УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Гончара В.П., Остапчука Д.О.,Дербенцевої Т.П., Парінової І.К.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за касаційними скаргами ОСОБА_6 та Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Запорізької області від 01 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_6 11 909 грн 09 коп. заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування своїх вимог посилалось на ті обставини, що 16 червня 2011 року між сторонами укладено договір кредиту, за яким банк надав відповідачу 4 200 грн встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань за договором, у результаті чого станом на 30 травня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 11 909 грн 09 коп., яка складається з: 4 196 грн 43 коп. - заборгованість за кредитом, 6 669 грн 37 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 500 грн - штраф (фіксована частина), 543 грн 29 коп.- штраф (процентна складова).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 01 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 6 793 грн боргу за кредитним договором та 193 грн 11 коп. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову та направити справу в цій частині до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, а відповідач просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом.

Свої вимоги мотивують порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності з дати останньої видачі позичальнику кредиту, не ставив питання про його поновлення, а відповідач подав заяву про застосування цього строку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що між сторонами виникли відносини за договором кредиту, однак відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань за договором, який був пролонгований, та не повернув кредит і не сплатив відсотків за користування ним, внаслідок чого утворився борг, який підлягає стягненню в межах трирічного строку позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, та за виключенням суми нарахованих процентів за користування коштами у розмірі 72 % на рік, оскільки позивач не надав доказів правомірності нарахування боргу за процентами у такому розмірі та узгодження таких умов сторонами під час укладення договору.

Проте з рішенням суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно із законом, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає з таких підстав.

Судом встановлено, що 16 червня 2011 року між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір кредиту, частиною якого є Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою, за яким банк надав позичальнику 4 200 грн шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна», а відповідач зобов'язався щомісячними платежами повернути кошти та сплатити 36 % річних за користування ними на суму залишку заборгованості.

Строк дії платіжної картки встановлено до березня 2015 року.

Відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань внаслідок чого станом на 30 травня 2014 року утворився борг у розмірі 11 909 грн 09 коп., з яких: 4 196 грн 43 коп. - заборгованість за кредитом, 6 669 грн 37 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 500 грн - штраф (фіксована частина), 543 грн 29 коп.- штраф (процентна складова).

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 подав заяву про застосування строку позовної давності.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не виконав вимог процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, і встановивши, що кредитні кошти були перераховані відповідачу на платіжну картку, яка видана строком до березня 2015 року, зробив висновок про те, що договір кредиту, який діє протягом 12 місяців, був пролонгований до 16 червня 2013 року, і ця дата є остаточним строком виконання відповідачем своїх зобов'язань.

При цьому не перевірив, як строк дії договору пов'язаний зі строком дії картки, не надав оцінки умовам договору про те, що кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки, і його не перевірив, не надав цим обставинам відповідної оцінки, а встановивши, що перебіг строку позовної давності щодо повернення чергового платежу за кредитним договором почався з дати його несплати - 25 липня 2011 року, не встановив, з якого часу почався перебіг цього строку щодо повернення кредиту у повному обсязі (тіла кредиту), не врахував правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постановах від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-133цс14 та № 6-134цс14, зробив передчасний висновок про застосування строку позовної давності до цих вимог.

Разом із цим суд апеляційної інстанції, встановивши, що Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою є частиною договору та при цьому застосувавши трирічний строк позовної давності, не перевірив умов договору та доводів позивача щодо збільшення строку позовної давності до 50 років (ч. 1 ст. 259 ЦК України) з урахуванням Умов та правил надання банківських послуг, тому строк позовної давності не порушено, не надав цим обставинам відповідної оцінки та їх не перевірив, зробив передчасний висновок про часткове задоволення позову, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

Невиконання судом апеляційної інстанції норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і є підставою для скасування ухваленого у справі судового рішення та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційні скарги потрібно задовольнити частково, рішення апеляційного суду Запорізької області від 01 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_6 та Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково, рішення апеляційного суду Запорізької області від 01 липня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян
Судді: В.П. Гончар Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук І.К. Парінова