АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7419/16 Справа № 203/6615/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Єдаменко С. В. Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Баранніка О.П., Тамакулової В.О.,

при секретарі Гулієву М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Собко Наталія Володимирівна, про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. Протягом тривалого часу у позивачки склались дружні стосунки з відповідачкою, яка їй допомагала, забезпечувала її доглядом. За пропозицією відповідачки позивачка уклала з нею договір дарування від 25 лютого 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Собко Н.В. При цьому вона вважала, що й в подальшому відповідачка допомагатиме в її утриманні. На цей час, відповідачка їй допомоги не надає, позивачка з'ясувала, що договір дарування не передбачає обов'язків відповідачки з цього приводу, вважає, що припустилась істотної помилки при його укладанні. Тому позивач просила визнати недійсним договір дарування, укладений між нею та відповідачкою, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Собко Н.В. 25.02.2013 року та зареєстровано в реєстрі за №136; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2016 року, з врахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 04 жовтня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено, визнано недійсним з моменту укладення договір дарування квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений 25 лютого 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Собко Н.В., за реєстром №136; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в розмірі 730,80 грн. (а.с.194-197, 214).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, неправильне дослідження та оцінку доказів, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26 листопада 1996 року, виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 26 листопада 1996 року №5/1037-96, зареєстрованого в МБТІ за № 290п-620, на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 (а.с. 152).

ОСОБА_4 04 серпня 2008 року склала на ім'я відповідачки заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 (за реєстром №3279), яким заповіла відповідачці квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 79).

25 лютого 2013 року між позивачкою та відповідачкою було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського Собко Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №136 (а.с. 151).

Згідно п. 1 вказаного договору, дарувальник (позивачка) дарує (безоплатно передає у власність), а обдаровувана (відповідачка) приймає у дарунок кватиру за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 5 цього договору дарувальник та обдаровуваний в присутності нотаріуса стверджують, що договір спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним та відповідає внутрішній волі, договір, що укладається, не має характеру удаваного чи фіктивного правочину.

Відповідно до п. 9 договору дарування від 25 лютого 2013 року цей договір є укладеним з дня його нотаріального посвідчення. Право власності за договором дарування виникає з моменту прийняття дарунку. Прийняттям дарунку за домовленістю сторін вважається одержання обдаровуваною примірника цього договору після його підписання та нотаріального посвідчення. Відповідно статті 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Право власності на нерухоме майно за цим договором у покупця виникає з дня державної реєстрації права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яка здійснюється одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору (а.с.151).

Місцевим судом також встановлено, що, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачкою на підставі спірного договору (а.с. 33).

Також встановлено, що ОСОБА_4 продовжує проживати у вказаній квартирі, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні. Згідно копії паспорту позивачки, її місце проживання зареєстровано у цій квартирі (а.с. 6).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Як зазначено в правовій позиції, висловленій у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року №6-202цс15, виходячи зі змісту статей 203, 717 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи з викладеного, встановлення нездійснення фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування; зважаючи на те, що з реєстрації за цим місцем проживання позивачка не знімалась, жодних договорів між позивачкою та відповідачкою щодо користування квартирою не укладалось; враховуючи похилий вік ОСОБА_4, - місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту неправильного сприйняття ОСОБА_4 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, які мають істотне значення, адже позивачка не мала на меті здійснити безоплатне відчуження належної їй квартири з моменту укладання, нотаріального посвідчення договору та державної реєстрації прав за ним за таких обставин, що відповідачка не матиме у зв'язку з цим жодних зустрічних зобов'язань щодо утримання ОСОБА_4 та надання їй допомоги.

Факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору в даному випадку не підтверджує правильного сприйняття ОСОБА_4 фактичних обставин правочину під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання.

При вирішення даного спору місцевий суд обґрунтовано звернув увагу не те, що позивачка не має у власності іншого житла.

Наведені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, яка висловлена у Постанові від 16 березня 2016 року у цивільній справі N6-93цс16, що, згідно ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, які застосовують відповідні нормативно-правові акти.

Крім того, колегія також погоджується з висновком місцевого суду щодо відсутності, в даному випадку, підстав для застосування приписів ст. 235 Цивільного кодексу України та визнання спірного договору дарування прихованою формою договору довічного утримання чи спадкового договору, оскільки в суді не доведено, що сторонами погоджені всі істотні умови, характерні для кожного із зазначених договорів.

Таким чином, суд першої інстанції у повному обсязі фактичні обставини з'ясував та, зробивши правильні висновки, ухвалив обґрунтоване та законне рішення, яке підлягає залишенню без змін.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, зважаючи на положення ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий

Судді