08.02.2016 Єдиний унікальний номер 205/2965/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 рокум. ДніпропетровськСправа № 205/2965/15-ц
2/205/242/16

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі судді Нижного А.В., за участю секретаря судового засідання Піменової М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, Орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, про вселення, зобовязання утриматись від вчинення певних дій та встановлення порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, Орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просить:

вселити її в квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

зобовязати ОСОБА_2, ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою №21 у буд. 6 по провул. Парусний в м.Дніпропетровську;

встановити наступний порядок користування квартирою № 6 у будинку №21 по провулку Парусний в м.Дніпропетровську: ОСОБА_1 виділити у користування кімнату площею 13,7 з прилеглою до нею лоджією 3,4 кв.м.; ОСОБА_2 виділити у користування кімнату площею 18,1 кв.м. з прилеглим до неї балконом; ОСОБА_3 виділити у користування кімнату площею 12,2 кв.м.; кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, вбудовану шафу залишити у спільному користуванні.

Позов мотивований тим, що позивачу перешкоджають у здійсненні нею права володіння та користування спірною квартирою, у звязку з чим вона просить суд усунути перешкоди у користуванні спільним майном та встановити порядок користування ним.

У судовому засіданні 19.01.2016р. представники позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх повністю. Представник ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на недоведеність позову та відсутність спору між сторонами. У судовому засіданні 19.01.2016р. оголошувалась перерва для надання сторонам часу на примирення та забезпечення явки свідка ОСОБА_6 до 08.02.2016р.

Представники позивача у судове засідання 08.02.2016р. не зявились, натомість звернулись до суду з заявами, у яких відкликали клопотання про допит в якості свідка ОСОБА_6, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідачі та треті особи у судове засідання 08.02.2016р. також не зявилися, хоча повідомлялись про день, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

До суду надійшла заява від ОСОБА_7, яка є представником співвідповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_4, про відкладення розгляду справи у звязку із її зайнятістю 08.02.2016р. у слідчих діях у м.Запоріжжі. З огляду на те, що розгляд справи неодноразово відкладався на підставі клопотань ОСОБА_2, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, мотивованих як незадовільним станом здоровя, так і неможливістю явки їх представника у судові засідання або заміною такого представника, а також враховуючи, що до заяви про відкладення розгляду справи не додано жодних доказів на підтвердження неможливості явки представника ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до суду, при цьому самі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у чергове не зявились, суд відмовив у задоволенні заяви про відкладення розгляду справи.

Суд заважує, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 169 ЦПК України неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Оскільки відповідно до ст. 157 ЦПК України суд зобовязаний розглядати справи у розумні строки, враховуючи, що судом заслухані пояснення представників сторін, які зявились у судове засідання 19.01.2016р., а також з огляду на недоведеність існування поважних причин для чергового відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу 08.02.2016р. за відсутності сторін та третіх осіб на підставі наявних доказів.

За змістом ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належало по 1/3 квартири за адресою АДРЕСА_2, на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 10.10.2003р. (а.с. 9).

27.12.2014р. ОСОБА_1 на прилюдних торгах набула право власності на 1/3 частину квартири за адресою АДРЕСА_2, яка належала ОСОБА_4, що підтверджується відповідним свідоцтвом від 27.12.2014р. (а.с. 26). Цього ж дня право власності ОСОБА_1 на 1/3 зазначеної квартири було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом №31786174 від 27.12.2014р. (а.с. 27).

Відповідно до технічного паспорту квартира за адресою АДРЕСА_2, складається з: житлової кімнати площею 13,7 кв.м. з лоджією площею 1,7 кв.м. (0,5*3,4 кв.м.), житлової кімнати площею 12,2 кв.м., житлової кімнати площею 18,1 кв.м. з балконом площею 0,8 кв.м. (0,3*2,8 кв.м.), кухні площею 7,6 кв.м., ванної кімнати площею 2,1 кв.м., вбиральні площею 1,0 кв.м., коридору площею 5,7 кв.м., вбудованої шафи площею 0,4 кв.м. (а.с. 4-5).

Згідно з довідкою про склад сімї та місце реєстрації №207 від 11.01.2016р. (а.с. 146) на момент розгляду справи у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_4, її донька ОСОБА_2, син ОСОБА_3, донька ОСОБА_5, онуки ОСОБА_10 та ОСОБА_11, при чому останній був зареєстрований 15.12.2015р., тобто після відкриття провадження у даній справі.

Згідно з ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Таким чином, кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Судом встановлено, що після набуття позивачем права власності на 1/3 частину спірної квартири між нею та іншими співвласниками квартири, в тому числі колишньою співвласницею ОСОБА_4, склались неприязні стосунки, що призвело до конфліктних ситуацій за участю ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_12 з ОСОБА_4, що підтверджується відповідними повідомленнями та висновками Ленінського районного відділу ДМУ ГУ МВС України у Дніпропетровській області (а.с.а.с. 10-14).

З пояснень представників позивача вбачається, що внаслідок вказаних неприязних відносин ОСОБА_1 позбавлена можливості користуватись квартирою, оскільки ОСОБА_4 та інші члени її сімї не допускають її у квартиру та не надають ключі від неї.

Доказів зворотного суду не надано.

За таких обставин, суд доходить висновку, що позивачу перешкоджають у вільному володінні та користуванні квартирою за адресою АДРЕСА_2, оскільки кожен із співвласників житла має право на вільний доступ до нього, а реалізація такого права не може ставитись у залежність від волі інших співвласників.

При цьому, суд не бере до уваги твердження представника відповідача про відсутність між сторонами спору щодо спільного користування квартирою, оскільки у судовому засіданні 16.01.2016р. оголошувалась перерва для надання сторонам можливості вирішити питання про реалізацію права користування спільною квартирою мирним шляхом, проте жодної інформації щодо досягнення або хоча б щодо можливості досягнення згоди щодо спільного користування такою квартирою суду не надано.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З огляду на наявність перешкод у здійсненні позивачем права користування спірною квартирою, внаслідок чого вона позбавлена можливості проживати у спірній квартирі, у суду наявні достатні правові підстави для задоволення позову у частині вимог про вселення позивача на підставі ст. 391 ЦК України.

З позовної заяви та пояснень представників позивача вбачається, що на підставі ст. 391 ЦК України позивач просить суд з метою усунення перешкод у здійсненні нею права користування також зобовязати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою №21 у буд. 6 по провул. Парусний в м.Дніпропетровську.

Разом з тим, ст. 391 ЦК України визначено можливість захисту прав власника виключно від існуючих перешкод та не передбачено можливості захисту прав власника на майбутнє.

Враховуючи, що за змістом ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, у суду відсутні підстави для заборони відповідачам перешкоджати позивачу у користуванні спірною квартирою на підставі ст. 391 ЦК України.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Згідно з ч.ч. 2-4 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 03.04.2013р. у справі № 6-12цс13, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України.

Вирішуючи спір в частині вимог про встановлення порядку користування квартирою, суд виходить із того, що необхідно розмежовувати правовідносини, які виникають між співвласниками житла, і правовідносини, які виникають між кожним із співвласників житла та членами його сім'ї.

За таких умов суд зазначає, що правила ст.ст. 47-50 ЖК України в частині вимог, що ставляться до жилих приміщень, не поширюються на спірні правовідносини, оскільки дані норми регулюють порядок надання жилих приміщень у будинках державного і громадського фонду, а в цій справі спір виник між співвласниками житла щодо порядку користування ним.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.03.2014р. у справі №6-53355св13.

Як вбачається з позовної заяви, позивач, якій належить 1/3 частина квартири, просить виділити їй у користування кімнату площею 13,7 кв.м. з прилеглою до нею лоджією площею 1,7 кв.м. (0,5*3,4 кв.м.); ОСОБА_2, якій належить 1/3 частина квартири, кімнату площею 18,1 кв.м. з прилеглим до неї балконом площею 0,8 кв.м. (0,3*2,8 кв.м.); ОСОБА_3, якому належить 1/3 частина квартири, кімнату житловою площею 12,2 кв.м.

Водночас, матеріали справи не містять доказів існування спору щодо порядку користування квартирою між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а відтак у суду відсутні підстави для вирішення у судовому порядку питання про порядок користування спірною квартирою між відповідачами.

Враховуючи, що площа приміщень, які пропонує виділити позивач у користування відповідачів (31,1 кв.м.), перевищує розмір належної їм 2/3 частин у праві власності на спірну квартиру (31 кв.м. у пропорції від загальної площі кімнат, балкону та лоджії, які виділяються в індивідуальне користування), суд доходить висновку, що такий варіант спільного користування квартирою не порушує їх права.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на викладене, враховуючи характер стосунків, які склались між позивачем та відповідачами, а також те, що дійти згоди щодо порядку володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності шляхом укладення відповідного договору сторони не можуть, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині встановлення порядку користування спірною квартирою відповідно до запропонованого позивачем варіанту, оскільки він не порушує права відповідачів, відповідає інтересам сторін та вирішує спір між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 356, 358, 391 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, Орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, про вселення, зобовязання утриматись від вчинення певних дій та встановлення порядку користування квартирою, задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 у квартиру за адресою: м.Дніпропетровськ, провул.ПаруснийАДРЕСА_3.

Встановити порядок користування квартирою за адресою: м.Дніпропетровськ, провул.ПаруснийАДРЕСА_3, а саме:

виділити у користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 13,7 кв.м. з лоджією площею 1,7 кв.м. (0,5*3,4 кв.м.);

виділити у спільне користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлову кімнату площею 12,2 кв.м. та житлову кімнату площею 18,1 кв.м. з балконом площею 0,8 кв.м. (0,3*2,8 кв.м.);

кухню площею 7,6 кв.м., ванну кімнату площею 2,1 кв.м., вбиральню площею 1,0 кв.м., коридор площею 5,7 кв.м., вбудовану шафу площею 0,4 кв.м. залишити у спільному користуванні всіх співвласників.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 рівними частками судовий збір у розмірі 609,00 грн. (шістсот девять гривень).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_13