АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Литвинюк І.М., Лисака І.Н.

секретар: Шерівська Ю.А.

з участю сторін: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представника третьої особи - ОСОБА_5.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Відділ у правах захисту дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, інтереси якого представляє ОСОБА_6, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 січня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 визначення місця проживання дитини.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 03 вересня 2004 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, під час якого у них народилось двоє дітей - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З травня 2014 року шлюбні стосунки між ним та ОСОБА_3 фактично припиненні, спільного господарства вони не ведуть та в період з червня по 27 липня 2014 року відповідачка перебувала за кордоном, а їх діти проживали разом з ним.

Вказував на те, що з 10.08.2014 року молодший син проживає разом з відповідачем за невідомою йому адресою, а старший син проживає разом з ним.

____________________________________________________________________________

№ 22ц/794/414/2016 р. Головуючий у І інстанції:Войтун О.Б.

Категорія: 48 Суддя-доповідач: Владичан А.І

Вважає, що його доходи дозволяють йому утримувати обох дітей та забезпечити їм належний рівень життя і виховання, а тому звернувся з даним позовом до суду та посилаючись на норми матеріального права просив, визначити місце проживання дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком - ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 січня 2016 року в задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Відділ у правах захисту дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дитини, відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу в якій вважає, що рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, обставини які суд вважав встановленими не є доведеними.

В своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції до спірних правовідносин застосував п.24 Постанови Пленуму ВС України №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб і сім'ю України», який втратив чинність 21.12.2007 року (п. 31 Постанови Пленуму БС України № 11 від 21.12.2007 року).

Постанова Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судом першої інстанції не була застосована.

Судом першої інстанції неправомірно не взято до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 29.01.2015 року, з якого вбачається за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_7 з батьком ОСОБА_1, не порушуючи права матері ОСОБА_3 брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, та не навів доказів, які б спростували вказаний висновок.

Судом першої інстанції належним чином не досліджені докази по справі, не враховано факту відсутності сторін, які виїхали за межі України.

Враховуючи вищевикладене просив скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.01.2016 року та ухвалити нове рішення яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції правомірно виходив з їх недоведеності та необґрунтованості з огляду на таке.

Судом першої інстанції вірно встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що сторони перебували між собою у зареєстрованому шлюбі під час якого у них народились двоє дітей - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Між сторонами часто виникали конфлікти з приводу місця проживання дітей. На даний час молодший син проживає з матір'ю, а старший син знаходиться на утриманні батька та проживає в його родичів, оскільки останні виїхав за кордон.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що листом Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України від 17.11.2015 року підтверджено, що 22.09.2015 року ОСОБА_1 виїхав за кордон та відомості про його в'їзд на територію України відсутні.

Крім того, відповідно до ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27.08.2015 року ОСОБА_3 була оголошена в розшук та відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України від 22.12.2015 року ОСОБА_3 25.08.2014 року виїхала за межі України та відомості про її в'їзд на територію України відсутні.

Даний факт, щодо відсутності ОСОБА_1 та ОСОБА_3, які перебувають на даний час за кордоном, а також місця проживання їх дітей, не заперечувався представниками сторін в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько, мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст. 150 СК України).

Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні та має право на спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Згідно ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особисті потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

У відповідності до частин 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування Чернівецької міської ради від 29.01.2015 року та рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради кл 27.01.2015 року відповідно до яких, визначено за доцільне місце проживання малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1, не порушуючи права матері ОСОБА_3 брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, не стосується визначення місця проживання меншого сина ОСОБА_8, тому не може братися до уваги як доказ по справі, на який посилається ОСОБА_1 Крім того, позивачем не наведено будь-яких виключних обставин, та обставин, які заслуговують на увагу для розлучення дітей з матір'ю, а наданий висновок органу опіки і піклування наданий лише з врахуванням інтересів батька дитини, про що свідчить дослідження умов проживання та доходу лише ОСОБА_1Ю, на момент складання вказаного висновку.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ЦПК України.

Судом першої інстанції вірно враховано, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів щодо місця та умов проживання дітей, їх психоемоційного стану та ставлення до батьків, участі обох батьків в їх вихованні на момент розгляду справи, керуючись вимогами законодавства щодо захисту прав дитини, а також Декларацію прав дитини 1959 p., враховуючи інтереси дітей, правомірно відмовив ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини, оскільки визначення місця проживання дітей біля матері не позбавляє батька права на особисте спілкування з дитиною та прийняття участі у її вихованні.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду в частині визначення місця проживання дітей ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 січня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: