У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2016 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Нагорняк В.А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,

встановив:

ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона на підставі договору дарування від 17 грудня 2014 року є власником квартири АДРЕСА_1.

Після виселення з квартири попереднього власника ОСОБА_4 виявилося, що в однієї з кімнат проживає ОСОБА_3, яка відмовляється виселятися з кімнати, чим перешкоджає їй у користуванні власністю.

ОСОБА_3 у зустрічному позові вказувала, що ОСОБА_4 незаконно приватизував спірну квартиру, оскільки вона включала в себе квартири АДРЕСА_3, АДРЕСА_2, які на час приватизації перебували у користуванні у інших осіб.

Рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 12 березня 1996 року було частково визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, отримане ОСОБА_4, в частині приватизації ним АДРЕСА_3, АДРЕСА_2.

В подальшому квартира № АДРЕСА_2 розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 577р. від 30 вересня 2011 року була передана їй у користування під підсобне приміщення без права реєстрації, та до цього часу перебуває у її користуванні.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2016 року, в первісному позові відмовлено.

Зустрічний позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування від 17 грудня 2014 року квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трубачовою Г.І., реєстровий номер 393.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення і справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у первісному позові та задовольняючи зустрічний, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, керуючись ст. ст. 215, 391, 396, 717, 718 ЦК України, виходив із того, що свідоцтво про право власності на житло було визнано частково недійсним за рішенням судуАДРЕСА_2 перебувала у користуванні ОСОБА_3, проте ОСОБА_4 уклав договір дарування із ОСОБА_2, за яким подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, до складу якої входили квартири АДРЕСА_3, АДРЕСА_2.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних рішень не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ В.А. Нагорняк