Провадження № 22-ц/773/403/16 Категорія: 44 Доповідач: Осіпук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Русинчука М. М.,

за участю секретаря Лимар Р. С.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа, ОСОБА_3 про виселення, за апеляційною скаргою позивача Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд із зазначеним позовом. Покликалося на те, що 21 вересня 2009 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави було ухвалено заочне рішення, яке набрало законної сили і яким у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 05.07.2006 року в розмірі 150000 доларів США звернуто стягнення на будинок АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_3, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки. Оскільки відповідачі добровільно не виконали, надіслану банком 02 жовтня 2014 року письмову вимогу про добровільне виселення із вказаного будинку, то позивач просив суд виселити їх із зазначеного житлового будинку.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2015 року у задоволенні вказаного позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач ПАТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати як незаконне, винесене судом з порушенням норм процесуального і матеріального права, із невідповідністю висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що будинок, який є предметом договору іпотеки і на який було звернуто стягнення за рішенням суду, не був придбаний за рахунок забезпечуваного іпотекою кредиту, а тому відсутні правові підстав для виселення відповідачів, які у ньому зареєстровані і проживають на даний час, без надання їм іншого жилого приміщення.

Такий висновок суду є правильним.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 21.09.2009 року у справі за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави, яке набрало законної сили, позов задоволено. Звернуто стягнення на будинок та земельну ділянку, загальною площею 238 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі - продажу будь - яким способом з іншою особою - покупцем з отриманням з Державного реєстру прав власності, а також наданням ЗАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень необхідних для здійснення продажу. Крім того, цим же рішенням, ухвалено виселити ОСОБА_3, із зазначеного будинку зі зняттям її з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України у Волинській області (а.с. 13 - 14).

Також судом встановлено, що 02.10.2014 року по пошті банком було надіслано ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3 вимогу про звільнення вказаного житлового будинку в добровільному порядку, однак ця вимога відповідачами виконана не була (а. с. 15-16).

Крім того з договору іпотеки, який приєднаний до матеріалів справи, вбачається, що будинок, який передавався в іпотеку, згідно свідоцтва про право власності, виданого 26.08.2001 року Підгайцівською сільською радою Луцького району Волинської області на підставі рішення виконкому за № 54, належить на праві власності ОСОБА_3, а отже набутий нею не за кредитні кошти банку, забезпечені іпотекою цього житла.

Згідно з повідомленням виконкому Луцької міської ради від 23.11.2015 року, наданим на вимогу суду, у комунальній власності м. Луцька відсутнє вільне житло, яке могло б бути надане мешканцям міста для проживання (а. с. 51, 54).

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закону) іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 цього Закону.

Частиною першою ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої ст. 109 цього Кодексу громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз наведеної правової норми дає підстави для висновку, що виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.

Отже, при виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Таким чином, встановивши наведені обставини та давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про безпідставність вимог позивача та ухвалив законне рішення про відмову ПАТ КБ «ПриватБанк» у позові.

Оскаржуване судове рішення, на думку колегії суддів, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, та не впливають на його законність, а тому відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відхилити, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді