Справа №521/3222/15-ц
Провадження №2/521/339/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 року місто ОСОБА_1

Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:

головуючого судді Плавича І.В.,

при секретарі Мазинській І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПП «ТЮФ» про стягнення суми невиплаченої заробітної плати, несплачених сум відпускних та суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, третя особа ОСОБА_3,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ПП «ТЮФ» про стягнення суми невиплаченої заробітної плати, несплачених сум відпускних та суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, третя особа ОСОБА_3.

В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду, позивач вказував, що з 15 червня 2009 року по 03 серпня 2010 року ОСОБА_2 працював в ПП «ТЮФ» на посаді головного бухгалтера за сумісництвом. Стверджує, що за весь час роботи на посаді, що він обіймав з 15 червня 2009 року по 03 серпня 2010 року йому не доплачували грошові суми по заробітній платі на загальну суму 9972,00 гривень.

Позивач зазначав, що був звільнений за власним бажанням з 03 серпня 2010 року на підставі наказу №7 від 18 серпня 2010 року, але в порушення вимог ст. 117 КЗПП України з ним адміністрація ПП «ТЮФ» не розрахувалася по заробітній платі та відпускним, тому просив стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку за період з березня 2015 року (час звернення до суду) по березень 2016 року (час ухвалення судового рішення).

ОСОБА_2 неодноразово уточнив позовні вимоги, та згідно заяви від 03 березня 2016 року позивач остаточно просив стягнути з відповідача на його користь: суму невиплаченої заробітної плати за весь час роботи в ПП «ТЮФ» на посаді головного бухгалтера за сумісництвом з червня 2009 року по липень 2010 року в розмірі 9972,00 гривень; несплачені суми відпускних з урахуванням недоплаченої заробітної плати з червня 2009 року по липень 2010 року в розмірі 812,00 гривень; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені 11266,70 гривень; витрати на правову допомогу в розмірі 8190,00 гривень. До уточнених позовних вимог позивач приєднав свої розрахунки.

Представник позивача ОСОБА_2 у відкрите судове засідання зявився, від імені та в інтересах особи заявлені вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представники відповідача ПП «ТЮФ» у відкрите судове засідання зявились, від імені та в інтересах підприємства заявлені вимоги не визнали, просили суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, в матеріалах справи є письмові заперечення на заявлений позов.

Третя особа колишній директор ПП «ТЮФ» ОСОБА_3, у відкрите судове засідання не зявилась, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі.

Розглянувши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, проаналізувавши відповідні арифметичні розрахунки, що надав позивач, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні даного позову враховуючи наступне.

Встановлено, що наказом №2 від 15 червня 2009 року ОСОБА_2 призначено на посаду головного бухгалтера за сумісництвом в ПП «ТЮФ». Вказане підтверджується заявою позивача, наказом №2 від 15 червня 2009 року (а.с.62,63).

Наказом №7 від 18 серпня 2010 року ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Вказане підтверджується заявою позивача, наказом про його звільнення за власним бажанням (а.с.64,65).

З початку розгляду справи позивач посилався на те, що за весь час роботи в ПП «ТЮФ» йому не були надані відпустки. Вказане спростовується матеріалами справи.

Встановлено, що позивач працював на підприємстві на посаді головного бухгалтера за сумісництвом з 15 червня 2009 року по 03 серпня 2010 року.

В матеріалах справи є копія особистої заяви позивача на імя директора ПП «ТЮФ» від 30 жовтня 2009 року про надання йому відпустки у звязку з наданням відпустки за основним місцем роботи (а.с.98). За заявою позивача на підставі наказу №6 від 30 жовтня 2009 року головному бухгалтеру ОСОБА_2 була надана відпустка строком 9 календарних днів з 02 листопада 2009 року по 10 листопада 2009 року за період роботи на підприємстві з 15 червня 2009 року по 31 жовтня 2009 року (а.с.97).

За вказаним наказом №6 від 30 жовтня 2009 року позивачем ОСОБА_2, як головним бухгалтером підприємства була розрахована сума відпускних за 9 днів в сумі 349,00 гривень, що підтверджується змістом роздрукованої з програми «1С: Бухгалтерія» розрахунково-платіжної відомості №НЗП-000006 за листопад 2009 року, копія якої приєднана до справи.

В матеріалах справи є також копія заяви головного бухгалтера ОСОБА_2 від 22 липня 2010 року про надання відпустки з 26 липня 2010 року (а.с.96). На підставі вказаної заяви за наказом №4 від 23 липня 2010 року ОСОБА_2 головному бухгалтеру за сумісництвом було надано щорічну відпустку тривалістю 24 календарних дні з 26 липня 2010 року по 18 серпня 2010 року за час роботи на підприємстві з 01 листопада 2009 року по 31 жовтня 2010 року (а.с.95). На підставі наказу №4 від 23 липня 2010 року позивачу ОСОБА_2 була також нарахована сума відпускних в розмірі 222,50 гривень. Вказана сума розрахована безпосередньо позивачем ОСОБА_2, який обіймав посаду головного бухгалтера за сумісництвом. Вказане також підтверджується змістом роздрукованої з програми «1С: Бухгалтерія» розрахунково-платіжної відомості №НЗП-000007 за липень 2010 року, копія якого приєднана до матеріалів справи.

Судом звернута увага, що позивач законність вказаних вище наказів про відпуски не оспорює.

У період перебування позивача у відпустці за наказом №4 від 23 липня 2010 року, 03 серпня 2010 року позивач ОСОБА_2 подає на імя директора підприємства заяву про звільнення за власним бажанням. Представник відповідача пояснював, що після виходу позивача у відпустку він жодного разу не зявлявся на роботі, заяву про звільнення за власним бажанням надіслав поштою.

З урахуванням заяви позивача на підставі наказу №7 від 18 серпня 2010 року (це час, коли мала закінчитися відпустка позивача) позивача було звільнено за власним бажанням з 03 серпня 2010 року за ст. 38 КЗпП України (а.с.64).

В ході розгляду справи, в обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилався на те, що за весь час роботи адміністрація підприємства не доплачувала йому заробітну плату. Вказані доводи позивача спростовуються матеріалами справи. Зі змісту індивідуальної відомості про застраховану особу пенсійного фонду ОСОБА_2, що приєднана до матеріалів справи, вбачається, що за весь час роботи на підприємстві ОСОБА_2 було нараховано та виплачено заробітну плату та суми відпускних за: червень 2009 року 100,00 гривень; липень 2009 року 215,00 гривень; серпень 2009 року 215,00 гривень; вересень 2009 року 855,00 гривень; жовтень 2009 року 855,00 гривень; листопад 2009 року 855,00 гривень; грудень 2009 року 855,00 гривень; січень 2010 року 855,00 гривень; лютий 2010 року 855,00 гривень; березень 2010 року 855,00 гривень; квітень 2010 року 855,00 гривень; травень 2010 року 855,00 гривень; червень 2010 року 855,00 гривень; липень 2010 року 890,00 гривень.

В ході розгляду справи позивач не надав доказів тому, що він виконував ще додаткову роботу, крім роботи головного бухгалтера підприємства, за яку адміністрація ПП «ТЮФ» зобовязана була йому сплачувати додаткові гроші.

Позивач стверджував, що при його звільнені за власним бажанням з боку ПП «ТЮФ» не було здійснено виплату всіх сум, що належать йому від підприємства.

Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобовязаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

В силу ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Вказані доводи позивача спростовуються матеріалами, що зібрані по справі. В ході розгляду справи встановлено, що позивач, як головний бухгалтер за сумісництвом в ПП «ТЮФ» повністю отримував всі суми по заробітній платі та грошові кошти за відпустками.

В обґрунтування своїх доводів про порушення трудового законодавства адміністрацією ПП «ТЮФ» позивач посилався на те, що він звертався до Біляївської міжрайонної прокуратури Одеської області.

Згідно листа Територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області (ТДІзПП) від 03 січня 2013 року, за наслідками звернення ОСОБА_2 встановлено, що при наданні щорічної відпустки не були враховані положення ст. 21 ч.1 Закону України «Про відпустки» про необхідність виплати суми заробітної плати за час відпустки не пізніше ніж за три дні до її початку, при звільненні не були враховані положення ст. 36 ч.1 п.4 КЗпП України щодо підстав для звільнення, при відрахуванні з зарплати не враховані положення ст. 127 КЗпП України.

Дані факти спростовують доводи ОСОБА_2 про наявність у ПП «ТЮФ» перед ним заборгованості за невиплаченою заробітною платою.

Аналізуючи інформацію, що міститься у даному листі суд звернув увагу, що за його змістом не вбачається, що при здійсненні перевірки було виявлено наявність заборгованості ПП «ТЮФ» по заробітній платі перед ОСОБА_2 Більш того, лист містить відомості про надання ОСОБА_2 на підставі наказу №4 від 23 липня 2010 року щорічної відпустки з 26 липня 2010 року по 18 серпня 2010 року. Як зазначалось, за наказом №6 від 30 жовтня 2009 року, ОСОБА_1 надавалась щорічна відпустка з 02 листопада 2009 року по 10 листопада 2009 року. Тобто за період роботи в ПП «ТЮФ» позивачу ОСОБА_2 було надано 24 + 9 = 33 календарних днів основної щорічної відпустки, що спростовує доводи позивача ОСОБА_2 про ненадання йому щорічної відпустки протягом всього часу роботи в ПП «ТЮФ». Копії відомостей пенсійного фонду спростовують доводи позивача про те, що суми відпускних не були нараховані та виплачені.

В день видання кадрового наказу про звільнення (18 серпня 2010 року) та наступного дня (19 серпня 2010 року) ОСОБА_2 не працював, копію наказу про звільнення не вимагав та не звертався до керівництва ПП «ТЮФ» з приводу внесення відповідних записів до трудової книжки.

Посилання позивача на лист ТДІзПП від 03 січня 2013 року при обґрунтуванні доводів про порушення відповідачем трудового законодавства, суд прийняти не може. Згідно уточнених позовних вимог, позивач просив стягнути заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку. Тобто з суті позовних вимог та правової позиції при розгляді справи слідує, що ОСОБА_2 не оспорює законність видання кадрового наказу про звільнення чи сам факт звільнення з 03 серпня 2010 року, так само як і не оспорює позивач передбаченого при звільненні відрахування з заробітної плати за дні використаної відпустки.

Як встановлює ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи зокрема щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав і інтересів. При цьому предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Сторони у цивільному процесі користуються процесуальними правами на власний розсуд. Як зобовязує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходи за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Однак згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 117 ч.1 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 року (справа №6-64цс13), за положеннями ст. 117 КЗпП України обовязковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Давши оцінку доказам, що зібрані по справі, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача недоплаченої суми заробітної плати за весь час роботи в ПП «ТЮФ», стягнення суми відпускних з урахуванням суми недоплаченої заробітної плати не підлягають задоволенню.

При цьому враховуючи, що у відповідності з вимогами ст. 116 КЗпП України з позивачем при звільнені було проведено повний розрахунок, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку.

При зверненні до суду позивач просив стягнути з відповідача на його користь 8190 гривень, які позивач сплатив за договором про надання послуг з фізичною особою ОСОБА_4 з встановленим строком дії договору з 03 лютого 2015 року по 03 лютого 2018 року, та визначеною вартістю часу роботи виконавця послуг в розмірі 630,00 гривень. Всього за послуги було сплачено 8190,00 гривень.

Однак суд дійшов висновку, що вказані вимоги позивача не підлягають задоволенню. Враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України, відмова позивачу в позові не дає підстав для задоволення його вимог про стягнення грошей за правову допомогу. В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_4, з яким був укладений договір, має юридичну освіту, має посвідчення адвоката, відсутні докази того, що сума, яку вимагає стягнути позивач за надану йому допомогу, взагалі ним була сплачена за договором про надання послуг з фізичною особою, відсутні докази того, що виконавець послуг сплатив податки на користь держави з вказаної суми.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ПП «ТЮФ» про стягнення суми невиплаченої заробітної плати, несплачених сум відпускних та суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, третя особа ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: