею 1189,9 кв.м. по АДРЕСА_1 в м. Києві - не відноситься до числа об'єктів державної чи комунальної власності, а є об'єктом приватної власності. Сторонами правочину, який визнано недійсним судовим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.04.2011 року у справі №22-4498/2011 є фізична особа ОСОБА_4» В.М. і юридична особа ПП «Віза і К», яка згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, 19 листопада 2009 року припинила своє існування як суб'єкт підприємницької діяльності. Наполягає, що єдиним зареєстрованим власником вказаного нерухомого майна є позивач, що підтверджено витягом з Реєстру, а будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі.

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що правовстановлюючий документ, на підставі якого було зареєстровано право власності позивача на вказану нерухомість в Держ.реєстрі, був визнаний недійсним,а тому він ніяк не може бути його власником. Зазначила, що позивач зловживає своїм правом на звернення до суду, вводить суд в оману щодо свого права на приміщення, яке вказує предметом договору оренди. Звернула увагу суду на те, що позивачу неодноразово було відмовлено у задоволенні аналогічних позовних вимог, суд в своїх рішеннях встановлює, що позивач не є власником вказаного приміщення. Вважає, що в позивач не має жодних прав вимагати у суду укладання договору оренди з відповідачем. Надала письмові заперечення, посилаючись на таке. Отримавши відмову у декількох судових процесах, він кожного разу ініціює все нові і нові. При чому кожного разу, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд роз'яснює, що ОСОБА_4 не є власником вказаного приміщення. В позові вказується, що ОСОБА_11 начебто є власником нежитлового приміщення, придбаного ним за договором купівлі-продажу, укладеному між позивачем та ПП «Віза і К» 24.02.2009 р. посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарбузовим В.Г., реєстровий № Г-319. Вказаний Договір рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2011 року у справі № 22-4498/2011 р. визнаний недійсним як такий, що спрямований на заволодіння чужим майном. Як зазначено в рішенні судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2011 року у справі № 22-4498/2011 року: «оспорюваний договір був спрямований на заволодіння чужим майном, оскільки за ним було продано будівлю, яка начебто збудована продавцем в 2003-2004роках, а насправді існує з 1957року та з 1988 року передана від державного підприємства на баланс позивача для здійснення статутної діяльності.». Позивач звернувся до відповідача з офертою, проте отримав письмову відмову де йому було роз'яснено відсутність у нього права вимагати укладання такого договору. У відповідача відсутні жодні обов'язки чи зобов'язання по відношенню до позивача ані в силу договору, ані в силу закону, а тому відповідач не може бути примушеним до дій, вчинення яких не є обов'язковим для нього. Наполягає, що виконання обов'язку в натурі, є помилковим, оскільки: 1) у відповідача немає жодного обов'язку по відношенню до позивача, яке може бути виконане примусово в натурі; 2) у позивача взагалі відсутнє право на звернення до суду із зазначеними вимогами тому, що ніякі його права не порушені. Посилання на те, що позивач несе якісь негативні наслідки в зв'язку із тим, що начебто будівля ще не передана відповідачеві, не витримують жодної критики, оскільки він не є власником вказаного майна, йому ніхто не заважав звернутися за скасування реєстрації його права власності на підставі рішення суду, яке в нього є. Більш того, в силу закону він не зобов'язаний нести жодних витрат на утримання майна, оскільки не є його власником. Спірна будівля з 1988 року була передана державою Спілці дизайнерів України для реалізації статутної діяльності. Потім колишній директор відповідача 2 уклав заднім числом фіктивний договір (банківські реквізити, в ньому вказані, не існували на момент укладення договору), за яким начебто ПП «Віза і К» (продавець за Договором) мав збудувати об'єкти за адресою розташування спірної будівлі - 2 гаражі, 2 навіси та АЗС. Без будь-яких погоджень, дозволів на будівництво начебто такі об'єкти були збудовані в 2004 році (на папері). Потім начебто за невиконання зобов'язань Відповідачем 2 через рішення третейського суду ПП «Віза і К» отримав право власності на начебто збудовані будівлі, серед яких була вказана спірна будівля, яка насправді збудована в 1957 році. Після чого, ПП Віза і К», використовуючи рішення третейського суду у Фастівському міськрайонному суді та ввівши його в оману, отримало відповідний наказ суду (який в подальшому був визнаний таким, що не підлягає виконанню). Одразу ж після того спірна будівля площею понад 1000 кв. м. майже в центрі міста Києва була перепродана Позивачеві за смішні гроші. Таким чином було реалізовано рейдерську схему по захвату будівлі. Як зазначено в рішенні судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2011 року у справі № 22-4498/2011 року, суд не погодився з висновками суду першої інстанції та вказав, що оспорюваний договір був спрямований на заволодіння чужим майном, оскільки за ним було продано будівлю, яка начебто збудована продавцем в 2003-2004 роках, а насправді існує з 1957 року та з 1988 року передана від державного підприємства на баланс позивача для здійснення статутної діяльності. Проте Позивач, достеменно знаючи, що не має права на будівлю, отриману за недійсним договором, не залишає спроб будь-яким чином заволодіти будівлею, що йому не належить, та задарма витрачає час суду та час та кошти відповідачів.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків.

Відповідно до ст.11 ч.2 п.1 ЦК України підставами виникнення цивільних прав ж договори.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2011 року у справі № 22-4498/2011 р. було скасовано рішення Подільського районного суду м.Києві від 23.12.2010 р. у цивільній справі за позовом Спілки дизайнерів України до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину та постановлено нове, з урахуванням внесених ухвалами Апеляційного суду м.Києва від 25.04.2012 р. та 20.06.2012 р. виправлень в резолютивну частину (виправлення описки), а саме: договір купівлі-продажу нежитлової будівлі по АДРЕСА_1, в м. Києві від 24.02.2009 року, укладений між ОСОБА_4 та Приватним Підприємством «ВІЗА і К» та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарбузовим В.Г. за реєстровим номером Г-319, визнаний недійсним; стягнено з Приватного Підприємства «ВІЗА і К» на користь ОСОБА_4 200 тис.грн.; житлова будівля (літ А) загальною площею 1 145,8 кв.м по АДРЕСА_1, в м. Києві передана в користування та баланс Спілки дизайнерів України відповідно до постанови КМ України від 10.07.1998 р. № 1058. Вказане рішення набрало законної сили 12.04.2011 р.

Згідно ст. 20 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до п.1 ст. 236 ЦК України правочин. визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

В судовому засіданні встановлено та не оспорюється учасниками судового розгляду, що відомості в Державний реєстр щодо позивача, як власника, спірного нерухомого майна внесені на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу від 24.09.2009 р.

Відповідно до п.9 ч.2 ст.129 Конституції, ст.14 ЦПК однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

За ст.124 ч.5 Конституції України, ст.14 ч.1 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Приписами статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; а Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав.

Враховуючи, що договір, на підставі якого у позивача виникало право на спірну нерухомість, визнано недійсним у встановленому законом порядку та наслідки недійсності його недійсності, тому посилання представників позивача на те, що позивач залишається власником вищевказаного спірного приміщення, оскільки відомості щодо нього не виключені з Державного реєстру, є безпідставними та не ґрунтуються на законі.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_12, який був директором відповідача з листопада 2006 р. по 24.03.2011 р., та ОСОБА_9, який є керівником відповідача з березня 2011 р., показали суду, що весь час, з жовтня 1988 р., вищевказана будівля знаходилася в користуванні Спілки.

На підставі ст.61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тому суд не приймає до уваги твердження представника позивач ОСОБА_1 та надані ним копії документів, в т.ч. судових рішень господарських судів та третейського суду, про наявність права власності у позивача на вищевказане нежитлове приміщення по АДРЕСА_1, оскільки ці обставини були досліджені Апеляційним судо м.Києва при постановленні рішення від 12.06.2011 р.

Крім того, суд також вважає безпідставними посилання представника позивача ОСОБА_1 на те, що відповідач не є власником спірної нерухомості, оскільки не було додержано порядку його передачі у власність, оскільки це не було підставою звернення позивача до суду зі вказаним позовам, клопотання про притягнення співвідповідачів подано під час дослідження письмових доказів та не впливають на правомірність, на думку позивача, його вимог.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право у встановленому Кодексом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

З огляду на наведені норми закону позивач не набув право власності на будівлю, яку пропонує в оренду відповідачеві, а отже, не може вимагати укладення будь-якого договору щодо цього майна.Тобто, позивач не є особою в розумінні ст. 11 ЦК України, у якої виникають цивільні права на вчинення правочинів з майном, на яке він прав не набув внаслідок недійсності правочину з моменту його вчинення.

Статтею 13 ЦК України визначає межі здійснення цивільних прав. Відповідно до вказаної статті позивач має здійснювати свої цивільні права, зокрема на укладення угод, лише в межах, наданих договором або актами цивільного законодавства. Не маючи права на нерухомість, яку позивач намагається здати в оренду відповідачеві, він діє поза межами здійснення своїх цивільних прав.

В свою чергу кредитором є сторона зобов'язання, яка має право вимагати вчинення на свою користь певної дії або утриматися від її вчинення. Тобто кредитор - це уповноважена сторона. В даному випадку, позивач не має жодних прав на запропонований об'єкт оренди.

Відповідно до ст. 627 ч. 1 ЦК України передбачена свобода договору, відповідно сторони с вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.638 ЦК України встановлено, щодоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укчасти договір 'оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ч. 2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

З огляду на вищезазначене, обґрунтування позивачем своїх позовних вимог посиланням на ч.5 ст. 16 ЦК України - виконання обов'язку в натурі, є помилковим, оскількипо-перше, у відповідача немає жодного обов'язку по відношенню до позивача, яке може бути виконане примусово в натурі; по-друге, згідно ч.1 ст.16 ЦК України, правом на звернення до суду з цивільних справ наділені особи, право яких порушене.

Позивач, обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2010 року, та на обставини, які ним встановлені. Вказане рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2010 року, у справі № 30/211в задоволенні позовних вимог відмовлено. Суд вказаним рішенням встановив, що між Республіканським експериментально-виробничим об*єднанням спілки дизайнерів України та ПП "Віза і К" було укладено договір № 122-Х на пайову у будівництві умов укладеного договору РЕВО приймало ПП "Віза і К" у пайове будівництво комплексу будівель загальною площею 810 кв.м. за адресою: 04086, м. Київ, АДРЕСА_1 шляхом фінансування ПП "Віза і К" цього будівництва в обсягах передбачених договором та відповідно визнано право власності на спірні приміщення за ПП «Віза і К».

Таким чином, у позивача взагалі відсутнє право на звернення до суду із зазначеними вимогами.

Згідно ст.3 ЦПК України право на позов має особа, права, свободи чи інтереси якої порушені. Виходячи зі змісту цієї статті, особа не має права звертатися до суду, якщо права, за захистом яких вона звернулася, їй не належать. Така особа є неналежним позивачем у позові і їй слід відмовити.

Звернення до суду з позовом має містити доказ порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Проте в якості доказу наявності таких прав позивач посилається на право власності, набуте за договором, який визнаний судом недійсним та в силу ст. 236 ЦК України є недійсним з моменту його вчинення. Посилання на те, що позивач несе збитки в зв'язку із тим, що будівля ще йому не передана, не може мати місце, оскільки він не є власником вказаного майна та не зобов'язаний нести жодних витрат на утримання цього майна.

Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок про відсутність порушень в діях відповідача щодо прав позивача, тому суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та не заснованими на законі, а відтак не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.88 ЦК України сплачений позивачем при подачі позову судовий збір не підлягає поверненню.

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_4 до Творчої спілки «Спілка дизайнерів України» про виконання обов'язку в натурі - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Подільський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н. М. Ларіонова