ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2062/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі :

головуючого судді Набудович І.О.

за участю секретаря Скляренко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи : ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору оренди,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди кімнати від 28.10.2015 року, посилаючись на те, що позивач та відповідач ОСОБА_3 з 04.10.1997 року по 15.11.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого ними було придбано, зокрема, трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Зазначала, що частки у цій квартирі в натурі не виділялися, порядок користування сторонами не визначався, і квартира до цього часу знаходиться у спільній сумісній власності. Проте, відповідач ОСОБА_3, скориставшись тимчасовою відсутністю у квартирі позивача та її дітей, без їх на те згоди здав відповідачу ОСОБА_4 в оренду кімнату, площею 17 кв.м., тобто, уклав правочин щодо розпорядження спільним майном, не маючи для цього необхідних повноважень. Посилаючись на ст. 369 ЦК, просила визнати договір оренди, укладений між відповідачами 28.10.2015 року, недійсним.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, посилаючись на викладені в ньому обставини.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнав, проти задоволення позову не заперечував, посилаючись на те, що на момент укладення договору оренди вважав себе єдиним власником квартири, і мав право розпоряджатися своїм майном, а тому і здав в оренду кімнату, якою до цього сам користувався. Орендну плату в розмірі 1200 грн. отримував на свою банківську картку. Зазначив, що і він і позивач зверталися до ОСОБА_4 з пропозицією розірвати договір, звільнити кімнату і компенсувати їй різницю в платі за житло, але остання відмовилася.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена, про причини своєї неявки суд не повідомила, заперечень на позов не надала.

Треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_2 надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі за наявними матеріалами, вимоги позивача підтримали в повному обсязі.

За таких обставин, враховуючи відсутність заперечень представника позивача та відповідача ОСОБА_3, суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності відповідача ОСОБА_4

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 жовтня 1997 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2015 року розірвано (а. с. 4).

За час шлюбу подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_1, яка зареєстрована на ім'я ОСОБА_3 (а.с. 6).

Крім відповідача ОСОБА_3, в даній квартирі зареєстровані та проживають: позивач та їх діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 5).

28 жовтня 2015 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір оренди кімнати, площею 17 кв.м. в трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 строком з 28.10.2015 року по 28.05.2016 року (а.с. 7-8).

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, посилалася на те, що відповідач ОСОБА_3, скориставшись її тимчасовою відсутністю у квартирі, уклав оспорюваний правочин без її згоди та одноособово розпорядився майном, що також належить позивачу на праві спільної сумісної власності.

З пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.04.2015 року, яке на даний час не набрало законної сили, в порядку поділу спільного майна подружжя позивачу та відповідачу ОСОБА_3 виділено у власність по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1.

Згідно ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України).

Згідно ч. 2 ст. 68 Сімейного кодексу України, розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 роз'яснено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Судом встановлено, що на час розгляду даної справи частки у цій квартирі в натурі не виділені, порядок користування сторонами не визначався, квартира до цього часу перебуває у режимі спільній сумісній власності, судовий розгляд питання щодо її поділу, як спільного сумісного майна, не завершений.

Отже, враховуючи, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу, тому розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою.

За таких обставин суд приходить до висновку, що спірний договір оренди кімнати укладений в порушення вимог ст. 68 СК України та ст. 369 ЦК України, оскільки вчинений без згоди позивача, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання його недійсним підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 59, 60, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, на підставі ст. 369 ЦК України, ст.ст. 68, 69 СК України, п. 19 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, суд

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди кімнати в квартирі АДРЕСА_1, укладений 28 жовтня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.О. Набудович