Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Гончарука В.П.

при секретарі Красновій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дарницький вагоноремонтний завод» третя особа ДУ «Інститут медицини праці Національної академії наук України» про стягнення заробітної плати, суд, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з заявою до Державного підприємства «Дарницький вагоноремонтний завод» та відповідно до вимог просить суд стягнути з відповідача 1830,87 грн. заборгованість із виплати заробітної плати; 549,26 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати; 2 500,00 грн. моральної шкоди та витрат по сплаті судового збору.

Свої вимоги мотивує тим, що 01.12.2011 року працює на Державному підприємстві «Дарницький вагоноремонтний завод». 28.07.2014 року роботодавець видав позивачу направлення на обов'язковий періодичний огляд до державного закладу «Вузлова Лікарня №1 станції «Дарниця» ДТГО «Південно-західна залізниця». За висновком даної медичної установи позивача визнано не придатним до роботи за посадою «Клепальник». У період з 12.12.2014 року по 31.12.2014 року позивач проходив стаціонарне обстеження в Інституті медицини праці НАН України, про що свідчить довідка № 172 від 30.12.2014 року, за результатами обстеження видано виписку з медичної картки хворого № 1342, тобто медичне обстеження в даному інституті позивач проходив не з власної ініціативи, а зокрема у зв'язку зі складністю вирішення експертних питань. На звернення до відповідача, щодо оплати часу проходження медичного огляду в ДУ «Інститут медицини праці Національної академії наук України», позивачу було надано відповідь не по суті звернення. Таким чином відповідач не оплатив позивачу частину заробітної плати середнього заробітку за період проходження медичного обстеження в ДУ «Інститут медицини праці Національної академії наук України» у період з 12.12.2014 року по 31.12.2014 року чим грубо порушив вимоги законодавства про працю та оплату праці. Разом з тим в наслідок незаконних дій відповідача, які полягали у невиплаті заробітної плати за час проходження періодичного медичного огляду позивач недотримував частину заробітної плати, яку планував використати на придбання продуктів харчування, оплату витрат на житлово-комунальних послуг та оренду помешкання, внаслідок неможливості здійснити зазначені платежі позивач втратив душевний спокій, змушений був позичати кошти, через що перебуває у пригніченому стані, оскільки не знає коли зможе їх повернути. У зв'язку з чим позивачу було завдано значну моральну шкоду.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, додатково надав пояснення, яким обґрунтована позовна заява.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог в повному обсязі, додатково надав заперечення проти позову, які обґрунтовані тим, що вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими та такими, що підлягають відхиленню, та як позивачем не надано лист непрацездатності, а також позивача повторно ніхто не направляв на медичне обстеження та дійсно в період перебування його в медичному закладі з 12.12.2014 року по 31.12.2014 року він не табелювався та заробітна плата позивачу не сплачувалась.

Представник третьої особи ДУ «Інститут медицини праці Національної академії наук України» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно ст. 238 КЗпП України, при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Згідно медичного висновку головного спеціаліста з профпаталогії Київської міської клінічної лікарні №5 Гречківської Н.В. № 49/16 від 08 грудня 2014 року, позивача ОСОБА_1, 1966 року народження, було направлено до ДУ «Інститут медицини праці Національної академії наук України» для уточнення діагнозу захворювання та зв'язку захворювання з умовами праці(а.с. 22).

Відповідно до довідки № 172 від 30 грудня 2014 року виданої ДУ «Інститут медицини праці Національної академії наук України», позивач ОСОБА_1 був обстежений в клініці даного інституту з 12 грудня 2014 року по 31 грудня 2014 року для уточнення наявності патології та її зв'язку з умовами праці(а.с. 23,24).

Згідно ст. 14 Закону України «Про охорону праці» працівник зобов'язаний проходити у встановленому законодавством порядку попередні та періодичні медичні огляди.

Згідно ст. 17 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний за свої кошти забезпечити фінансування та організувати проведення попереднього (під час прийняття на роботу) і періодичних (протягом трудової діяльності) медичних оглядів працівників, зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці або таких, де є потреба у професійному доборі, щорічного обов'язкового медичного огляду осіб віком до 21 року.

В ході судового засідання не оспорювалися дані перебування позивача ОСОБА_1 на медичному огляді в період часу з 12.12.2014 року по 31.12.2014 року, що підтверджується довідкою № 172 від 30 грудня 2014 року виданої ДУ «Інститут медицини праці Національної академії наук України».

Згідно п. 2.17 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян № 1005/1696 від 04.12.2001 року затвердженої наказом міністерства охорони здоров'я України № 455 від 13.11.2001 року «Про затвердження Інструкції про порядок видачі документів,що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян» тимчасова непрацездатність працівників засвідчується також довідкою довільної форми, яка засвідчена підписом головного лікаря і печаткою лікувально-профілактичного закладу, видається особам, які проходять обстеження з приводу встановлення причинного зв'язку захворювання з умовами праці, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України.

Дана інструкція розроблена відповідно до статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням" ( 2240-14) та визначає порядок і умови видачі, продовження та обліку документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, здійснення контролю за правильністю їх видачі.

Таким чином вимога позивача про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати у розмірі 1830,87 грн. найшла своє підтвердження в судовому засіданні.

Щодо вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 549,26 грн., то дана вимога не знайшла свого правового обґрунтування в ході судового засідання.

Щодо вимог позову про відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 500,00 грн., то судом було встановлено наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим представником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його прав призвели до моральних страждань, порушило звичний порядок та уклад життя, порушило його репутацію як сумлінного працівника і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Перелік юридичних фактів, що зазначені у вказаній статті, знайшли своє підтвердження та є підставою для відшкодування моральної шкоди, що полягає в позбавленні позивача гарантованого Конституцією України та Кодексу Законів про працю України права на працю, внаслідок чого позбавлено засобів до існування.

Суд враховує вище викладене, ступінь вини відповідача та, керуючись роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у постанові від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5) при з'ясуванні доказів на підтвердження факту заподіяння моральних страждань дійшов висновку, що позов в частині відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню в сумі 500 грн.

Як роз'яснено у Методичних рекомендаціях «Відшкодування моральної шкоди» (Лист Міністерства юстиції України № 35-13/797 від 13.05.2004 р.) моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи; будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 233, 237, 238 КЗпП, Законом України «Про охорону праці», Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян № 1005/1696 від 04.12.2001 року затвердженої наказом міністерства охорони здоров'я України № 455 від 13.11.2001 року «Про затвердження Інструкції про порядок видачі документів,що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян», роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у постанові від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", ст.ст. 10, 11, 15, 60, 79, 88, 209, 212, 214, 215, 223, 367 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дарницький вагоноремонтний завод» третя особа ДУ «Інститут медицини праці Національної академії наук України» про стягнення заробітної плати - задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства «Дарницький вагоноремонтний завод» (ідентифікаційний код 14294471) на користь ОСОБА_1(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) не виплачену заробітну плату за час проходження медичної комісії в розмірі 1830 грн. 87 коп. та моральну шкоду в розмірі 500 грн., а всього стягнути 2230 грн. 87 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Дарницький вагоноремонтний завод» на користь державного бюджету України 243 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва протягом 10 діб з дня проголошення рішення.

Суддя: