Ухвала

іменем україни

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, треті особи: Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року,

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер її батько ОСОБА_6, після смерті якого відкрилась спадщина на 4/20 частини будинку АДРЕСА_2. За життя батько склав заповіт, яким усе своє майно заповів своєму брату ОСОБА_7. Ha момент смерті батька позивач була неповнолітньою, тому має право на обов'язкову частку у спадщині, після смерті батька. У встановлений законом строк позивач не звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, оскільки була неповнолітньою, а згодом вважала, що її мати виконала всі юридичні формальності щодо оформлення спадщини, тому вчасно не звернулася до нотаріуса.

На підставі викладеного та уточнивши свої вимоги, просила визначити їй додатковий строк у три місяці для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська

від 13 серпня 2015 року позов задоволено частково.

Надано ОСОБА_3 додатковий строк на звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року, терміном до

13 жовтня 2015 року.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від

13 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про надання ОСОБА_3 додаткового строку на звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, суд першої інстанції посилався на те, що позивач є донькою спадкодавця, який в свою чергу за життя склав заповіт на ім'я свого рідного брата, яким заповів спірне майно; на момент смерті спадкодавця позивач була неповнолітня, що згідно діючого на момент відкриття спадщини законодавства надає їй право на обов'язкову частку в спадковій масі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що залучена ОСОБА_5 до участі в розгляді справи в якості третьої особи, а не відповідача, призведе до зменшення її частки у спадщині.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна з огляду на наступне.

Установлено, що батьками позивача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_6 та ОСОБА_8

На підставі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_6 належали 4/20 частин будинку АДРЕСА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер.

Згідно заповіту, складеного ОСОБА_6, останній усе своє майно заповів ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7 помер. За життя склав заповіт, яким заповів ОСОБА_9 та ОСОБА_3 належний йому будинок

АДРЕСА_2

Мотивуючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що нa момент смерті батька ОСОБА_6 вона була неповнолітньою, тому має право на обов'язкову частку у спадщині після смерті батька.

Згідно із роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України від 2 вересня 1993 року

№ 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Оскільки спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 року, то правовідносини сторін регулюються ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 535 ЦК УРСР 1963 рокунеповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка).

Положеннями ст. 549 ЦК УРСР визначено що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом

шести місяців з дня відкриття спадщини.

Статтею 550 ЦК УРСР встановлено, що строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після

закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при

наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли

спадщину.

У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими

спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив

зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке

збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти

належного йому майна.

Тобто, діючий на момент виникнення правовідносин між сторонами ЦК УРСР не передбачав норми встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.

Суд першої інстанції помилково застосував норми про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, яка не підлягала застосуванню до виниклих правовідносин.

Установлено, що на момент смерті батька позивача ОСОБА_6, ОСОБА_3 виповнилось 17 років.

Починаючи з 20 серпня 1999 року ОСОБА_3 зареєстрована у

АДРЕСА_1.

Згідно першої інвентаризаційної справи право власності на будинок АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_6 на 4/20 частки, за ОСОБА_7 на 4/20 частки, за ОСОБА_10 на 5/20 часток, за ОСОБА_11 на 7/20 часток.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від

29 вересня 2014 року, яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_5 право власності на 2/20 частки вказаного будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_12, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 року. Даним рішення установлено, що після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на відповідне спадкове майно, яке прийняла дружина останнього -

ОСОБА_12, у тому числі на 4/20 частки спірного будинку, як спадкоємець першої черги за законом. На час відкриття спадщини

ОСОБА_12 була непрацездатною та проживала разом із спадкодавцем, а відтак мала право на обов'язкову частку у спадщині.

6 березня 2015 року ОСОБА_3 звернулася до державного нотаріуса Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори для належного оформлення спадщини після смерті батька - ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 Постановою державного нотаріуса від

11 березня 2015 року ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із пропуском встановленого строку для прийняття спадщини.

Як вбачається із спадкової справи, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини та видачу свідоцтв про право на спадщину не звертались.

За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Вирішуючи спір, суди у порушення вимог ст. ст. 212, 213, 303, 315 ЦПК України на вказане уваги не звернули, не встановили, чи оформив ОСОБА_7 за життя спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 та не врахували, що позивач відшукує своє право на спадщину після смерті її батька.

Викладене свідчить про те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи судами не встановлено, ухвалені рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська

від 13 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська