Ухвала іменем україни
02 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що 18 жовтня 2011 року ніж ним та ОСОБА_7 було укладено договір позики, відповідно до умов якого остання отримала грошові кошти у розмірі 720 000 грн, що на момент укладення договору складало 90 тис. доларів США, та зобов'язалась повернути їх не пізніше 18 жовтня 2012 року.

Оскільки відповідачка свої грошові зобов'язання не виконала, ОСОБА_6 збільшивши позовні вимоги, просив суд стягнути з ОСОБА_7 на свою користь 720 000 грн заборгованості, що на момент укладення договору складало 90 тис. доларів США; 720 000 грн штрафу;

547 518 грн 78 коп. інфляційних витрат за період з 19 січня 2012 року

по 31 травня 2015 року; 57 994 грн 52 коп. 3 % річних за період з 19 жовтня 2012 року по 25 червня 2015 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2015 року, позов ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики, серед яких: борг - 720 000 грн; штраф - 720 000 грн; інфляційні витрати - 547 518 грн 78 коп.; 3 % річних -

57 994 грн 52 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що у відповідачки існує прострочене зобов'язання за договором позики перед позивачем, а тому із ОСОБА_7 підлягають стягненню, крім суми заборгованості, також неустойка (штраф), передбачена договором, а також інфляційні збитки та три відсотки річних.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції.

Однак апеляційний суд дійшов таких висновків з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що 18 жовтня 2011 року між ОСОБА_6 (позикодавець) та ОСОБА_7 (позичальник) укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишиним З.З. та зареєстрований у реєстрі за № 4085, згідно з умовами якого позикодавець передав безпроцентно у власність позичальникові грошові кошти у сумі 720 000 грн, що на момент укладення договору складало еквівалент 90 000 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених цим договором.

У пункті 2 зазначеного договору сторони підтвердили, що грошові кошти, які є предметом договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до його підписання, що свідчить про належне виконання умов договору позикодавцем.

Пунктом 3 договору визначено, що позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) не пізніше 18 жовтня 2012 року.

Однак ОСОБА_7 умови договору не виконала, гроші, отримані в позику, в строки, передбачені договором, не повернула. Позивач з урахуванням уточнень просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 720 000 грн, штраф у розмірі 720 000 грн, інфляційні збитки у розмірі 547 518 грн 78 коп., 3 % річних у розмірі 57 994 грн 52 коп.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, з урахуванням викладеного суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню: заборгованість за договором позики у розмірі 720 000 грн; інфляційні витрати - 547 518 грн 78 коп.; 3 % річних -57 994 грн 52 коп.

Однак не можна повністю погодитись з висновками апеляційного суду щодо стягнення з ОСОБА_7 штрафу у розмірі 720 000 грн, оскільки судом при вирішенні спору в цій частині не враховано наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Крім того, частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року, справа № 6-100цс14).

Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов'язання (разом із нарахованою індексацією та трьома процентами річних), апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не застосував до спірних правовідносин норму ч. 3 ст. 551 ЦК України, яка підлягала застосуванню.

Ураховуючи те, що апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги щодо правомірності нарахування неустойки (штрафу у розмірі 720 000 грн), не визначився з нормою матеріального права, що з урахуванням положень ст. 3 ЦК України та ч. 4 ст. 10 ЦПК України підлягала застосуванню, ухвала апеляційного суду в цій частині не відповідає вимогам ст. ст. 213, 303 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу) у розмірі 720 000 гривень скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана Г.В. Юровська