АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/207/16 Справа № 175/4170/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шабанов А. М. Доповідач - Ремез В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого судді - Ремеза В.А.

суддів - Міхеєвої В.Ю., Свистунової О.В.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2,

на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, посилаючись на те, що 3 липня 2014 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого відповідач отримав у борг 71 600 доларів США, що підтверджується розпискою, написаною власноручно відповідачем, і оскільки відповідач не повернув їй отримані кошти, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 71600 доларів США, що за курсом НБУ на момент укладення договору було еквівалентом 923 640грн., та судові витрати по справі.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 71 600 доларів США, що є еквівалентом 923 640грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року, заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, суд зазначив, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 71 600 доларів США, що на час укладення договору складає 923 640грн.

Однак колегія суддів вважає, що визначена судом сума заборгованості за укладеним договором позики не відповідає обставинам справи, виходячи з наступного.

Так з матеріалів справи вбачається, що 03 липня 2014 року ОСОБА_3 надала в борг ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 71 600 доларів США, про що відповідачем було складено розписку від 03 липня 2014 року (а.с.6).

У вересні 2014р. ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, що фактично є письмовою вимогою про повернення боргу, однак, відповідач кошти не повернув, чого фактично і не заперечує відповідач під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Згідно 1 ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Звернувшись до суду з позовом про стягнення суми боргу, позивач зазначила в позовній заяві, що відповідач згідно усної домовленості брав у борг кошти строком на 1 тиждень, однак кошти вчасно не повернув, і на її неодноразові вимоги про повернення коштів не реагував.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Закон України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Згідно ч. 2 вказаної статті, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином враховуючи, що за договором позики кошти у борг передавались в іноземній валюті в сумі 71 600 доларів США, і відповідач не повернув позивачу отриману суму боргу, а тому з урахуванням офіційного курсу долара США до гривні на час ухвалення судового рішення, який складає на 02.02.2016р. 25.55грн. за 1 долар, в судовому порядку підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума заборгованості в розмірі 1 829 380грн., що складає еквівалент 71 600 доларів США.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з посиланням на те, що позивач не зверталася до нього із вимогами про повернення цих коштів, а тому строк повернення позики не настав, безпідставні та спростовуються матеріалами справи.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з посиланням на те, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи та не знав про розгляд судом справи не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки наведені обставини самі по собі не призвели до неправильного вирішення спору по суті, і відповідач під час розгляду справи в апеляційному порядку не надав будь-яких заперечень, які б свідчили про необґрунтованість заявлених до нього вимог про повернення суми боргу.

За наведених обставин рішення суду в частині визначення суми боргу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача підлягає зміні на підставі ст. 309 ЦПК України, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 304,307,309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми заборгованості за договором позики від 03 липня 2014р. змінити, збільшивши суму заборгованості з суми 923 640грн. до 1 829 380грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду вступає в силу з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: