Ухвала

іменем україни

23 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про повернення авансу за попереднім договором купівлі-продажу, за касаційною скаргою ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Вінницької області від 03 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 09 лютого 2012 року між нею, як покупцем, та ОСОБА_4, від імені якої діяла ОСОБА_5, як продавцем, було укладено попередній договір купівлі-продажу, за умовами якого сторони домовилися не пізніше 30 червня 2012 року укласти договір купівлі-продажу земельних ділянок площею 33,80 га. З метою виконання зобов'язань за попереднім договором позивач передала відповідачу попередню оплату у рахунок суми за основним договором у розмірі 80 000 гривень, що еквівалентно 10 000 доларів США. Посилаючись на те, що в обумовлений договором строк з вини відповідача договір купівлі-продажу не укладено, просила суд, із урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на свою користь 10 000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 24 грудня 2014 року еквівалентно 157 700 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 квітня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, що еквівалентно за курсом Національного банку України станом на 24 грудня 2014 року 157 700 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 03 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 80 000 грн, як такі, що були набуті без достатньої правової підстави.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_3, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами установлено, що 09 лютого 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, від імені якої діяла ОСОБА_5, в простій письмовій формі укладено попередній договір купівлі-продажу, за умовами якого сторони домовилися в строк до 30 червня 2012 року укласти договір купівлі-продажу земельних ділянок загальною площею 33, 80 га, які розташовані на фасадній частині Хмельницького шосе.

Пунктом 2.1 вищевказаного договору на момент підписання даного договору покупець сплатив продавцеві аванс в сумі 80 000 грн, що еквівалентно 10000 доларів США.

Згідно з п. 2.2. договору сторони домовилися, що до укладання основного договору сума авансу у розмірі 80 000 грн, що дорівнює 10 000 доларів США, зберігається у продавця.

У визначений попереднім договором купівлі-продажу строк основний договір купівлі-продажу не укладено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що висновок місцевого суду про те, що попередній договір купівлі-продажу від 09 лютого 2012 року є нікчемним не ґрунтується на вимогах законодавства в силу того, що не може бути визнано недійсним правочин, який не вчинено, зазначаючи, що такий договір є неукладеним з підстав недотримання сторонами форми його вчинення, при цьому застосував положення ст. 1212 ЦК України як підставу стягнення грошових коштів.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Зобов'язання виникають з підстав, встановленихст. 11 ЦК України. Однією з встановлених ч. 2 ст. 11 ЦК Українипідстав виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори.

Згідно з ч. 1ст. 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності дост. 635 ЦК Українипопереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до ст. 657 ЦК Українидоговір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

З аналізу зазначеної правової норми убачається, що перед державною реєстрацією укладеного договору передує його нотаріальне посвідчення. Підписаний сторонами договір нотаріально посвідчений не був, однак на його виконання позивачем були сплачені грошові кошти.

Судами попередніх інстанцій установлено, що форма укладення попереднього договору купівлі-продажу від 09 лютого 2012 року недотримано, оскільки такий укладено в простій письмовій формі.

Згідно зі ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

За таких обставин, підписаний сторонами договір є недійсним (нікчемним), оскільки не було дотримано вимог щодо його нотаріального посвідчення та реєстрації.

Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У зв'язку з наведеним висновок апеляційного суду про те, що спірний договір є неукладеним, отже не може бути визнаний нікчемним і жодних наслідків його недійсності застосовано бути не може, є помилковим.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Крім того, при вирішенні спору суди керувалися ст. 1212 ЦК України, яка застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК Україниособа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Вказана вище стаття регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК Українибезпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків.

Апеляційним судом не враховано, що ст. 1212 ЦК Українизастосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Згідно зі статтею 99 Конституції Українигрошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 192 ЦК Українизаконним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. ст. 533 ЦК Українигрошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу, валютою платежу, засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Однак, необхідно врахувати, що письмова форму договору є доказом факту передачі грошової суми, що й сторонами було передбачено в п. 2.1 попереднього договору купівлі-продажу від 09 лютого 2012 року, за умовами якого на момент підписання договору покупець сплатив продавцеві аванс в сумі 80 000 грн, що еквівалентно 10 000 доларів США.

При цьому у позовній заяві, до того як позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, ОСОБА_3 зазначає, що сума авансу, яку передано ОСОБА_4 в особі ОСОБА_5, становила 80 000 грн.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихстаттею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зч. 3 ст.10, ч. 2 ст.59 ЦПК Україникожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на зазначені вимоги закону увагу не звернув, у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України обставини справи з'ясував неповно, не встановив характер спірних правовідносин та дійшов помилкового висновку про те, що попередній договір є неукладеним, стягнувши грошові кошти на користь позивача з підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України.

Ураховуючи, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 03 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева О.В. Попович В.О. СавченкоСудді: В.І. Амелін