Справа № 461/8522/14 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/783/276/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря Куцика І.Б.,

з участю представника Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, треті особи - ОСОБА_4, Львівська обласна організація профспілки працівників державних установ України про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку і моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 серпня 2015 року у задоволенні зазначеного позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги його пояснення щодо упередженого ставлення до нього зі сторони керівництва другої роти другого батальйону полку міліції УДСО.

Апелянт стверджує, що його двічі звільнено за одні і ті ж порушення, що грубо суперечить ч. 1 ст. 147 КЗпП України, а саме наказом №2822від 28.05.2014р. та наказом №150 о/с від 16.06.2014р.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому, що наказом №150 о/с від 16.06.2014р. Управління ДСО при ГУМВСУ у Львівській області його звільнено з роботи 04.06.2014 р., оскільки дата видачі наказу має відповідати даті звільнення, а крім того, роботодавець зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в ст. 116 КЗпП України, а саме в день звільнення.

ОСОБА_3 зазначає, що зарахування його заробітної плати на картковий рахунок здійснено 06.06.2014р. та 16.06.2014 р., що є грубим порушенням в ст. 116 КЗпП України, оскільки відповідно до зазначеного вище наказу його звільнено з роботи 04.06.2014 р., тобто в даному випадку ще й є відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні (ст. 117 КЗпП України).

Апелянт стверджує, що звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України відбувається з ініціативи власника і при цьому необхідно було ще до застосування дисциплінарних стягнень роботодавцем зажадати від нього письмових пояснень, однак, цього роботодавцем зроблено не було.

ОСОБА_3 звертає увагу на те, що жоден із наказів про накладення на нього дисциплінарних стягнень не підписані роботодавцем.

Апелянт також зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що в матеріалах справи нема жодного доказу про те, що його письмово попереджали про графік виходу на роботу та не ознайомлювали його під розписку із посадовою інструкцією, Правилами внутрішнього трудового розпорядку управління, що є порушенням ст. 29 КЗпП України.

Апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги показання свідків, які разом із ним несли службу.

ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В суді апеляційної інстанції представник Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області ОСОБА_2 доводи скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання ОСОБА_3, представник третьої особи Львівської обласної організації профспілки працівників державних установ України - ОСОБА_5 та третя особа - ОСОБА_4 не прибули, хоча про час і місце розгляду справи були належно повідомлені (а.с.152,154).

ОСОБА_3 подав заяву, в якій просив відкласти розгляд справи у звязку з хворобою його представника ОСОБА_5 Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_5 є представником ОСОБА_3 Доказів поважності причин неявки в судове засідання ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_5 не подали.

За таких обставин, колегія суддів відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу за відсутності осіб, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення ОСОБА_2, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Матеріалами справи встановлено, що позивач з 2000 року перебував у трудових відносинах з Управлінням Державної служби охорони при ГУМВС України у Львівській області на посаді охоронника загону охорони «Ватра». В подальшому наказом № 29 о/с від 01.02.2013 року його було призначено охоронником другого взводу другої роти другого батальйону полку міліції охорони УДСО при ГУМВС, та наказом № 313 о/с від 01.12.2013 року призначено охоронником взводу охорони обєктів № 2 роти № 2 батальйону № 2 полку міліції охорони УДСО при ГУМВСУ у Львівській області.

Наказом начальника управління Державної служби охорони № 2822 від 28.05.2014 року «Про порушення службової дисципліни працівником полку міліції охорони УДСО та його покарання» за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, з урахуванням попередніх діючих дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни, до позивача застосовано дисциплінарне стягнення звільнення з роботи за п.3 ст.40 КЗпП України (а.с.30-31 т.2).

Зазначений наказ про звільнення позивача з роботи за п.3 ст.40 КЗпП України проведено по особовому складу та видано наказ № 150 о/с від 16.06.2014 року про його звільнення з 04.06.2014 року, з виплатою грошової компенсації за невикористану відпустку за період його роботи з 23.01.2014 року до 04.06.2014 року (а.с.23 т.2).

Підставою для звільнення позивача з роботи за п.3 ст.40 КЗпП України було подання тимчасово виконуючого обовязки командира полку охорони УДСО від 21.05.2014 року № 392, накази УДСО від 05.12.2013 № 5860, від 28.04.2014 №2186, від 23.05.2014 № 2717, від 28.05.2014 №2822, рішення про надання згоди на розірвання трудового договору Об`єднаного комітету профспілки працівників УДСО від 28.05.2014 (протокол №104) та профспілкового комітету працівників цивільної охорони батальйону № 2 полку міліції охорони УДСО від 22.05.2014.

Застосуванню дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи за п.3 ст.40 КЗпП України передувало порушення ОСОБА_3 трудової дисципліни 12.11.2013 року, зокрема, вимог п.п.5.2,13.6 Настанови з організації служби підрозділів цивільної охорони Державної служби охорони при МВС України, затвердженої наказом МВС України від 25.11.2003 року відсутності посвідчення охоронника при заступленні в наряд, нездійсненні обходу території, передбаченого жетонним методом контролю, за що наказом №6860 від 05.12.2013 року оголошено догану (а.с.38 т.2); порушення вимог п.1.12 та 1.15 означеної Настанови, що виразилось у порушенні правил носіння форменного одягу, а також правил субординації при спілкуванні з командним складом, за що наказом № 2717/еп від 23.05.2014 року йому оголошено догану ( а.с.33-34 т.2).

Відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.

Згідно з ч.1 ст.147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана і звільнення.

Дисциплінарне стягнення відповідно до ст.148 КЗпП України застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Згідно зі ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд дійшов правильного висновку, що звільнення позивача з роботи за п.3 ст.40 КЗпП України проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, а відтак, відсутні правові підстави для задоволення вимог ОСОБА_3

Як вбачається з функціональних обовязків охоронника цивільної охорони по охороні ТзоВ ТВК «Львівхолод» (вул.Угорська,22), затверджених командиром полку міліції охорони УДСО при ГУМВС України у Львівській області, з якими позивач був ознайомлений під розписку 10.01.2014 року (а.с.2-5 т.2), охоронник цивільної охорони, який несе службу на посту по охороні обєктів, під час несення служби підпорядковується командиру полку, його заступникові, командиру взводу, а також відповідальним (перевіряючим) по підрозділу охорони обєктів полку міліції охорони, а також перебуває в оперативному підпорядкуванні чергового Територіального РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області. Охоронник прибуває на пост у встановленій формі одягу, маючи при собі посвідчення. Під час здійснення охоронних заходів повинен безвідлучно знаходитися на посту, з визначеною періодичністю обходити обєкт, що охороняється, та перевіряти його цілісність. Забороняється охороннику залишати свій пост, доки він не буде замінений чи знятий, хоча б його життю загрожувала небезпека; змінювати порядок несення служби, відволікатись від виконання обовязків та послаблювати пильність (спати, читати, приймати їжу у невстановлений час, вести приватні розмови, що не стосуються служби).

Матеріалами справи встановлено, що 20.05.2014 року при несенні позивачем служби по охороні обєкту «Львівхолод», останній на час перевірки о 22 год.20 хв. був відсутнім на обєкті, а при приході на обєкт знаходився не у встановленій формі одягу (у формі старшого сержанта міліції), що було грубим порушенням його службових обовязків, передбачених функціональними обовязками охоронника цивільної охорони по охороні ТЗОВ ТВК «Львівхолод» та давало підстави відповідачу застосувати до позивача заходи дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи за п.3 ст.40 КЗпП України, враховуючи наявність у позивача діючих двох попередніх дисциплінарних стягнень ( наказ № 6860 від 05.12.2013 року та наказ № 2717/еп від 23.05.2014 року).

Факт систематичного порушення позивачем трудової дисципліни підтверджується відповідними рапортами командирів батальйону № 2, матеріалами службової перевірки та складеним за її результатами висновком (а.с.65-79 т.2), актами про відмову позивача від дачі письмового пояснення та частково визнається самим позивачем на засіданні президії Об`єднаного комітету профспілки працівників Управління державної служби охорони при ГУМВС України у Львівській області від 28.05.2014 року, де розглядалося подання начальника Управління щодо надання згоди на звільнення позивача з роботи за п.3 ст.40 КЗпП України (а.с.20-22 т.2).

Законність та обґрунтованість застосування до позивача дисциплінарних стягнень наказами № 6860 від 05.12.2013 року та № 2717/еп від 23.05.2014 року підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами, а відтак, відсутні правові підстави для їх скасування.

Посилання позивача на те, що невихід його на роботу 09.04.2014 року для несення служби по охороні об`єкту «Великодні ярмарки», за що наказом № 2186 від 28.04.2014 року його позбавлено преміальної виплати за квітень 2014 року, день 09.04.2014 визнано прогулом(а.с.91-92 т.2), обумовлений тим, що в цей день в нього був вихідним, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються рапортом командира роти № 2 батальйону № 2 від 13.04.2014 року (а.с.95 т.2), графіками несення служби по охороні об`єктів ( а.с.98-101 т.2), письмовим поясненням позивача від 10.04.2014 року, в якому він визнає свій невихід на роботу 09.04.2014 року на об`єкт «Великодні ярмарки» по причині відсутності під руками графіку чергувань, що викликало в нього невпевненість щодо його протабелювання (а.с.96-97 т.2).

Безпідставними і такими, що не заслуговують на увагу є посилання позивача в апеляційній скарзі про те, що з функціональними обовязками по несенню цивільної служби по охороні об`єкту «Львівхолод» він не був ознайомлений і на таких відсутня дата їх затвердження, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, з такими він був ознайомлений під розписку 10.01.2014 року, проставивши власноручний підпис та дату (а.с.2-6 т.2). Крім того, як вбачається із наявних в матеріалах справи письмових пояснень самого позивача, останній посилається на те, що до виконання ним службових обовязків охоронника за період його роботи він відносився добросовісно і такі виконував відповідно до покладених на нього обовязків, що свідчить про те, що він був ознайомлений як з посадовою інструкцією охоронника, так і з Правилами внутрішнього трудового розпорядку управління.

Відповідно до п.2.6.24 Інструкції з діловодства в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України №747 від 23.08.2012 року, передбачена окрема реєстрація документа за групами залежно від назви виду, автора і змісту документів, наприклад: акти органів державної влади, доручення вищих посадових осіб, запити, звернення, що надійшли до установи; накази з основних питань діяльності установи; накази про відрядження та накладання стягнень, а також з інших питань, визначених зазначеним пунктом Інструкції (а.с.148-149 т.2). Ураховуючи зазначені положення та виходячи з того, що в наказі № 2822 від 28.05.2014 року про звільнення позивача з роботи за п.3 ст.40 КЗпП України за описане в ньому порушення трудової дисципліни не вказано заходів кадрового та фінансового характеру (дати звільнення та періоду, за який необхідно провести позивачу виплату грошової компенсації за невикористану відпустку), був виданий наказ № 150 о/с від 16.06.2014 року, що спростовує твердження позивача в апеляційній скарзі про застосування до нього подвійного дисциплінарного стягнення за одне і теж порушення.

За наведених обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам у справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні й апеляційну скаргу на оскаржене рішення необхідно відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_6