Провадження №2/761/2311/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01 квітня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Сіромашенко Н.В.,

при секретарі Мурга О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа: Служба у справах дітей Оболонської в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та дозволу на оформлення документів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить надати їй дозвіл на виїзд дітей ОСОБА_3, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 року, за кордон без дозволу (згоди) батька дітей ОСОБА_2 до досягнення дітьми вісімнадцятирічного віку та дозволити їй або її законному представнику без згоди ОСОБА_2 оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітніх ОСОБА_3, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 року, за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення дітьми вісімнадцятирічного віку.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що шлюб між нею та відповідачем було визнано недійсним рішенням суду від 01 грудня 2009 року, а місце проживання дітей визначено разом з матір'ю. Від шлюбу вони мають спільних дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Малолітні діти проживають з нею та знаходяться на її утриманні, відповідач участі у вихованні та утриманні дітей не приймає. До кінця 2013 року вона разом з дітьми кожного року на літні канікули виїжджала до своєї матері, бабусі дітей, в садове товариство «Парус», яке знаходиться в АР Крим, Феодосійського району, СМТ Приморський. Однак, після подій, які відбулись в Україні після 2014 року, виїжджати в Крим без згоди батька неповнолітнім дітям неможливо. Для отримання дозволу на виїзд дітей вона звернулась до батьків до відповідача, зі слів яких дізналась, що відповідач має іншу сім'ю, однак, як зв'язатись з відповідачем їй інформацію не надали. Після визнання шлюбу між ними недійсним відповідач з дітьми зв'язку не підтримує.

Вона має намір виїжджати з дітьми за кордон до досягнення ними повноліття, з метою поломництва, виїзду під час канікул із вчителями, виїзду під час літніх канікул до своєї матері (бабусі) до садового товариства «Парус», яке знаходиться в Автономній Республіці Крим в Феодосійський район, СМТ Приморський, для оздоровлення під час канікул, виїзду із викладачами, виїзду у дитячі табори, для навчання за кордон, до країн: Автономної республіки Крим, Республіки Білорусь держав Шенгенської угоди, Туреччини, Російської федерації Єгипту, Тунісу, Ізраїлю, Домініканської Республіки, Великобританії, Швейцарії, Сполучених Штатів Америки, Канади, Бразилії, Таїланду, Китаю, Японії, Австралії та інших країн світу.

Одержувати для малолітніх дітей: візу для проходження курсу лікування, туристична візу, студентську візу, візу для приватної поїздки.

Виїзд дітей разом з нею за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дітей, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистостей, так як діти цікавляться багатьма речами, займаються в різних розвиваючих кружках; фізично та морально зміцнить їх, пристосує їх до комунікабельності, вивченню мов, розширить їх світогляд, добре вплине на здоров'я дітей.

За захистом своїх прав та інтересів дітей вона звернулась до суду.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповіщав, тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, просив розглядати справу у відсутність представника служби у справах дітей; надав до суду висновок відповідно до якого Оболонська РДА, як орган опіки та піклування, рекомендувала надати дозвіл на виїзд за кордон ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 грудня 2009 року було визнано недійсним шлюб укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований 21 травня 2004 року у відділі РАЦС Оболонського РУЮ в м. Києві, актовий запис № 447. Вказаним рішенням також стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в сумі 1000 грн., щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 2 грудня 2009 року і до повноліття дітей.

Вказаним рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що 21 травня 2004 року між сторонами в даній справі було укладено шлюб відділом РАГС Оболонського РУЮ в м. Києві.

Від шлюбу сторони мають дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказаним рішенням також встановлено, що ОСОБА_6 проходила лікування з 06.08.1999 року по 07.09.1999 року в Київській міській клінічній психоневрологічній лікарні № 1 з діагнозом «Шизофреноподібний психоз, галюцинаторно-параноїдний синдром».

Ухвалою суду від 13.02.2009 року по справі було призначено судово-психіатричну експертизу для визначення психічного стану захворювання ОСОБА_6, про те остання ухвалу суду не виконувала і не з'являлась за викликами в Київський міський центр судово-психіатричної експертизи.

В судовому засіданні ОСОБА_6 надала довідку Республіканського психоневрологічного консультативного центру на базі Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні № 1, адресовану в міський психоневрологічний диспансер № 3, про те, що на теперішній час психоневрологічних розладів не виявлено і в судовому засіданні ОСОБА_6 пояснила, що для неї принизливо проходити судово-психіатричну експертизу. Про те судом встановлено, що ОСОБА_6 не повідомила ОСОБА_2 перед реєстрацією шлюбу про стан здоров'я безпосередньо про наявність в неї на момент реєстрації шлюбу психічного захворювання.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили не підлягають доказуванню при розгляді інших справ.

Частиною 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» унормовано, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

У відповідності до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Частиною 3 ст.313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231(із змінами).

Порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, також регламентується Порядком в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 року, відповідно до п. 3 якої в'їзд на територію Автономної Республіки Крим та виїзд з неї громадянам України, які не досягли 16-ти річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно ч. 1 ст. 4 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р. № 380, оформлення громадянам України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби самостійного виїзду таких осіб за кордон.

Згідно ч. 18 зазначених вище Правил оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Крім того, стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону.

Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Звертаючись до суду з даним позовом позивачка посилалась на те, що надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька необхідно, зокрема, для виїзду їх на літні канікули до матері позивачки до АР Крим, Феодосійський район, смт. Приморський, садове товариство «Парус». Проте, належних, допустимих доказів проживання бабусі (матері) дітей в АР Крим суду не було надано.

У той же час у відповідності до ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання. Згідно з ч.4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє здійсненню процесуальних прав сторін, встановлених цим Кодексом.

Тобто процесуальними нормами передбачено як право на участь у дослідженні доказів, так і обов'язок із доказування обставин при невизнанні їх сторонами (ст. 60 ЦПК України).

При цьому суд безпосередньо не повинен брати участь у зборі доказового матеріалу.

Отже, всупереч вимог ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України не були доведені ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У висновку Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 30 березня 2016 року № 104-2186, зазначено, що на засіданні Комісії від 11.02.2016 року ОСОБА_1 повідомила, що діти проживають разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 та знаходяться на її утриманні. Вона також зазначила, що після визнання шлюбу недійсним батько дітей самоусунувся від виконання батьківських обов'язків по відношенню до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, він не цікавиться їх успіхами, станом здоров'я, аліменти сплачує не систематично та не в повному обсязі. Вона повідомила, що має можливість оздоровлювати дітей за кордоном, їздити з ними до бабусі, яка проживає в Криму, проте, знайти батька для того, щоб отримати дозвіл на виїзд дітей за кордон виявилось неможливим. Відповідно характеристик, наданих середньою загальноосвітньою школою № 226, мати приділяє належну увагу навчанню та вихованню дітей. Батька у школі жодного разу не бачили, успіхами він не цікавиться. З огляду на викладене Оболонська РДА, як орган опіки та піклування рекомендувала надати дозвіл на виїзд за кордон ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без згоди батька.

Суд, критично оцінює висновок органу опіки та піклування Оболонської РДА, оскільки в його основу покладені обставини, встановлені зі слів позивачки.

Разом з тим, позивачкою не надано доказів у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України відносно того, що відповідач відмовляється в наданні тимчасового дозволу на виїзд дітей за кордон.

Крім того, чинним законодавством України встановлено саме право, а не обов'язок батьків, щодо надання згоди на виїзд дитини за кордон. А тому за таких обставин відсутні правові підстави для зобов'язання відповідача на вчинення дій, не передбачених законом.

Також суд зауважує на те, що відповідно до ст.ст. 141, 157 Сімейного кодексу України батько та мати рівні у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей, незалежно від перебування їх у шлюбі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.

Таким чином, законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, суперечить принципам сімейного законодавства.

Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам закону.

Посилання позивачки на те, що відповідач не приймає участь у вихованні дитини та нерегулярно допомагає матеріально, не впливає на сутність вирішення даного спору, а тому суд не приймає їх до уваги.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-і особи: Служба у справах дітей Шевченківської в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Оболонської в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та дозволу на оформлення документів відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: