Номер провадження 22-ц/788/507/16 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

06 квітня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В. , Лузан Л. В. ,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 лютого 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Сумирибгосп» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації заборгованості середнього заробітку та індексації за час затримки у виплаті заробітної плати,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «Сумирибгосп» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації заборгованості середнього заробітку та індексації за час затримки у виплаті заробітної плати відмовлено

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вказує, зокрема, що доказів тому, що відповідач нарахував і готовий був виплатити йому заробітну плату в день звільнення 15 травня 2015 року, доказів письмового повідомлення про нарахування сум до виплати відповідач не надав.

На підтвердження відсутності своєї вини у не проведенні розрахунку у день звільнення відповідач надав доповідні записки головного бухгалтера ОСОБА_4 від 15 травня 2015 року, бухгалтера ОСОБА_5 від 18 травня 2015 року та акти про його відмову від отримання розрахунку у касі ПАТ «Сумирибгосп» від 15 травня 2015 року та від 16 червня 2015 року, складені працівниками відповідача у відсутності позивача.

Такі акти не є достатнім та переконливим доказом відсутності вини відповідача у не проведенні з ним розрахунку. Доповідні записки та акти, на думку позивача, були складені безпосередньо перед судовим засіданням. В наданих відповідачем документах - у відомості про виплату грошей №С-00000518 за травень 2015 року та вставному аркуші до додатку №С-00000518 зазначена дата видачі заробітної плати працівникам, в тому числі і ОСОБА_3, 11 червня 2015 року. Доданий до справи розрахунковий листок нарахованої заробітної плати за травень 2015 року, складений на його ім'я, містить дату видачі заробітної плати 30 травня 2015 року.

Надані відповідачем копії відомостей на видачу заробітної плати за травень 2015 року не містять відомостей, наявність яких вимагає Положення щодо депонування не отриманих позивачем сум розрахунку. Відповідачем не надавались відповідні записи у касовій книзі та видатковий ордер на здавання депонованих сум до банку, докази безпосереднього перерахування такої суми в банк для ОСОБА_3 і повідомлення про такі дії позивачеві.

Вважає не доведеним те, що з 15 травня 2015 року відповідач мав намір та можливість провести з ним розрахунок із заборговності по заробітній платі при відсутності дотримання процедури депонування належних йому сум; зміст наданих відповідачем актів про його відмову в отриманні розрахунку є сумнівним. Навіть за наявності уявної його відмови від отримання нарахованих сум, відповідачем не здійснені заходи щодо депонування таких сум у банківській установі та повідомлення працівника про можливість їх отримання.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, які підтримали скаргу з мотивів, в ній викладених, представника відповідача, яка заперечує проти скарги та вважає рішення суду вірним, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

28 грудня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що він працював у ПАТ «Сумирибгосп» з 27 березня по 15 травня 2015 року. Фактичною датою звільнення вважає 27 травня 2015 року - дату підписання обхідного листа. До цього часу він ходив на роботу та виконував службові обов'язки. Звільнений він з роботи на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. На день звільнення відповідачем йому нарахована, але не виплачена заробітна плата за травень 2015 року у сумі 1621 грн. 20 коп. Відмову у виплаті йому всіх коштів в день звільнення з роботи відповідач обґрунтував відсутністю грошових коштів.

Вважав дії відповідача незаконними з врахуванням вимог ч.1 ст. 47, ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України, згідно яких виплата всіх сум, що належать працівнику від підприємства чи установи, проводиться у день звільнення; у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу звільненому ним працівникові усіх сум, які повинні бути йому виплачені на день його звільнення, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Посилався також на те, що у відповідності до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством, а ч. 5 ст. 95 КЗпП України передбачає виплати з урахуванням індексації, та зазначав, що за період з 1 травня по 30 листопада 2015 року сума заборгованості за невиплачену заробітну плату з врахуванням індексу інфляції становить 1254,57 гр. Сума індексації за час затримки заробітної плати за період з травня по грудень 2015 року становить 1 254 грн. 57 коп.

Посилався також на те, що він при звільненні просив змінити дату звільнення, оскільки його обхідний лист підписаний 27 травня 2015 року, і до цього часу він ходив на роботу, виконував обов'язки енергетика, та вважав, що ці дні мають бути оплачені як робочі, на що отримав відмову. Внаслідок цього йому не виплатили заробітну плату та всі розрахункові суми, належні на день звільнення, а також відмовляли у цих виплатах на його неодноразові усні звернення.

Посилаючись на те, що, згідно з довідкою ПАТ «Сумирибгосп» №4097 від 24 вересня 2015 року, його середньоденний заробіток за час роботи у відповідача становить 140 грн. 90 коп. (з врахуванням нарахованої йому заробітної плати за квітень 2015 року та передбаченого нормами робочого часу на 2015 рік 21 робочого дня в квітні: 2959 гр. : 21= 140,90 гр.), сума компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати становить 21 416 грн. 80 коп.

Просив стягнути з ПАТ «Сумирибгосп» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 1621 грн. 20 коп., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 21 416 грн. 80 коп., індексацію у сумі 1 254 грн. 57 коп., всього - 24 292 грн. 57 коп.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів тому, що його трудові відносини з відповідачем тривали до 27 травня 2015 року, оскільки його підпис стоїть під наказом про звільнення саме з 15 травня 2015 року; факт трудових відносин з відповідачем саме до 15 травня 2015 року підтверджується копією табелю обліку робочого часу на підприємстві.

Суд не погодився з доводами позивача та його представника про те, що не отримання позивачем належних йому при звільненні сум відбулося з вини відповідача, оскільки належних та допустимих доказів цьому не надано; в матеріалах справи міститься розрахунковий лист про нараховану заробітну плату позивача та належну суму до виплати з урахуванням утриманих податків та зборів, докази шодо неправильності нарахування вказаних сум відсувтні.

Такі висновки суду узгоджуються з вірно встановленими обставинами справи та відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що позивач працює головним енергетиком в КП «Сумижитло» Сумської міської ради (а.с. 64, 110 - 114).

Наказом ПАТ «Сумирибгосп» №36-к від 27 березня 2015 року ОСОБА_3 було прийнято на посаду енергетика за сумісництвом з 27 березня 2015 року (а.с.29. 63).

Наказом №57-К від 15 травня 2015 року ОСОБА_3 на підставі його заяви звільнено з посади енергетика за сумісництвом з 15 травня 2015 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України (а.с. 7, 30, 48).

З табелю обліку робочого часу на підприємстві за травень 2015 року вбачається. що ОСОБА_3 працював у цьому місяці 4 дні, останнім робочим днем був день звільнення 15 травня 2015 року (а.с.41).

Згідно довідки ПАТ «Сумирибгосп» про доходи, загальна сума доходу ОСОБА_3 за період з 27 березня 2015 року по 31 травня 2015 року становить 5002,91 коп. (а.с.6).

На день звільнення позивачеві була нарахована заробітна плата у розмірі 1621,2 гр., до виплати належало 1304,09 гр., що підтверджується відомістю про виплату коштів №С-00000518 за травень 2015 року (а.с. 31, 42).

15 травня 2015 року бухгалтером ПАТ «Сумирибгосп» ОСОБА_7 складено доповідну записку головного бухгалтеру товариства про те, що ОСОБА_3 відмовився отримати гроші з каси підприємства (а.с.35).

15 травня 2015 року головним бухгалтером ПАТ «Сумирибгосп» ОСОБА_4 складено доповідну записку керівнику про те, що ОСОБА_3 15 травня 2015 року відмовився отримати розрахункові кошти з каси підприємств (а.с.36).

18 травня 2015 року бухгалтером ПАТ «Сумирибгосп» ОСОБА_5 складена доповідна на ім'я головного бухгалтера товариства про те, що ОСОБА_3 18 травня 2015 року відмовився отримати розрахункові кошти в касі підприємства (а.с. 37).

В цей день головний бухгалтер товариства склала доповідну записку на імя директора товариства про відмову позивача від отримання розрахункових коштів (а.с.38).

16 червня 2015 року ОСОБА_3 також було запропоновано отримати розрахункові кошти, від чого він відмовився, що підтвердив в засіданні суду апеляційної інстанції, пояснивши, що він наполягав на виплаті і середнього заробітку за затримку розрахунку, але йому в цьому відмовили, тому він відмовився від отримання і нарахованої заробітної плати.

Згідно актів від 15 травня 2015 року та від 16 червня 2015 року, складених працівниками бухгалтерії товариства, ОСОБА_3, звільнений з посади енергетика, відмовився отримати розрахункові суми з каси підприємства (а. с. 33, 34).

Під час розгляду справи апеляційним судом позивач отримав у відповідача 28 березня 2016 року заробітну плату в сумі 1304,09 гр.гр.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно з ч. 5 ст. 95 КЗпП України, заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Частинами 4, 5 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, зокрема, що виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи.

За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Статтями 33, 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Пунктами 2, 6 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. N 1427, із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року N 692, передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за цей період зріс більш як на один відсоток.

Своєчасно не отримана з вини працівника заробітна плата компенсації не підлягає.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

З огляду на встановлені судом обставини та наведені норми матеріального права суд прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що у відомості на виплату заробітної плати, де вказане і прізвище позивача, зазначена дата 11 червня 2015 року, не свідчить про те, що відповідач відмовив йому у виплаті належних при звільненні сум в день звільнення 15 травня 2015 року, оскільки не отримання розрахунку в день звільнення давало підстави для включення позивача разом з іншими працівниками до загальної відомості на виплату заробітної плати.

Посилання позивача на те, що його розрахунковий листок з зазначенням нарахованої йому заробітної плати за травень 2015 року містить дату видачі заробітної плати 30 травня 2015 року (а.с.42) також є необгрунтованими, оскільки розрахунковий листок логічно складений станом на кінець місяця з зазначенням всіх проведених в ньому нарахувань, на час складення цього листа станом на кінець місяця травня 2015 року позивач вже не працював, і вказана дата 30 травня 2015 року лише відображає нарахування йому за цей місяць зарплати, її не отримання, та не свідчить про неможливість отримання позивачем коштів в день звільнення.

Не спростовують висновків суду і доводи позивача про те, що доказом того, що відповідач не збирався йому виплачувати в день звільнення заробітну плату, є недотримання порядку депонування сум не отриманої заробітної плати, зокрема, п. 3.9 Положення про проведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого постановою Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, згідно якого не отримані працівниками суми мають бути перераховані на депонент, у зв'язку з чим після закінчення встановлених строків виплат, пов'язаних з оплатою праці, за видатковими відомостями касир зобов'язаний: у видатковій відомості проти прізвища осіб, яким не здійснено виплату, поставити відбиток штампу або зробити напис «депоновано», скласти реєстр депонованих сум; у кінці видаткової відомості зазначити фактично виплачену суму та недоодержану суму виплат, яка підлягає депонуванню, звірити ці суми із загальним підсумком за видатковою відомістю і засвідчити напис своїм підписом, здійснити відповідний запис у касовій книзі згідно з виписаним бухгалтерією видатковим касовим ордером на фактично видану суму за видатковою відомістю.

Бухгалтер робить перевірку записів, зроблених касирами у видаткових відомостях, та здійснює підрахунок виданих і депонованих за ними сум. Депоновані суми, що підлягають здаванню в банк, офрмляються шляхом складання одного загального видаткового касового ордера.

З відомості про виплату грошей №С-00000518 за травень 2015 року вбачається, що з загальної до виплати на підприємстві суми 40 716 грн. 98 коп виплачено 36974,19 гр., депоновано 3742,79 гр. - заробітну плату, яка підлягала виплаті позивачеві (1304,09 гр.), та іншому працівникові - в сумі 2438,7 гр. (а.с. 31-32).

Не отримана позивачем при звільненні сума 1304,09 гр. обраховувалась оборотно-сальдовими відомостями за рахунком 66200000 протягом травня - грудня 2015 року (станом на час звернення позивача з позовом до суду (а.с.54 - 61).

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що, на його думку, акти, складені працівниками бухгалтерії відповідача, про його відмову від отримання розрахунку в касі товариства, складені перед судовим засіданням, є непереконливими та спростовуються іншими доказами в справі.

Та обставина, що позивач не отримав розрахунок в день звільнення 15 травня 2015 року, підтверджується не лише доповідними записками бухгалтера товариства головному бухгалтеру і головного бухгалтера - керівнику товариства від 15 і 18 травня 2015 року, актами від 15 травня і 16 червня 2015 року, а і послідуючою поведінкою позивача.

ОСОБА_3 підтвердив в засіданні апеляційного суду ту обставину, що йому пропонували, зокрема, отримати заробітну плату за травень 2015 року 16 червня 2015 року, проте він відмовився її отримувати в зв'язку з тим, що відповідач не погодився сплатити йому середній заробіток, починаючи з 15 травня 2015 року за час затримки розрахунку, про що також свідчить і складений відповідний аналогічний акт.

З огляду на зазначене, у суду першої інстанції не було підстав ставити під сумнів аналогічні документи, надані відповідачем на підтвердження факту відмови позивача від отримання розрахунку в день звільнення.

Сам позивач посилається в позові на те, що він продовжував ходити на роботу до 27 травня 2015 року, вважав дату свого звільнення 15 травня 2015 року невірною, а тому не викликають сумніву заперечення відповідача проти позову в тій частині, що позивач не бажав отримувати заробітну плату станом на 15 травня 2015 року.

Посилання позивача на те, що йому не повідомили про нараховані йому на день звільнення суми, також не спростовують висновків суду, оскільки вказана обставина не свідчить про відмову відповідача у проведенні з ним розрахунку станом на день звільнення.

Доводи позивача про відмову відповідача розрахуватись з ним з посиланням на відсутність коштів, спростовується тією обставиною, що заробітна плата за травень 2015 року була виплачена всім працівникам товариства, що підтверджується відомістю № С-000001578 за травень 2015 року (а.с.31).

Позивач пояснив, що не має банківського рахунку, на який, за його згодою, відповідач міг би перерахувати належні йому при звільненні кошти.

Таким чином, рішення суду є законним та обґрунтованим.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 лютого 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -