У х в а л а

ІМенем УКраїни

17 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

МостовоїГ.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про визнання трудових відносин припиненими, зобов'язання вчинити дії та виплатити кошти, за касаційною скаргою ОСОБА_4, який діє від імені ОСОБА_3, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 3 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 31 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що з 2012 року по травень 2014 року він працював на посаді інспектора-кінолога кінологічного центру служби авіаційної безпеки державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль». 22 травня 2014 року він подав до відділу кадрів відповідача заяву про звільнення за власним бажанням із 26 травня 2014 року у зв'язку зі зміною місця проживання. Вважав, що його трудові відносини з відповідачем припинено з 26 травня 2014 року, а тому 24 травня 2014 року перетнув державний кордон України з Республікою Білорусь і 26 травня 2014 року на роботу не вийшов. У червні 2014 року ним було отримано лист про те, що його не звільнено, оскільки він є працівником з повною матеріальною відповідальністю, питання звільнення буде вирішене після документального оформлення передачі отриманих раніше матеріальних цінностей. Також його повідомлено, що 26 травня 2014 року проведено інвентаризацію основних засобів, інших необоротних активів, за наслідками якої виявлено нестачу закріплених за ним двох службових собак та виданого спеціального одягу, у зв'язку з чим буде проведене відрахування із заробітної плати за травень 2014 року грошових коштів у рахунок часткового погашення заборгованості. Листом від 13 червня 2014 року відповідач повідомив його про те, що трудові відносини з ним можуть бути припинені відповідно до законодавства, в тому числі за прогул через відсутність на роботі. Наказом державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (далі - ДП «МА «Бориспіль») від 12 листопада 2014 року його звільнено з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Посилаючись на незаконність бездіяльності і дій відповідача, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив задовольнити позов.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 3 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 31 серпня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_4, який діє від імені ОСОБА_3, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що наказом (розпорядженням) ДП «МА «Бориспіль» від 8 червня 2012 року № 11-07/1-489/п § 7 ОСОБА_3 прийнято на посаду інспектора-кінолога кінологічного центру по 31 серпня 2012 року.

8 червня 2012 року між ОСОБА_3 та відповідачем укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 11-14/1-1065.

Наказом ДП «МА «Бориспіль» від 31 серпня 2012 року № 11-07/1-743/п § 29 ОСОБА_3 переведено на посаду інспектора-кінолога кінологічного центру служби авіаційної безпеки на постійній основі.

22 травня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до відділу кадрів ДП «МА «Бориспіль» із заявою про звільнення з роботи за власним бажанням із 26 травня 2014 року у зв'язку зі зміною місця проживання.

23 травня 2014 року позивач направив на адресу відповідача аналогічну заяву про звільнення з довідкою про прийняття його на посаду оператора виробничо-торгового унітарного підприємства «Птахофабрика «Елец», а також просив направити йому рекомендованим листом із повідомленням трудову книжку за адресою: 212036, АДРЕСА_1.

Згідно графіку виходу на роботу працівників кінологічного центру служби авіаційної безпеки ДП «МА «Бориспіль» № 73-17-32 на травень 2014 року 26 травня 2014 року був робочим днем ОСОБА_3

Цього дня позивач на роботу не з'явився.

У листі відповідача від 26 травня 2014 року № 01-22/1-71 вказано, що заяву ОСОБА_3 від 22 травня 2014 року про звільнення за власним бажанням із 26 травня 2014 року розглянуто, питання звільнення буде вирішено після документального оформлення передачі ним матеріальних цінностей відповідно до вимог законодавства. У зв'язку з цим позивачу запропоновано з'явитись до відділу кадрів підприємства.

У листі ДП «МА «Бориспіль» від 30 травня 2014 року № 01-22/1-78 зазначено, що наказом по підприємству від 26 травня 2014 року № 01-07-506 «Про створення робочої інвентаризаційної комісії» проведена інвентаризація основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, за результатами якої виявлено нестачу отриманих у підзвіт двох службових собак та що на склад не повернуто спеціальний одяг, тому із заробітної плати за травень 2014 року з ОСОБА_3 буде утримано 1 409 грн 75 коп. у рахунок часткового погашення суми завданої шкоди. Остаточний розмір матеріальної шкоди буде визначена після проведення незалежної експертної оцінки та отримання звіту, про її результати, за необхідності, буде повідомлено позивачу.

Наказом ДП «МА «Бориспіль» від 30 травня 2014 року № 01-07-536 «Про покриття шкоди працівником» з урахуванням наказу від 26 червня 2014 року № 01-07-647 із заробітної плати ОСОБА_3 за травень 2014 року відраховано завдану шкоду в розмірі 971 грн 98 коп.

У листі відповідача від 12 червня 2014 року № 01-22/1-88 на адресу ОСОБА_3 вказано, що лист позивача від 2 червня 2014 року щодо надання пояснень до заяви від 22 травня 2014 року розглянуто. Згідно п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року № 58 днем звільнення вважається останній день роботи. У заяві від 22 травня 2014 року про звільнення за власним бажанням позивач просив звільнити його з 26 травня 2014 року, проте цього дня на роботу не вийшов. Повторно наголошено на необхідності явки до відділу кадрів підприємства для оформлення звільнення.

15 жовтня 2014 року до ДП «МА «Бориспіль» надійшов лист позивача від 19 липня 2014 року, в якому він погодився з тим, що є працівником з повною матеріальною відповідальністю та має відшкодувати завдані підприємству збитки за одну собаку, а щодо спеціального одягу та другого собаки заперечив, оскільки згідно накладної від 22 травня 2014 року № 5 він здав одяг відповідальній особі, собаку залишив на робочому місці. Зауважив на те, що його досі не звільнено, розрахунок не проведено, а трудову книжку не направлено в Республіку Білорусь, у зв'язку з чим просив виконати вимоги ст. ст. 83, 116, 117 КЗпП України та вирішити спір мирним шляхом. Зазначив, що 22 травня 2014 року був його робочий день, який він відпрацював та подав цього ж дня заяву про звільнення з 26 травня 2014 року, проте не врахував, що 26 травня 2014 року є днем його робочої зміни, на яку він мав вийти. Наголосив на неможливості явки 26 травня 2014 року на робоче місце у зв'язку з тим, що перебував за межами України.

Наказом відповідача від 12 листопада 2014 року № 11-07/1-1286/п ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем пропущено встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду з вимогою про припинення трудових відносин між сторонами з 26 травня 2014 року, оскільки про порушення своїх прав, не проведенням його звільнення в цей день він дізнався 10 червня 2014 року, а з позовом до суду звернувся 7 листопада 2014 року. З 26 травня 2014 року ОСОБА_3 був відсутній на роботі без поважних причин, тому відсутні підстави для задоволення позову про визнання його звільнення за прогул незаконним.

Такі висновки судів є обґрунтованими, вони підтверджуються матеріалами справи та відповідають нормам матеріального права.

Позовна заява, яка була предметом розгляду, згідно штемпеля на конверті, здана на пошту 27 жовтня 2014 року.

Оскільки про те, що рішення за його заявою про звільнення не прийняте, стало відомо позивачу 10 червня 2014 року, суди дійшли правильного висновку про пропуск останнім встановленого ст. 233 КЗпП України строку на звернення до суду.

У судових рішеннях наведені мотиви з яких зазначені ОСОБА_3 причини його пропуску визнані неповажними та зроблені відповідні висновки. Їх правильність доводами касаційної скарги не спростовується.

З матеріалів справи вбачається, що при проведенні звільнення відповідач виходив із того, що позивач був відсутній на роботі в період з 26 травня 2014 року і до проведення його звільнення наказом від 12 листопада 2014 року.

З огляду на те, що прогул мав місце і в межах строків застосування дисциплінарних стягнень, встановлених ст. 148 КЗпП України, то посилання в касаційній скарзі на недотримання цих строків безпідставні.

Свою відсутність на роботі позивач не заперечує.

Помилкове зазначення апеляційним судом дати звернення до суду 7 листопада 2015 року замість 27 жовтня 2015 року на законність рішення апеляційного суду не впливає та не може бути підставою для скасування судових рішень.

Оскільки звільнення ОСОБА_3 проведено 12 листопада 2014 року, а в цей день він не працював, то трудова книжка могла бути переслана йому поштою лише за його згодою.

У заяві від 27 листопада 2014 року конкретна адреса, на яку має бути переслана трудова книжка, не вказана.

Заяви, які були подані з цього приводу до проведення звільнення, не могли враховуватись, оскільки у відповідача обов'язок по видачі трудової книжки на той час не існував.

Доказів про те, що належні позивачу при звільненні кошти виплачені в розмірі меншому, від того право на отримання яких він мав, не подано.

Виходячи з наведеного та положень ст. 335 ЦПК України про те, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, колегія суддів не знаходить підстав для скасування оскаржуваних судових рішень і задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє від імені ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 3 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 31 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В.Кадєтова

Г.І.Мостова

М.І.Наумчук