АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2836/16 Справа № 201/7962/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Ткаченко Н. В. Доповідач - Максюта Ж.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого: Максюти Ж.І.,

суддів : Макарова М.О., Прозорової М.Л.,

за участі секретаря: Самокиші О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2016 року за поданням державного виконавця Жовтневого ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції Крайняк М.С. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_4 без вилучення паспортного документу

ВСТАНОВИВ:

20.01.2016р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшло подання державного виконавця Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ Крайняк М.С. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_4 без вилучення паспортного документу (подання передано судді Ткаченко Н.В. 21.01.2016р.), через те, що він ухиляється від виконання виконавчого напису та рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про стягнення на користь ОСОБА_2 суми боргу.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2016 року в задоволені подання - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на чисельні порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу суду скасувати, та постановити нову, про задоволення подання у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду залишенню без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, на примусовому виконанні перебуває зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса ДМНО Кохан Г.Л. від 29.07.2015р. та рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.10.2015р. про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в загальному розмірі 4 347 209грн. 66коп.

Як зазначає державний виконавець, боржник ОСОБА_4 ухиляється від виконання своїх зобов'язань перед ОСОБА_2, державним виконавцем надано строк для добровільного погашення заборгованості, проте вимоги державного виконавця залишились без задоволення. Крім того, державним виконавцем було здійснено вихід за місцем мешкання боржника, проте на його вимогу двері відкриті не були.

Державним виконавцем також в якості доказів надано було інформацію з Державної прикордонної служби України про перетин ОСОБА_4 державного кордону України у період з 2010р. по 2014р. та у серпні 2015р.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Так, п. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон наявність невиконаних зобов'язань, але лише до моменту виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Відповідно до пункту 18 частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець в процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звернутися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням суду.

Статтею 377-1 ЦПК України визначено, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів(посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

З аналізу наведених норм права вбачається, що право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, наведених в листі від 01 лютого 2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України», ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання.

Однак, державним виконавцем не надано доказів ухилення боржника від виконання судового рішення. Державний виконавець посилається лише на факт наявності у боржника невиконаного зобов'язання, покладеного на нього судовим рішенням, що само по собі не доводить факту ухилення від виконання покладених на нього зобов'язань.

Докази того, що ОСОБА_4 протягом 2010-2014рр. виїжджав за межі України, судом не можуть братися до уваги, оскільки ці дії були вчинені ним ще до відкриття 13.08.2015р. та 06.01.2016р. виконавчих проваджень, а виїзд 14.08.2015р. та повернення 29.08.2015р. на Україну не можуть свідчити про те, що боржник має на меті покинути України, не виконавши свої грошові зобов'язання.

Приймаючи до уваги, що жодного доказу того, що боржник ОСОБА_4 був повідомлений про наявність на примусового виконанні зведеного виконавчого провадження (поштових повідомлень про отримання постанов про відкриття виконавчого провадження) суду не надано, так само як і не надано копії акту про вихід державного виконавця за місцем проживання ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні клопотання.

Вищевказаним також спростовуться доводи скарги про обізнаність боржника про наявність виконавчого провадження.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Проте, державним виконавцем не надано суду жодного доказу того, що ним вживалися будь-які інші заходи, окрім подання про тимчасове обмеження у праві виїзду (чи виявлялося рухоме або нерухоме майно, що належить боржникові на праві власності, доходи, на які може бути звернуто стягнення та інш.), на що також звертав увагу місцевий суд та чим спростовуються посилання апеляційної карги щодо наявності в боржника нерухомого майна.

Колегія суддів вважає, що вказані в поданні обставини та доводи, що зазначені в апеляційній скарзі ОСОБА_2, не можуть свідчити про свідому бездіяльність боржника та ухилення його від виконання боргових зобов'язань, а тому суд першої інстанції, розглядаючи подання, дійшов правильного висновку про його відхилення, зважаючи на відсутність доказів того, що боржник свідомо ухиляються від його виконання.

Апеляційний суд також зазначає, що застосування заявлених у поданні обмежень може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст.33 Конституції України та ст.313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування.

Таким чином, суд першої інстанції при вирішенні даного питання дотримався вимог закону, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: