Ухвала

іменем україни

02 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Турбоатом», третя особа - генеральний директор публічного акціонерного товариства «Турбоатом» СуботінВіктор Георгійович, про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2015року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила визнати дії дирекції публічного акціонерного товариства «Турбоатом» (далі - ПАТ «Турбоатом») щодо її звільнення незаконними; скасувати наказ від 30 квітня 2015 року №137 в частині звільнення ОСОБА_4 з роботи; поновити її на посаді провідного інженера управління матеріально-технічного забезпечення ПАТ «Турбоатом»; стягнути з ПАТ «Турбоатом» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 25 957,08 грн та 5000 грн у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2015року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Судами встановлено, що позивач з 15 травня 1979 року перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Турбоатом», де займала посади техніка-технолога відділу головного конструктора товарів народного вжитку, доглядальниці-помічника вихователя, старшого товарознавця, економіста другої категорії та у подальшому економіста першої категорії. У січні 2015 року позивач була переведена на посаду провідного інженера управління матеріально-технічного постачання.

Наказом ПАТ «Турбоатом» від 30 квітня 2015 року ОСОБА_4 була звільнена з займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - у зв'язку зі скороченням штату працівників.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Так, наказом генерального директора Суботіна В.Г. від 26 січня 2015 року № 15 у зв'язку з реорганізацією підприємства та з метою оптимізації чисельності - скорочено штатні одиниці в управлінні матеріально-технічного постачаннязгідно з додатку № 1.

Відповідно до наказу генерального директора від 29 січня 2015 року № 46-к «Про впорядкування чисельності працівників управління матеріально-технічного постачання» визначено скоротити з управління з 07 квітня 2015 року 1 штатну одиницю провідного інженера; попередити про наступне вивільненні у зв'язку зі скороченням штату ОСОБА_4 - провідного інженера управління матеріально-технічного постачання; вжити заходи із працевлаштування працівника.

02 лютого 2015 року, тобто за два місяці до звільнення, позивач під розписку була попереджена про скорочення посади, яку вона обіймає з 07 квітня 2015 року.

Позивачу було запропоновано переведення на вакантні одиниці за професіями: прибиральниця службових приміщень з окладом 1860 грн та гардеробник (цех 60) з окладом 1750 грн. Від вказаних пропозицій позивач відмовилась, про що складено відповідний акт.

Також судами встановлено, що у відповідності до вимог ч. 3 ст. 252 КЗпП України та ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілковим комітетом відділу (цеховий комітет управління матеріально-технічного постачання) було надано згоду на звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов правильно висновку, що звільнення позивача з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України було проведено роботодавцем - ПАТ «Турбоатом» у відповідності до вимог чинного трудового законодавства.

Твердження скаржника, що вона мала переважне право на залишення на роботі не заслуговують на увагу, оскільки судами було встановлено, що ОСОБА_4 мала меншу продуктивність праці та менший стаж роботи на посаді з якої її було звільнено, а тому перевага в залишенні на роботі відповідно до вимог ст. 42 КЗпП України була надана іншим працівникам.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

З урахуванням вказаного колегія суддів вважає, що суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення про відмову в задоволенні позову.

Таким чином, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, а тому їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2015року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана Л.М. Мазур В.А. Нагорняк