Провадження № 22-ц/780/651/16 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л. А.
Категорія 4 10.03.2016
УХВАЛА

Іменем України

10 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О.,

при секретарі Вербовій І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності,

встановила:

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1

В апеляційній скарзі представник відповідача просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Вважає рішення суду незаконним, ухваленим з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.06.1953 року по 19.12.1991 року, що стверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя, наданого відділом ДРАЦС Сквирського районного управління юстиції у Київській області 19.05.2012 року /а.с.9/ та копією свідоцтва про розірвання шлюбу /а.с.4/.

В судовому засіданні, в суді першої інстанції було встановлено, що за час перебування в зареєстрованому шлюбі на ім'я ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 13.08.1988 року придбано жилий будинок по АДРЕСА_2 що стверджується копією цього договору, посвідченого секретарем виконавчого комітету Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 34 /а.с.8/.

Згідно копії Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно Білоцерківського МБТІ від 11.07.2012 року, право власності на вказаний вище будинок зареєстровано на ім'я ОСОБА_7

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер, що слідує з копії свідоцтва про його смерть /а.с.5/.

28.04.2009 року спадкодавець ОСОБА_7 склав заповіт на все належне йому майно на своїх дочок - відповідачів по справі - в рівних частинах кожній, що стверджується копією цього заповіту, який було посвідчено секретарем Матюшівськоїсільської ради Білоцерківського району Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 10 /а.с.12/.

Згідно, матеріалів спадкової справи № 56/2012 після смерті ОСОБА_7, копію якої надано Білоцерківською районною державною нотаріальною конторою Київської області /а.с.35-47/, спадщину після смерті спадкодавця прийняли ОСОБА_6 та ОСОБА_2, подавши до нотаріальної контори у встановлений законом шестимісячний строк заяви про прийняття спадщини від 15.02.2012 року та від 07.04.2012 року; ОСОБА_8 в порядку ст.1273 ЦК України відмовилася від спадщини на користь ОСОБА_6, подавши 07.04.2012 року відповідну заяву до нотаріальної контори.

Відповідно до ст.22 КпШС України, який був діючим на час придбання подружжям ОСОБА_2 спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні положення закріплено в ст.60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку /доходу/.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, основним правовим режимом майна подружжя є правовий режим спільної сумісної власності, тобто, вказані правові норми встановлюють презумпцію права цієї власності подружжя щодо майна, набутого за час шлюбу.

За ч.1 ст.61 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

А за ч.2 цієї статті об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Як роз'яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Спільною сумісною власністю подружжя , що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом виключені з цивільного обороту, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно зі ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором /ст.70 СК України, ст.28 КпШС України/.

За ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно рекомендацій, викладених в п.24 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Як вказано вище в рішенні, спірний будинок було придбано під час перебування позивача та ОСОБА_7 в зареєстрованому шлюбі, тобто, цей будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і частки кожного із подружжя у праві власності є рівними.

Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

В судовому засіданні було встановлено, що після розірвання шлюбу позивач та ОСОБА_7 продовжували проживати у спірному будинку, жоден із них з вимогами про поділ спільного майна подружжя до суду не звертався, таких доказів суду не надано.

Згідно довідки Матюшівської сільської ради Білоцерківського району в матеріалах справи /а.с.7/, ОСОБА_4 відповідно до будинкової книги села Матюші зареєстрована та постійно проживає АДРЕСА_3 з 13.08.1988 року по даний час.

Враховуючи вищевикладене висновок суду, що позивач має право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 є вірним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції повністю, оскільки вони відповідають обставинам справи та рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Статті 10, 60 ЦПК України визначають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦПК України, частина перша якої передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Доводи апеляційної скарги, не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення суду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглянувши спір, повно та всебічно дослідив й оцінив обставини справи, надані сторонами докази, застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2015 року залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його оголошення.

Головуючий

Судді