Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

оловуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

при секретарі - Бивалькевич Т.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Рожка С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати вказане рішення суду та постановити нове рішення, яким задовольнити його позов в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги тієї обставини, що банком під час укладення кредитного договору не були дотримані вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо надання споживачу інформації про продукцію, повідомлення у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, а саме, загальної вартості кредиту та річної відсоткової ставки.

Позивач зазначає, що вищевказана інформація не міститься і в анкеті-заявці від 23 липня 2007 року, підписуючи яку, він лише просив банк надати кредит та повідомляв кредитодавця про свій фінансовий та майновий стан.

Також наголошує на тому, що судом під розгляду справи порушені процесуальні норми, зокрема, не було проведено попереднього судового засідання, на якому наполягав позивач; розгляд справи, в порушення вимог ч. 3 ст. 158 ЦПК України, проводився не в залі судових засідань; склад суду оголошений без дотримання ст. 166 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких порушень або недодержання вимог закону при укладенні сторонами оскаржуваного кредитного договору під час розгляду справи не встановлено, а позивачем не надано належних доказів на підтвердження порушення банком його прав, як споживача.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

По справі встановлено, що 07 серпня 2007 року між ПАТ «ПриватБанк» в особі Центрального відділення Чернігівського РУ ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № CNCNAU00151385, згідно умов якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредит в сумі 23830,75 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим строком повернення 07 серпня 2014 року (а.с. 5-9). Відповідно до п. 7.1 договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом видачі через касу у вигляді не поновлюваної лінії на наступні цілі: купівля автомобіля, а також 34 грн. для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2 та у розмірі 8906,45 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору.

Сторонами були узгоджені умови погашення кредиту, відповідно до яких позичальник зобов'язувався щомісячно вносити щомісячний платіж в розмірі 456,16 доларів США (п. 7.1 договору).

Згідно п. 7.3 договору забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за укладеним кредитним договором виступає автомобіль Chevrolet Epica LF69K, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані банку з метою забезпечення зобов'язань за даним договором.

Пунктом 6.5 договору визначено, що детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п. 6.2 та в розділі 7 цього договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки.

Матеріали кредитної справи ОСОБА_1 (а.с. 84) містять також інформацію про витрати за придбання транспортного засобу в кредит, зокрема: вартість автомобіля, що набувається, в тому числі в гривні, доларах та євро; умови кредитування і витрати, що включені до кредиту, в тому числі, страхові платежі, комісія, тощо; показники сплати кредиту рівними платежами - розмір щомісячного платежу та комісії в залежності від строку кредиту (12, 24, 36, 60 або 84 платежів). Про ознайомлення з цими витратами позивач поставив підпис.

В подальшому, з боку відповідача умови кредитного договору були виконані в повному обсязі і надано позичальнику кредитні кошти. Натомість, позивачем умови укладеного договору щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків не виконувались, у зв'язку з чим утворилась заборгованість в сумі 45707,49 доларів США, яка заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 жовтня 2012 року була стягнута з боржника в повному обсязі (а.с. 116-117). Згодом іншим судовим рішенням з ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість по несплаченим процентам, комісію та пеню за певний період (а.с. 109-115).

Статтею 203 ЦК України передбачено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зазначеною нормою передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктами 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року визначені підстави для визнання правочину недійсним.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до положень ст. 229 ЦК України та роз'яснень п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 60 ЦК України визначено, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції, проаналізувавши наведені норми, прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсним кредитного договору з підстав, викладених ОСОБА_1 в позовній заяві, оскільки належні докази на підтвердження цих доводів в матеріалах справи відсутні.

Так, при укладенні кредитного договору позивач отримав вичерпну письмову інформацію щодо умов кредитування, про загальну вартість кредиту та річну відсоткову ставку. Йому було роз'яснено існуючи особливості кредитування, проте жодних застережень щодо викладених обставин у ОСОБА_1 не виникло, про що свідчать його особисті підписи в анкеті-заяві від 23 липня 2007 року (а.с. 85-86), в самому договорі ( а.с. 9) та довідці про витрати. Таким чином, посилання ОСОБА_1 на те, що він не був ознайомлений з продукцією та умовами кредитування до укладення правочину, не відповідають обставинам справи. Твердження позивача про те, що довідку про витрати він підписував після укладення кредитного договору не підтверджені жодними доказами, а отже є припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення.

Апеляційний суд погоджується з висловленими стороною відповідача доводами відносно того, що закон не зобов'язує банківську установу складати графік погашення суми заборгованості, а отже його відсутність не може свідчити про те, що позивачу не було надано детального розпису загальної вартості кредиту при тому, що вся інша інформація щодо відсоткової ставки, кількості та розміру щомісячного платежу, комісій, штрафу, пені тощо в кредитному договорі міститься. При цьому, сторони не заперечували, що оспорюваний правочин певний час сторонами виконувався і визначеним законом правом на відкликання згоди на надання кредиту ОСОБА_1 не скористався.

Заявлені ОСОБА_1 вимоги мотивуються порушенням з боку банку положень ЗУ «Про захист прав споживачів». Разом з тим, ст.ст. 15, 23 цього закону вказують на інший вид відповідальності надавача послуг, ніж визнання договору недійсним, як цього просить позивач. Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу колегії суддів через недоведеність тверджень про порушення прав споживача.

Доводи позивача стосовно неотримання ним інформації про особу і місце кредитодавця також є також необґрунтованими. Так, в кредитному договорі вказано, що «ПриватБанк», в подальшому іменоване «Банк», від імені якого діє особа, зазначена у п. 8.1 договору, - з одного боку, та особа, зазначена у п. 8.2 цього договору, в подальшому іменована «Позичальник», - з іншого боку, уклали цей договір. З п. 8.1 вбачається, що від імені банку діє начальник відділення «Центральне» ЧРУ «Приватбанк» Кальвасинський І.В., повноваження якого підтверджені довіреністю № 268 від 23 січня 2006 року (а.с. 107-108) та закріплені наявним підписом представника банку. Твердження позивача про те, що повноваження вказаної особи належним чином не підтверджені спростовуються тим, що після підписання оспорюваного правочину ОСОБА_1 отримав від банківської установи належні за договором кошти.

Є безпідставними і доводи позивача про недотримання судом першої інстанції ряду процесуальних норм. Так, відповідно ч. 7 ст. 130 ЦПК України, попереднє судове засідання не є обов'язковим. Питання про необхідність його проведення вирішується суддею під час відкриття провадження у справі. Висновок судді про відсутність необхідності попереднього засідання ніяким чином не порушило права позивача, оскільки, у відповідності до ч. 2 ст. 27 ЦПК України, усі наявні у нього докази на підтвердження своїх вимог він мав можливість подати до початку розгляду справи по суті.

Інші посилання ОСОБА_1 на порушення судом норм процесуального права не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки вони ґрунтуються довільному тлумаченні заявником положень правових норм і не вплинули на правильність вирішення справи, а отже в силу ч. 3 ст. 309 ЦПК України не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

Таким чином, сукупність обставин справи приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини між сторонами і їм надана вірна юридична оцінка. Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст.ст. 57-66 ЦПК України і доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: