АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 598/1504/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Щербата Г.Р.
Провадження № 22-ц/789/711/16 Доповідач - Щавурська Н.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Фащевська Н. Є., Ходоровський М. В.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

з участю сторін - представників відповідача ОСОБА_1,

ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3 і її

представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Державного навчального закладу "Тернопільського професійного коледжу з посиленою військовою підготовкою" на рішення Збаразького районного суду від 14 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Державного навчального закладу "Тернопільського професійного коледжу з посиленою військовою підготовкою" про визнання незаконним та скасування наказів про переведення і звільнення з роботи, поновлення на роботі,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з уточненим в подальшому позовом про визнання наказів № 09/97 від 02.09.2015 року та № 10/129 від 31.10.2015 року директора ДНЗ "Тернопільський професійний коледж з посиленою військовою та фізичною підготовкою", відповідно до яких її переведено з посади викладача коледжу на посаду майстра, а в подальшому звільнено з посади майстра на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, незаконними та поновлення її на посаді викладача професійно-теоретичної підготовки, посилаючись на те, що жодних змін в організації виробництва та умов її праці не відбулося, а мало місце переведення її на іншу роботу в тій же установі без її згоди. Посада викладача професійно-теоретичної підготовки, яку вона займала не скорочувалася, а фактично підставою для її переведення було надання директором переваги освіті іншого працівника ОСОБА_5 й подальше переміщення ОСОБА_5 на посаду викладача, яку займала вона, а її - на посаду майстра, яку займала ОСОБА_5

Рішенням Збаразького районного суду від 14 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано накази директора Державного навчального закладу "Тернопільський професійний коледж з посиленою військовою та фізичною підготовкою" від 02.09.2015 року № 09/97 в частині переведення ОСОБА_3 з посади викладача на посаду майстра виробничого навчання, від 31.10.2015 року № 10/129 про звільнення ОСОБА_3. з посади майстра виробничого навчання з 31.10.2015 року за п.6 ст.36 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_3 на посаді викладача ДНЗ "Тернопільський професійний коледж з посиленою військовою та фізичною підготовкою" з 31.10.2015 року. Стягнуто з ДНЗ "Тернопільський професійний коледж з посиленою військовою та фізичною підготовкою" на користь держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ДНЗ "Тернопільський професійний коледж з посиленою військовою підготовкою" просить скасувати рішення суду, вважаючи його ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та закрити провадження у справі.

В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при ухваленні рішення судом не враховано ряд обставин, що мають значення для справи, й зокрема, що підтверджують, наявність змін в організації виробництва і праці, попередження про майбутнє звільнення ОСОБА_3 з посади викладача, пропозицію зайняти їй посаді майстра та наступну відмову позивача від ознайомлення з наказом № 09/97 від 02.09.2015 року "Про реорганізацію та можливе вивільнення", що свідчить про небажання займати дану посаду та наявність передбачених законом підстав для звільнення за п.6 ст.36 КЗпП України.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_3 пропущено місячний строку для оскарження наказів від 02.09.2015 року (від ознайомлення з яким вона відмовилася) та від 31.10.2015 року (з яким вона ознайомилася того ж дня).

Також вважає, що при ухваленні рішення судом безпідставно не враховано, що позивача було незаконно переведено на посаду викладача коледжу, оскільки на той час в неї була відсутня належна вища освіта за спеціальністю "характеристика страв, технологія приготування їжі, організація виробництва і обслуговування, санітарія і гігієна, облік". За даною спеціальністю позивач у 1990 році закінчила лише Львівський технікум громадського харчування за спеціальністю технік-технолог, а повну вищу освіту отримала лише 27.06.2013 року.

Крім цього, судом не враховано вимоги Положення про атестацію педагогічних працівників, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України від 06.10.2010 року № 930 (далі Положення), а саме, п.4.3, згідно якого кваліфікаційна категорія "спеціаліст" присвоюється педагогічним працівникам з повною вищою освітою, якої у ОСОБА_3 на той час не було, посаду викладача в період з 01.09.2011 року до 26.03.2014 року вона обіймала без присвоєння їй належної категорії спеціаліста; п.3.18, згідно якого особи, прийняті на посади педагогічних працівників після закінчення вищих навчальних закладів, атестуються не раніш як після двох років роботи на займаній посаді, п.п.4.7., 4.8, згідно яких присвоєння кваліфікаційних категорій здійснюється послідовно: "спеціаліст 2-ої категорії", "спеціаліст 1-ої категорії", "спеціаліст вищої категорії" й присвоєння кожної наступної категорії спеціаліста обумовлено відповідним стажем перебування на посаді ( не менше двох років, не менше п'яти років та не менше восьми років для кожної категорії відповідно), в той час як ОСОБА_3 за результатами проведеної у 2014 році атестації менш як за рік після здобуття вищої освіти відразу ж було присвоєно кваліфікацію "спеціаліст 1-ої категорії"; п.п.3.11, 3.15, згідно яких засідання атестаційної комісії оформляється протоколом, підписаним присутніми на засіданні членами атестаційної комісії й на кожного педагогічного працівника, який атестується, оформляється атестаційний лист у двох примірниках за формою згідно з додатком, який не пізніше трьох днів після атестації видається йому на підпис, в той час як атестаційною комісією не було підписано протокол від 25.03.2015року жодним із присутніх на засіданні членами атестаційної комісії, в тому числі головою атестаційної комісії директором ПТУ-25 м. Збараж ОСОБА_7 й за відсутності підписаного протоколу від 25.03.2015 року атестаційної комісії (в тому числі, в особовій справі) та атестаційних листів директором видано наказ про присвоєння ОСОБА_3 кваліфікації "спеціаліст 1-ої категорії".

Всупереч нормам процесуального права судом не дано оцінки долученому позивачем до матеріалів справи непідписаному членами атестаційної комісії протоколу від 25.03.2015 року, а також не спростовано показання свідка ОСОБА_8 (заступника начальника управління, начальник відділу професійної та вищої освіти) в частині незаконності переведення позивача на посаду викладача та допущених порушень при проведенні атестації.

У судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній. Додатково пояснили, що зміни істотних умов праці позивача, що полягають у переведенні ОСОБА_3 з посади викладача на посаду майстра, на якій працювала ОСОБА_5, і навпаки (переведення ОСОБА_5 з посади майстра на посаду викладача, яку займала ОСОБА_3.) пов'язано з порушеннями Положення про атестацію педагогічних працівників, що мали місце при переведенні ОСОБА_3 у 2011 році на посаду викладача коледжу (відсутності у неї належної освіти) та призначенні їй кваліфікації спеціаліста.

Позивач ОСОБА_3 і її представник ОСОБА_4 апеляційної скарги не визнали, вважаючи рішення суду законним і обгрунтованим; таким, що скасуванню не підлягає.

Заслухавши пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення Збаразького районного суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що переведення позивача без її згоди на іншу посаду суперечить вимогам трудового законодавства (ч.1 ст.32 КЗпП), а також - з недоведеності факту наявності змін в організації виробництва та праці ДНЗ "Тернопільського професійного коледжу з посиленою військовою підготовкою" з настанням яких допускається зміна умов праці позивача без її згоди, і як наслідок - з незаконності звільнення останньої за п.6 ст.36 КЗпП у зв'язку з відмовою продовжувати роботу після зміни умов праці (переведення з посади викладача на посаду майстра).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, як такими, що відповідають вимогам закону та зроблені на підставі наявних у справі доказів.

Так, судом встановлено, що 25.05.2006 року ОСОБА_3 прийнята на посаду майстра виробничого навчання ПТУ-25 м.Збараж (а.с.3).

01.09.2011 року ОСОБА_3 переведена на посаду викладача ПТУ-25 м.Збараж (а.с.4).

10.11.2014 року професійно-технічне училище № 25 м.Збараж перейменовано на Державний навчальний заклад "Збаразьке професійно-технічне училище" (а.с.4), а згодом реорганізовано шляхом перетворення у Державний навчальний заклад "Тернопільський професійний коледж з посиленою військовою підготовкою" (а.с.18, 41).

В березні 2014 року у навчальному закладі проведена атестація педагогічних працівників, під час якої ОСОБА_3 присвоєна кваліфікація "Спеціаліст 1-ої категорії" (а.с.139-146).

Наказом директора ДНЗ "Тернопільський професійний коледж з посиленою військовою та фізичною підготовкою" від 02.09.2015 року № 09/97 відповідно до ст.ст.32, 40 п.1 КЗпП було скорочено посади майстра виробничого навчання та юриста (яку займали відповідно ОСОБА_9 та ОСОБА_10.), ОСОБА_3 переведено з посади викладача на посаду майстра виробничого навчання, а ОСОБА_5 переведена з посади майстра виробничого навчання на посаду викладача (а.с.5).

До виконання обов'язків майстра ОСОБА_3 після видачі наказу про переведення не приступила. Не погоджуючись переведенням, нею 20.10.2015 року було надіслано позов до суду, в якому вона оскаржила наказ від 02.09.2015 року № 09/97 та просила поновити її на посаді викладача професійно-теоретичної підготовки (а.с.1-2, 10).

За час знаходження позову на розгляді суду наказом від 31.10.2015 року за № 10/129 ОСОБА_3 за згодою профспілкового комітету звільнено з роботи за п.6 ст.36 КЗпП - у зв'язку з відмовою від продовження роботи, пов'язаної зі зміною істотних умов праці (а.с.19-20).

Як вбачається з протоколу № 4 зборів профспілкового комітету ДНЗ "Тернопільський професійний коледж з посиленою військовою та фізичною підготовкою"

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю і угодою сторін.

Згідно з ч.1 ст.32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я (ч.2 ст.32 КЗпП).

Отже з, з урахуванням зазначених норм власник не має права вийти за межі трудового договору і його право на переміщення працівників обмежується умовами трудового договору: в межах цих умов переміщення можливе, поза ним - протизаконне. Таким чином, при переміщенні діє принцип незмінності істотних умов договору, тобто залишаються незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1178цс15.

Відповідно до вимог ч.3 ст.32 КЗпП України в зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Отже, зі змісту зазначеної норми вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 04.07.2012 року (справа № 6-59цс12).

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 ст. 36 цього Кодексу.

Згідно п.6 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці.

Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України в п.10 своєї постанови від 06.11.1992 року № 9 з наступними змінами і доповненнями "Про практику розгляду судами трудових спорів", припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обгрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, уведенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Встановивши, відсутність в матеріалах справи доказів, які б свідчили про зміни в організації виробництва та праці відповідача з настанням яких допускається зміна умов праці без згоди працівника, а також те, що згода на переведення з посади викладача на посаду майстра ОСОБА_3 не надавалася, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку про незаконність такого переведення, як наслідок - про незаконність звільнення ОСОБА_3 з роботи за п.6 ст.36 КЗпП України та наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог про поновлення на роботі на посаді викладача - без зазначення конкретної дисципліни, яку вона викладала, оскільки згідно тарифікаційного списку відповідача, відомостей трудової книжки позивача, посада, на якій вона працювала значиться "викладач" а не " викладач професійно-теоретичної підготовки", як зазначалося у позовних вимогах.

Доводи апелянта про не врахування судом вимог Положення про атестацію педагогічних працівників колегія суддів вважає безпідставними з огляду на те, що жодного правового значення відповідні твердження (навіть, якщо й такі мали місце) для вирішення даного спору, предметом якого є переведення на іншу посаду та подальше звільнення за п.6 ст.36 КЗпП (а не звільнення позивача в зв'язку з невідповідністю займаній посаді), не мають.

Разом з тим, відповідачем не доведено належними й допустимими доказами наявність у ДНЗ "Тернопільський професійний коледж з посиленою військовою та фізичною підготовкою" змін в організації виробництва та праці, які б відповідно до вимог ст.32 ч.3 давали право керівнику перевести змінити істотні умови праці ОСОБА_3 без згоди останньої. Висновок керівника закладу про необхідність переведення ОСОБА_3 з посади викладача, яку вона займала, на посаду майстра, яку займала ОСОБА_5, і навпаки (переведення ОСОБА_5 з посади майстра на посаду викладача, яку займала ОСОБА_3.) у зв'язку з наявними, на його думку, порушеннями Положення про атестацію педагогічних працівників, допущеними попереднім керівником при прийнятті ОСОБА_3 в 2011 році на посаду викладача та під час зайняття нею такої посади, а також у зв'язку з наданням переваги освіті ОСОБА_5 не може вважатися належним і допустимим доказом наявності змін в організації виробництва і праці коледжу. Натомість, матеріалами справи підтверджений факт переведення ОСОБА_3 на іншу посаду всупереч вимог ст.32 КЗпП без згоди останньої, що додатково встановлено й позаплановою перевіркою дотримання трудового законодавства відповідачем, яка проводиляся Управлінням держпраці в Тернопільській області за зверненням позивача від 05.10.2015 року (а.с.41).

Не заслуговують на увагу колегії суддів і доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем передбаченого КЗпП місячного строку для звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки початок такого строку, на думку колегії суддів, слід обраховувати з часу вручення позивачу під розписку відповідних копій наказів. При цьому, в матеріалах справи відсутні відомості про дату вручення позивачу наказу від 02.09.2015 року про переведення її на іншу посаду. Що, стосується строку оскарження наказу від 31.10.2015 року про звільнення позивача, то уточнення позовних вимог ОСОБА_3 на адресу суду надіслані 30.102015 року, що стверджується відповідним штампом на конверті (а.с.32-34), тому строк оскарження позивачем даного наказу, як і попереднього (з підстав відсутності відомостей про дату вручення наказу) пропущений не був.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, не вбачає.

У відповідності до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 313 ч.1, 314 ч.1 п.1; 315 ч.ч.1,2; 317 ч.1, 319 ч.1; 324 ч.1 п.1; 325 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

Ухвалила :

Апеляційну скаргу Державного навчального закладу "Тернопільський професійний коледж з посиленою військовою підготовкою" - відхилити.

Рішення Збаразького районного суду від 14 квітня 2011 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.Б. Щавурська

Судді : Н.Є. Фащевська

М.В. Ходоровський