Справа № 345/4494/15-ц
Провадження № 22-ц/779/742/2016
Головуючий у 1 інстанції Бойко М. Я.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Беркій О.Ю., Василишин Л.В.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4, представника позивача ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 та Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк про визнання договору поруки припиненим та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 та Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк про визнання договору поруки припиненим,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Калуського міськрайонного суду від 18 лютого 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 звернулися до суду із зазначеними позовами, які пізніше були об'єднані в одне провадження, посилаючись на те, що 28.02.2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), та ОСОБА_7 укладено кредитний договір №43К, згідно якого вона отримала кредит у розмірі 95 000 доларів США на строк до 27 лютого 2018 року зі сплатою 14 % річних за користування кредитом.

28 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк», а також між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договори поруки №43К, за якими поручителі зобов'язались солідарно відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_7 зобов'язань за кредитним договором.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.04.2012 року з боржника ОСОБА_7 та поручителів ОСОБА_3 і ОСОБА_5 на користь банку стягнуто солідарно заборгованість в розмірі 639 630,44 грн.

Позивачі зазначали, що відповідно до п.5 і 6 договорів поруки у випадку невиконання боржником якого-небудь зобов'язання кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного обов'язку та поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 днів з моменту отримання вимоги.

У квітні 2010 року банк використав своє право достроково стягнути з позичальника та поручителів заборгованість за кредитним договором, не надіславши, при цьому, вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту.

Посилаючись на правовий висновок Верховного Суду України, висловлений 21 січня 2015 року у справі №6-190цс14, позивачі вважали, що банк змінив строк виконання основного зобов'язання, тому був зобов'язаний пред'явити позов до поручителів протягом шести місяців після ухвалення рішення суду від 10 квітня 2012 року, однак банк такого позову у шестимісячний строк не пред'явив, що тягне за собою припинення поруки.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 18 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано договір поруки № 43 К від 28 лютого 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» припиненим з 21 жовтня 2012 року. У задоволенні решти позову відмовлено.

Позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано договір поруки № 43 К від 28 лютого 2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ПриватБанк» припиненим з 21 жовтня 2012 року. У задоволенні решти позову відмовлено.

На вказане рішення ПАТ КБ "ПриватБанк" подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним. Зокрема, зазначає, що відповідно до п.12 договорів поруки порука припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту. Пунктом 1 встановлено кінцевий термін повернення кредиту 27.02.2018 року. Апелянт вважає, що оскільки жодних додаткових угод про припинення поруки або зміни терміну дії поруки сторони не укладали, то порука припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту. Якщо, навіть, банк просив достроково стягнути заборгованість у 2012 році, то порука, у відповідності до п.12 договорів поруки, припиняється лише в 2017 році. Апелянт зазначає, що позивачі власноручно підписали договори поруки, узгодивши всі положення, жодні пункти договорів чи договори в цілому недійсними не визнавались, тому, на думку апелянта, суд грубо порушив норми права, проігнорувавши істотні умови договорів поруки. Суд взагалі не дослідив договори поруки, не звернувши уваги на письмове заперечення банку, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

З наведених підстав апелянт просив рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

ОСОБА_7 в судове засідання апеляційної інстанції не зявилась, хоча належно повідомлена про розгляд справи, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, викладених у ній, та просила задовольнити скаргу.

Представники позивачів заперечили проти задоволення апеляційної скарги та просили її відхилити, зазначивши, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що 28.02.2008 року між ПриватБанк, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_7 укладено Кредитний договір № 43 К, згідно якого вона отримала кредит у розмірі 95 000 доларів США на строк до 27 лютого 2018 року зі сплатою 14 % річних за користування кредитом.

28 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та ПриватБанк, а також між ОСОБА_5 та ПриватБанк укладено договори поруки № 43 К, за якими поручителі відповідають перед кредитором за виконання ОСОБА_7 зобов'язань за кредитним договором (а.с.7, 82).

У зв'язку із невиконанням боржником зобов'язань за кредитним договором, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк ПриватБанк" звернулося до суду із позовом про стягнення з боржника та поручителів всієї суми заборгованості в сумі 639 630,44 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.04.2012 року із боржника ОСОБА_7 та поручителів ОСОБА_3 і ОСОБА_5 стягнуто солідарно зазначену суму та судові витрати (а.с.5). У зазначену суму заборгованості окрім основного боргу увійшли також заборгованість по процентах за користування кредитом, пеня та штрафи.

17.08.2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» надіслало поручителям повідомлення-вимогу про виконання зобов'язання за кредитом та повернення ними заборгованості в сумі 136 914,62 доларів США (а.с.6, 113).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про припинення поруки, суд виходив з того, що договори поруки припинились на підставі ч.4 ст.559 ЦК України з 21 жовтня 2012 року. При цьому, суд вважав, що у зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк, відповідно до вимог ст.1050 ЦК України, використав право достроково стягнути з позичальника та поручителів заборгованість за кредитним договором, пред'явивши з цього приводу позов у квітні 2012 року, не надсилаючи, при цьому, напередодні вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів. Рішення суду про стягнення достроково суми боргу з боржника та поручителів у розмірі 639 630,44 грн. є фактичною зміною виконання основного зобов'язання. Збільшити суму стягнення боргу з поручителів ПАТ КБ «ПриватБанк» мав право протягом шести місяців після набрання рішенням суду законної сили. Шестимісячний строк для пред'явлення позову про стягнення боргу з поручителів підлягає обчисленню від дати вступу вищевказаного рішення в законну силу, тобто з 21.04.2012 року і спливає 21.10.2012 року. Оскільки банк не звернувся у вказаний строк із позовом до поручителів, то порука позивачів припинилась. При цьому суд керувався правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 21.01.2015 року у справі №6-190цс14.

З такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та суперечать нормам матеріального права.

Так, відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Зазначену норму роз'яснено Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 24 постанови від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", де зазначено, що при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Як вірно встановлено судом, рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 10.04.2012 року із боржника ОСОБА_7 та поручителів ОСОБА_3 і ОСОБА_5 стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором в сумі 639 630,44 грн. (а.с.5). Дане рішення набрало законної сили.

Отже, з позивачів, як поручителів, згідно договорів поруки від 28 лютого 2008 № 43 К уже стягнуто кредитну заборгованість ще за рішенням суду від 10.04.2012 року. У справі відсутні будь-які докази того, що порука на підставі ч.4 ст.559 ЦК України припинилась до ухвалення вищевказаного рішення. Оскільки порука поручителів не припинилась до ухвалення рішення від 10.04.2012 року, яким з поручителів в солідарному порядку разом із боржником стягнуто заборгованість на підставі договорів поруки, то відсутні будь-які правові підстави для того, щоб розглядати можливість припинення поруки після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості з поручителів.

Помилковим є висновок суду про те, що банк був зобов'язаний пред'явити позов (тобто ще один позов) до поручителів протягом шести місяців з дня вступу в законну силу рішення суд від 10.04.2012 року, оскільки у пред'явленні ще одного позову немає жодної потреби, так як заборгованість вже стягнуто на підставі рішення суду. Тому суд неправильно послався на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21.01.2015 року у справі №6-190цс14, який не має жодного відношення до спірних правовідносин.

За таких обставин, норма ч.4 ст.559 ЦК України, яку застосував суд, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, тому суд неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення.

Вищезазначене залишилось поза увагою суду першої інстанції, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовів.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 18 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 та Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк про визнання договору поруки припиненим відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 та Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк про визнання договору поруки припиненим відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_8