Номер провадження: 22-ц/785/2143/16
Головуючий у першій інстанції Гудіна Н. І.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Парапана В.Ф.,

при секретарі - Ярахмедові Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Колективного підприємства «Одеський шкіряний завод №1» про визнання право власності на житло,

встановила:

ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернулась до КП « Одеський шкіряний завод №1» (далі - Відповідач) з позовом про визнання права власності на житло за наступних обставин.

Позивач разом із чоловіком ОСОБА_3 та двома синами - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, мешкають у житловому приміщенні гуртожитку для малосімейних «Одеського Шкіряного заводу №1» за адресою: АДРЕСА_1, на підставі спільного рішення адміністрації та профкому Орендного підприємства «КООТ» № 20 від 18 травня 1993 року та посвідчення НОМЕР_1 на право вселення в кімнату житловою площею 19 м2.

Це стало можливим тому, що чоловік Позивача - ОСОБА_3 з 15 грудня 1981 року працював в обробному цеху «Одеського виробничого об'єднання ім. В. І. Леніна «Шкірзавод №1» контролером п/ф за 4-м розрядом, а Позивач, після декретної відпустки з 5 вересня 1983 року працювала у дитячому садку № 148, шефство над яким узяв на себе «Шкірзавод № 1» «Одеського виробничого об'єднання ім. В. І. Леніна».

Вказане приміщення використовується для постійного проживання сім'ї ОСОБА_3, і це підтверджується неодноразово виданими довідками підприємства «Одеське виробниче об'єднання ім. В. І. Леніна «Шкірзавод № 1» та іншими органами.

Цей факт підтверджують штампи про постійну прописку в паспортах. А також за користування вказаним житловим приміщенням постійно сплачувалася плата у касу підприємства у повному обсязі.

Майно «Одеського виробничого об'єднання ім. В. І. Леніна «Шкірзавод №1»» було приватизоване ОП «КООТ», правонаступником якого є КП «Одеській Шкіряний завод №1».

Технічний план-паспорт від 9 червня 1999 року, де гуртожиток по АДРЕСА_2 значиться як нежитлова адміністративна будівля, складений КП «МБТЇ та РОН».

У технічному паспорті в первинному вигляді було зазначено, що літери «Б», «Г», «Ж» позначають житлові будівлі та будівля гуртожитку по АДРЕСА_3 де мешкають позивачі, було позначено літерою «Г-2Ж», як житлове приміщення. Тільки пізніше з незрозумілих підстав та обставин у вказаний технічний паспорт було внесено зміни і було закреслено літеру «Г», яка свідчить про відношення приміщення гуртожитку до житлового, а позначення «жилі» було закреслено та написано «адміністративні».

А ще пізніше літера «Г» у вказаному техпаспорті була виправлена на літеру «Д», та з'явилася позначка - «адміністративне».

Будь-яких рішень щодо переведення житлового приміщення-гуртожитку по АДРЕСА_2 до нежитлового фонду відповідними органами не приймалося.

А також, вказана будівля ніколи не використовувалася як адміністративна.

Позивач зазначає, що посвідчення на право вселення в кімнату житловою площею 19 м2, яке було видано ОСОБА_3 на підставі спільного рішення адміністрації та профкому ОП «КООТ» №20 від 18 травня 1993 року, засвідчено підписом керівника та печаткою підприємства. Докази, що вказаний документ є підробленим або фіктивним, відсутні.

Тобто ОСОБА_3 при отриманні приміщення для житла з будівель державного фонду Шкірзаводу від ОП «КООТ» не було надано фіктивних документів, а також не було жодних зловживань з їх боку, не було порушено нічиїх прав, оскільки ці дії не оскаржувалися Державою, ОП «КООТ» та іншими зацікавленими особами. А також ОСОБА_3 під час процедури отримання приміщення для житла нікого не вводили в оману.

Під час приватизації будівель Шкірзаводу Держава і ОП «КООТ», правонаступником якого є КП «Одеській Шкіряний завод №1», знали, що у спірному приміщені мешкає родина ОСОБА_3. Більш того, саме ОП «КООТ» із державного житлового фонду у встановленому порядку надав ОСОБА_3 спірне приміщення для житла, яке підлягало звільненню з підходом квартирної черги та отриманням ОСОБА_3 житла.

ОП «КООТ», яке видало ОСОБА_3 посвідчення на підставі спільного рішення адміністрації та профкому ОП «КООТ» №20 від 18 травня 1993 року, та самі ОСОБА_3 виходили з того, що спірне приміщення є житловим, як і держава в свою чергу. Той факт, що спірне приміщення є житловим, ніким не заперечувалось до 2004 року.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 23 листопада 2012 року зобов'язано родину ОСОБА_3 звільнити спірне приміщення, а також визнано недійсним посвідчення НОМЕР_1 на право вселення в кімнату житловою площею 19 м2, яке видано на підставі спільного рішення адміністрації та профкому ОП «КООТ».

Зазначене рішення апеляційного суду набрало сили закону.

Позивач вважає, що оскільки Відповідач не звернувся до органів виконавчої служби для виконання рішенням Апеляційного суду Одеської області від 23 листопада 2012 року у встановлений строк, то воно не підлягає виконанню, а потому вона продовжує мешкати у спірному приміщенні.

Як зазначає Позивач, вона добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років - з 18 травня 1993 року.

За викладених обставин Позивач просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на кімнату площею 19 кв.м на другому поверсі двоповерхової будівлі АДРЕСА_1 де проживає сім'я ОСОБА_3.

Відповідач позов не визнає, посилаючись на наступне.

23.11.2012 року апеляційним судом Одеської області було ухвалено рішення, яким задоволено позов Колективного підприємства "Одеський шкіряний завод №1", зобов'язано ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звільнити нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1, позначене у технічному паспорті від 09.06.1999 р. під літерою "Д-1", визнано недійсним посвідчення НОМЕР_1 на право вселення в квартиру НОМЕР_2 жилою площею 19 кв. м в гуртожитку для малосімейних по вказаній адресі, видане на ім'я ОСОБА_2 на підставі спільного рішення адміністрації та профкому ОООП "КООТ" №20 від 18.05.1993 р., в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Колективного підприємства "Одеський шкіряний завод №1" про надання іншого житлового приміщення відмовлено.

При розгляді вказаної справи апеляційним судом встановлено, що Позивач була прописана за юридичною адресою Колективного підприємства "Одеський шкіряний зі №1" за розпорядженням колишнього директора ОСОБА_6 (її свекра), який використовував своє службове становище, прописав її та надав нежиле адміністративне приміщення.

Крім того, апеляційним судом також було встановлено, серед іншого, що:

підставою для прописки ОСОБА_2 були письмові клопотання та довідка ОП «КООТ» 10 та 11 травня 1993р., підписані ОСОБА_6; посвідчення НОМЕР_1 на право вселення у приміщення гуртожитку для малосімейних на підставі спільного рішення адміністрації і профкому ОП "КООТ" №20 від 18.05.1993р. складено самою ОСОБА_2

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про те, що факт складання самою ОСОБА_2 посвідчення, не передбаченого законом, на своє вселення у спірне приміщення не можна вважати правомірним та визнав недійсним посвідчення НОМЕР_1 на право вселення в квартиру НОМЕР_2 жилою площею 19 кв. м в гуртожитку для малосімейних по АДРЕСА_3 видане на ім'я ОСОБА_2 на підставі спільного рішення адміністрації та профкому ОООП "КООТ" №20 від 18.05.1993 року.

Дії ОСОБА_2 для вселення у спірне приміщення не були добросовісними та законними, що встановлено рішенням апеляційного суду і не підлягає повторному доказуванню.

Відповідач є законним власником майна та вчинив необхідні дії для судового захисту своїх прав, а прийняте апеляційним судом рішення є обов'язковим для виконання усіма особами, в тому числі і позивачкою, що виключає можливість задоволення такого позову.

За викладених обставин Відповідач просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Рішенням суду в позові ОСОБА_2 до КП « Одеський шкіряний завод №1» про визнання права власності на житло за набувальною давністю було відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2015 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

23.11.2012 року апеляційним судом Одеської області було ухвалено рішення, яким задоволено позов Колективного підприємства "Одеський шкіряний завод №1", зобов'язано ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звільнити нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1, позначене у технічному паспорті від 09.06.1999 р. під літерою "Д-1"; визнано недійсним посвідчення НОМЕР_1 на право вселення в квартиру НОМЕР_2 жилою площею 19 кв. м в гуртожитку для малосімейних по вказаній адресі, видане на ім'я ОСОБА_2 на підставі спільного рішення адміністрації та профкому ОООП "КООТ" №20 від 18.05.1993р.; в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Колективного підприємства "Одеський шкіряний завод №1" про надання іншого житлового приміщення відмовлено (а.с.31-36).

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірні якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язкові яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до роз'яснень, викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року застосування набувальної давності передбачає добросовісність, як одну із загальних засад цивільного судочинства, що означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Судам слід мати на увазі, що позов про право власності за давністю володіння не може пред'являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна. У такого володільця право на чуже майно має похідний та обмежений характер. При вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 1 січня 2011 року; задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Суд першої інстанції правильно вважав, що дії ОСОБА_2 для вселення у спірне приміщення не були добросовісними та законними, що встановлено рішенням апеляційного суду і не підлягає повторному доказуванню.

Відповідач є законним власником майна та вчинив необхідні дії для судового захисту своїх прав, а прийняте апеляційним судом рішення є обов'язковим для виконання усіма особами, в тому числі і Позивачем, що виключає можливість задоволення такого позову.

Спори щодо користування спірним майном неодноразово розглядались судами різних інстанцій починаючи з 2005р. (а.с.5-22, 31).

Матеріали справи не містять взагалі жодного належного та допустимого доказу добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності та безтитульності володіння позивачкою спірним майном.

В наведеному вище рішенні апеляційного суду Одеської області від 23.11.2012 року зазначено, що не потребує доказуванню встановлений судами господарської юрисдикції факт того, що спірне приміщення є нежитловим, правових підстав для вселення ОСОБА_2 у це нежитлове приміщення не існувало.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупність. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов до правильного висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довела обставини, на які посилалася як на підставу своєї позовної заяви та апеляційної скарги.

Доводи позивача в своїй позовній заяві та апеляційній скарзі про необхідність задоволення її позову та апеляційної скарги на підставі наведеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини непереконливі, не можуть бути прийняті до уваги, так як посилання тільки на витяги з рішень Європейського суду з прав людини без надання по справі необхідних належних та допустимих доказів правомірності свого володіння недопустимо та взагалі не узгоджується з принципами правової держави і принципами та задачами правосуддя.

Саме по собі цитування окремого фрагменту рішення Європейського Суду з прав людини без надання будь-яких доказів, аналізу обставин справи, що розглядав суд першої інстанції у взаємозв'язку з обставинами справи Європейського Суду з прав людини та без тлумачення цих обставин в контексті рішення Європейського Суду, не може вважатися належним застосуванням практики ЄСПЛ.

Тлумачення статей Конвенції про захист прав людини з застосуванням практики ЄСПЛ повинно здійснюватися в контексті обставин справи, що розглядає національний суд.

Таким чином твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

В.Ф. Парапан