Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Малько О.С., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника відповідача адвоката ОСОБА_2 на рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 1 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення шкоди завданої злочином,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 1 березня 2016 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 22 839грн.21 коп. матеріальної шкоди та 40 000грн. моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивач зазначає, що рішення є необґрунтованим та ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що суд безпідставно відмовив у застосуванні індексації витрат на його лікування після скоєння злочину у квітні 2005року з покликанням на норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», оскільки повинен був застосувати норми ч.1 ст.1208 ЦК України, на підставі яких заявлений ним позов. Індекс інфляції з 2005року по 2015рік зріс на 4,011рази, а тому понесені ним витрати на лікування у 2005році у розмірі 5449,69грн. підлягають збільшенню до 16 409,02грн.

Крім цього вважає, що суд першої інстанції при визначенні шкоди завданої пошкодженням одягу, взуття від злочину помилково взяв до уваги ціни на них, які існували на час скоєння злочину, а не під час розгляду справи у суді. Ним надана довідка, яка підтверджує вартість пошкодженого його майна на час предявлення позову на суму 3810грн., яку суд безпідставно не взяв до уваги.

Доводить, що при визначенні розміру моральної шкоди, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що злочинними діями відповідача йому завдано тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких він переніс значні фізичні страждання, перебував на межі смерті, втратив здоровя, пережив емоційний стрес та психологічний дискомфорт.

Просить рішення суду першої інстанції змінити, збільшивши розмір матеріальної шкоди до 42 485,23грн. та моральної шкоди-до 200 000грн.

В поданій апеляційній скарзі представник відповідача покликається на неповне зясування обставин справи при визначенні розміру матеріальної та моральної шкоди.

Зазначає, що суд безпідставно задовольнив позов в частині стягнення витрат (3511,73грн.), які позивач та його родичі понести під час розгляду кримінального провадження на проїзд. Такі витрати відповідно до ч.2 та ч.3 ст.122 КПК України здійснюються за рахунок коштів з Державного бюджету, в передбаченому КМ України порядку.

Вказує на відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 втраченого заробітку в сумі 7672,76грн., оскільки ОСОБА_1 на час отримання тілесних ушкоджень був безробітним і щомісячно отримував державну соціальну допомогу.

Вважає, що розмір моральної шкоди, стягнутий з відповідача є завищеним. Доводить що таку шкоду, крім відповідача повинні відшкодовувати і інші особи, які заподіювали ОСОБА_1 тілесні ушкодження.

Просить рішення суду першої інстанції змінити. Відмовити у задоволенні вимог про стягнення 3511,73грн. витрат на проїзд, 7672,76грн.-втраченого заробітку та зменшити розмір моральної шкоди до суми визнаної відповідачем.

Апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що неправомірними діями відповідача, а саме завданням тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_1 спричинено майнову шкоду в розмірі 22 839,21грн. та моральну шкоду в розмірі 40 000грн.

Такі висновки відповідають встановленим фактам та ґрунтуються на законі.

Загальні підстави цивільно-правової відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду в деліктних (позадоговірних) відносинах передбачені ч. 1 ст. 1166 та ч. 1 ст. 1167 ЦК України.

Згідно із зазначеними нормами обов'язковими умовами такої відповідальності є наявність шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою та вина заподіювача шкоди.

Як встановлено судом та стверджується матеріалами справи, 10 квітня 2005 року близько 20 год. ОСОБА_3, перебуваючи в с.Хрінники Демидівського району на площадці біля бару «Евіка», на ґрунті особистих неприязних відносин, які виникли в ході обопільної сварки з ОСОБА_1, яка переросла в бійку, умисно наніс останньому не менше 5 ударів в живіт, чим заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Ступінь тяжкості тілесних ушкоджень стверджується висновком судово-медичної експертизи № 650/09 від 29.01.2014року.

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 28 червня 2015року ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження відносно нього за ч.1 ст.121 КК України закрито у звязку із закінченням строків давності.

Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що закриття справи з нереабілітуючих підстав не звільняє винну особу від відшкодування завданих потерпілому збитків.

Відповідачем в ході розгляду справи визнано позов в частині моральної шкоди на суму 5 000грн.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає перевірці в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині індексації понесених витрат на лікування суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ці виплати носять одноразовий характер, а тому підстави для її проведення відсутні.

Так, відповідно до ч.1 ст. 1195 ЦК України фізична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно - курортного лікування, придбання ликів, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно ст. 1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.

Стягнення додаткових витрат, передбачених ч.1 ст. 1195 цього Кодексу, може бути здійснене наперед у межах строків, встановлених на основі висновку відповідної лікарської експертизи, а також у разі необхідності попередньої оплати послуг і майна (придбання путівки, оплата проїзду, оплата спеціальних транспортних засобів тощо).

Відповідно до ч.1 ст. 1208 ЦК України за заявою потерпілого у разі підвищення вартості життя розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає індексації на підставі рішення суду.

Зі змісту наведених норм закону випливає, що за правилами ст. 1208 ЦК України підлягає індексації або збільшенню лише заробіток або дохід, що були втрачені потерпілим унаслідок втрати чи зменшення ним професійної або загальної працездатності, які стягуються щомісячними платежами та на протязі тривалого часу.

Витрати, які поніс позивач на лікування у сумі 9872,17грн. у відповідності до вимог закону - є додатковими витратами (одноразовими збитками), а тому підстави для застосування ч.1 ст.1208 ЦК України відсутні.

Покликання суду в рішенні на норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» є неправильним, оскільки вказаний закон до правовідносин, що склалися між сторонами не застосовується, однак це не вплинуло на правильність вирішення спору.

Стягуючи із ОСОБА_3 вартість пошкодженого майна (одягу) потерпілого відповідно до довідки, що міститься в матеріалах кримінального провадження, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для збільшення відшкодування вартості цього майна відсутні, докази понесення ОСОБА_1 таких витрат в розмірі 3810грн. не надані. Такий висновок суду ґрунтується на положеннях ст.22 ЦК України, оскільки одяг та взуття не визнані непридатними до використання, тобто повністю не знищені, нових таких речей потерпілий на суму 3810грн. не придбавав, тому відсутні підстави для стягнення їх вартості відповідно до довідки, на яку покликається він у своїй апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Встановлено, що внаслідок кримінально караних дій відповідача ОСОБА_1 завдані тілесні ушкодження, що потягло хірургічне втручання та тривале лікування; він з 30 травня по листопад 2005 року отримував допомогу по безробіттю. Через отримання тяжких тілесних ушкоджень позивачу лікарями рекомендовано уникати фізичних навантажень.

Згідно із ч. 2 ст. 1195 ЦК України в разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Врахувавши зазначені обставини та норми права суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача через отримані ОСОБА_1 10 квітня 2005 року тяжкі тілесні ушкодження втрачений ним заробіток у розмірі 7672,76 грн. Доводи апеляційної скарги представника відповідача правильності висновків суду в цій частині не спростовують.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, у тому числі матеріалів кримінального провадження (ст. 212 ЦПК України), вірно застосувавши положення ст. ст. 23, 1167 ЦК України, дійшов до правильного висновку, про те, що неправомірними діями відповідача та з його вини, позивачу завдано моральної шкоди, між ними існує причинний зв'язок.

Разом з тим, судом не було наведено переконливих мотивів при визначенні розміру моральної шкоди в сумі 40 тис. грн.

Враховуючи положення п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ч. 3 ст. 23 ЦК України, характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав потерпілий у зв'язку з отриманням тяжких тілесних ушкоджень під час конфлікту, фактичні обставини справи, стан його здоров'я, тяжкість завданих травм, наслідки тілесних ушкоджень, а також те, що протягом розгляду кримінального провадження( 10 років) відповідач добровільно не сплатив потерпілому жоднихкоштів на відшкодування завданої ним моральної шкоди та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості її розмір слід збільшити до 50 тис. грн.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що розмір моральної шкоди є завищеним, оскільки судом встановлено, що незаконні дії відповідача призвели до ушкодження здоровя ОСОБА_1, порушення його нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а також до тривалого лікування.

Також, обґрунтовуючи наявність матеріальних збитків ОСОБА_1 зазначав, що у звязку із розслідуванням та судовим розглядом скоєного ОСОБА_3 злочину ним на проїзд були затрачені кошти.

Згідно ст.118 КПК України процесуальні витрати складаються із: витрат на правову допомогу; витрат, пов'язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; витрат, пов'язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; витрат, пов'язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою(ст. 126 КПК України).

Таким чином, витрати повязані із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження(3511,73грн.) є судовими витратами і їх відшкодування вирішується судом лише в порядку, визначеному відповідними нормами процесуального закону.

Отже суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про те, що вказані ОСОБА_1 матеріальні збитки є шкодою в розумінні ст. 1166 ЦК України, вони є судовими витратами у кримінальному провадженні і мають вирішуватись у ньому, вони не є наслідком кримінально караних дій відповідача, і законодавством не передбачено можливості їх стягнення за окремим позовом до суду.

Рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом зменшення суми матеріальної шкоди, стягнутої з ОСОБА_3 на 3511,73грн. та збільшення стягнутої суми моральної шкоди до 50 000грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 325 ЦПК України, ст. ст. 1195, 1208 ЦК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 1 березня 2016 року змінити.

Зменшити стягнуту з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму матеріальної шкоди з 22 839,21грн. до 19 327(девятнадцяти тисяч триста двадцяти семи)грн.48коп.

Збільшити стягнуту з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди з 40 000(сорока тисяч)грн. до 50 000(пятдесяти тисяч)грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_4

ОСОБА_5