У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Парінова І.К., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, обґрунтовуючи вимоги тим, що 29 вересня 2001 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Спільне життя у них не склалося та з початку 2015 року вони не ведуть спільного господарства. Подальше спільне проживання та збереження сім'ї неможливо, у зв'язку із чим позивач просила розірвати шлюб. Крім того, посилаючись на те, що відповідно до чинного законодавства України відповідач зобов'язаний утримувати неповнолітнього сина та має постійне джерело доходу, позивач просила стягнути на її користь із ОСОБА_2 аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини від усіх його доходів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2016 року, позов задоволено. Розірвано зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції у м. Києві шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, актовий запис від 29 вересня 2001 року № 698. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 листопада 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення суду в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині стягнення аліментів й передати справу на новий судовий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення вимог процесуального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (ч. 1 ст. 335 ЦПК України).

Установлено, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Так, згідно з ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 182 СК України).

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням фактичних обставин справи і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, ст. ст. 180, 181, 182, 183 СК України, Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року), обґрунтовано виходили із того, що відповідач має можливість і зобов'язаний утримувати свого неповнолітнього сина. Оскільки він працює й має постійний заробіток, розмір аліментів, який просила стягнути позивач, - 1/4 частина доходів, відповідає положенням чинного законодавства й цим буде забезпечено права малолітньої дитини на належне утримання.

Доводи касаційної скарги щодо необхідності стягнення аліментів у твердій грошовій сумі не ґрунтуються на вимогах закону були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Згідно з п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Доводи касаційної скарги і зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами допущено порушення вимог процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2016 року.

Копію цієї ухвали та додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ І.К.Парінова