Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоПисаної Т.О.,
суддів: Гвоздика П.О., Мазур Л.М.,Коротуна В.М., Нагорняка В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту та поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила встановити факт проживання однією сім'єю без шлюбу з ОСОБА_7 в період з 01 січня 2004 року по 01 лютого 2015 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності та поділити її між сторонами шляхом визнання за ОСОБА_6 права власності на 2/3 частини квартири, а за ОСОБА_7 - 1/3 частини цієї квартири.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 однією сім'єю без шлюбу в період з 01 лютого 2004 року по 01 лютого 2015 року. Визнано квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частини вказаної квартири кожному. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції в частині поділу спільного майна подружжя скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення. Визнано за ОСОБА_6 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказане рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 01 лютого 2004 року проживали спільно, вели спільне господарство, мали спільні права і обов'язки та бюджет.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_8.

З 01 лютого 2015 року сторони припинили шлюбні відносини і не мешкають разом.

Судами встановлено, що факт проживання однією сім'єю сторони не заперечували, відповідач визнав позов в цій частині, а тому суди з урахуванням вимог ст. 61 ЦПК України дійшли обґрунтованого висновку, що ці обставини є встановленими.

З метою поліпшення житлових умов вирішили взяти додатково кошти у кредит та придбати однокімнатну квартиру.

09 серпня 2005 року між ОСОБА_7 та товариством з обмеженою відповідальністю «Експериментальна виробничо-будівельна фірма «ПСП» був укладений договір про пайову участь у будівництві житлового будинку. Об'єктом інвестування за договором була спірна квартира.

01 вересня 2005 року між публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_7 був укладений кредитний договір, відповідно до якого позичальнику надані кошти у розмірі 38 200 дол. США зі сплатою 12,25 % річних для інвестування в нове будівництво спірної квартири.

20 вересня 2005 року Регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву в м. Києві сім'ї була надана часткова компенсація ставки кредиту 9,50 % замість 12,25 % річних.

09 квітня 2008 року право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем. У квартирі зареєстровані: ОСОБА_6, ОСОБА_7 та їх син ОСОБА_8 (а. с. 41).

Згодом відносини подружжя погіршилися і у грудні 2014 року позивач звернулася з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 на утримання сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2400 грн, починаючи з 23 грудня 2014 року до його повноліття або зміни матеріального стану сторін. Також одноразово стягнуто додаткові витрати на утримання сина у сумі 1700 грн.

На підставі вказаних обставин та з урахуванням того, що законних підстав для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя немає, суд першої інстанції дійшов висновку про поділ спільного майна подружжя порівну.

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції та відступаючи від засад рівності часток, апеляційний суд виходив із того, що син подружжя проживає з позивачем, відповідач приховав дійсний розмір своїх доходів, що суттєво вплинуло на розмір аліментів на утримання дитини, який є недостатнім.

З таким висновком апеляційного суду погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Колегія суддів вважає, що, вирішуючи цей спір, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із засади рівності часток подружжя і відсутності передбачених законом підстав для відступлення від неї.

Так, із матеріалів справи вбачається та рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року встановлено, що ОСОБА_6., ОСОБА_7 та їх син зареєстровані та проживають у спірній квартирі. Таким чином, висновок апеляційного суду, що син сторін проживає із матір'ю, не ґрунтується на матеріалах справи та законі (ст. 61 ЦПК України).

Крім того, відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року відповідач сплачує аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 2 400 грн щомісяця, що значно перевищує розмір прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, а також несе додаткові витрати на утримання неповнолітньої дитини.

Апеляційний суд, у свою чергу, помилково зазначив, що з урахуванням доходів відповідача він міг сплачувати аліменти у більшому розмірі, хоча в правовому значенні цей висновок немає значення, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України частка майна дружини може бути збільшена, якщо з нею проживає дитина, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Вказана обставина апеляційним судом не з'ясовувалась, а тому висновок суду про можливість відступлення від засади рівності часток подружжя не ґрунтується на законі.

З урахуванням вказаного в апеляційного суду не було підстав для скасування ухваленого згідно із законом рішення суду першої інстанції, а тому колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення апеляційного суду відповідно до ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись статтями 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року скасувати, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийТ.О. Писана
Судді: П.О. Гвоздик
В.М. Коротун
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк