Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/3081/15-ц

Номер провадження: 2/511/66/16

05 квітня 2016 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Бобровська І. В.,

при секретарі Песчанській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Роздільна Одеської області цивільну справу за позовом Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про позбавлення права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2015 року Лиманська селищна рада Роздільнянського району Одеської області звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 Позов мотивований тим, що будинок перебуває в комунальній власності позивача. Наймачем квартири №2 є відповідач, який зареєстрований за вказаною адресою та на нього в Лиманській селищній раді відкритий особовий рахунок. На адресу позивача надійшли скарги власника квартири №1 того ж будинку ОСОБА_2 про перебування квартири №2 в аварійному стані, у звязку з чим руйнується його квартира №1. Позивач стверджує, що відповідач не проживає в квартирі понад 25 років та не вчиняє ніяких дій по ремонту квартири. На підставі ст.71,72 ЖК України позивач просить суд позбавити відповідача права користування житловим приміщенням, а саме квартирою №2 будинку 211 по вул.Кірова, смт.Лиманське Роздільнянського району Одеської області шляхом зняття з реєстрації місця проживання за цією адресою у звязку з відсутністю відповідача за місцем реєстрації понад 25 років.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримав. Суду пояснив, що зі слів сусідів ОСОБА_1 не проживає за місцем реєстрації біля 25 років. Комісія Лиманської селищної ради виходила на місце та встановила, що квартира №2, в якій зареєстрований відповідач, не зачинена, в приміщенні відсутня стеля, немає вікон. Під дверима знаходиться кіпа речей. Сусід та співвласник приміщень загального користування ОСОБА_2 встановив металеві вхідні двері до квартир №1 та 2, так як наймач квартири №2 ОСОБА_1 в квартирі не мешкає та зобовязався надати останньому ключі від двері, але ОСОБА_1 ключів не вимагав. Це питання постало вже в грудні 2015 року, коли ОСОБА_1 написав скаргу до Лиманської селищної ради з приводу установки двері. ОСОБА_1 не робить ремонт в своїй квартирі, внаслідок чого руйнується квартира № 2 та квартира №1, власником якої є ОСОБА_2, так як ці квартири є суміжними, мають спільний дах, стіни та спільні приміщення загального користування. Лиманська селищна рада ремонті роботи в будинку також не проводила, оскільки ОСОБА_1 не звертався до них з заявою про проведення ремонту в квартирі. Крім того, ОСОБА_1 має заборгованість за комунальні послуги. Позивач зазначив, що оскільки відповідач тривалий час не мешкає в квартирі, не робить в ній ремонт, то квартира йому не потрібна. Тому його необхідно позбавити права на користування квартирою і віддати її людям, які потребують житла.

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнав. Суду пояснив, що зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 з липня 1989 року. Також більш ніж 20 років він спів мешкає з жінкою, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Але офіційно їх шлюб не оформлений, і він за адресою її проживання не зареєстрований. Він проживав в своїй квартирі до 2007 року. Його сусід ОСОБА_2 проживає в квартирі №1 з 2005 року, а тому не може стверджувати про його не проживання в квартирі №2 біля 25 років. Крім того, квартири №1 та №2 мають спільний вхід, куди в 2007 році ОСОБА_2, який працював на той час провідником на залізниці та постійно був відсутній вдома, поставив металеві вхідні двері та зачинив їх на ключ. Крім того, забив дошками вікна у його квартирі. З того часу він не може попасти до своєї квартири. ОСОБА_2 у 2005 році просив його приватизувати та продати йому квартиру №2, але він йому відмовив. До цього часу ОСОБА_2 не пускає його до квартири № 2 та не дає ключ від вхідної двері, мотивуючи тим, що він приватизував спільні приміщення загального користування. Своїми діями ОСОБА_2 перешкоджає йому користуватись житлом, про що він написав скарги до Лиманської селищної ради та Роздільнянського Відділу поліції. Що стосується ремонтних робіт в квартирі та будинку, то, на його думку, ремонт повинен робити власник позивач. Пояснив, що вказана квартира є його єдиним житлом, іншого житла на праві власності або користування він не має. Він є інвалідом 3 групи, отримує пенсію за місцем реєстрації, а тому позбавлення його права на житло позбавить його і засобів для існування. Просив в задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_2 позов підтримав. Суду пояснив, що з 2005 року є власником квартири АДРЕСА_1. Підтвердив, що встановив металеві вхідні двері до приміщень квартир №1 та №2, але у 2013 році, а не у 2007 році, як стверджує відповідач. Двері встановив у звязку з тим, що ОСОБА_1 не проживає в квартирі №2, не робить поточного та капітального ремонту в приміщеннях квартири. Внаслідок його бездіяльності валиться дах будинку і над його квартирою, в квартирі ОСОБА_1 відсутні вікна, до приміщень його квартири №1 поступає холодне повітря. Він готовий на першу вимогу надати ключі від вхідної двері ОСОБА_1П, але той за ними не приходить, ключів не вимагає. Один раз він прийшов та попросив у нього ключі, а на наступний день їх повернув і сказав, що вони йому не потрібні. Заперечував, що приватизував спільні приміщення двох квартир, пояснив, що вони так і залишились у загальному користуванні співвласників квартир №1 та №2. Ремонт в своїй квартирі ОСОБА_1 робити відмовився, пояснив, що його повинна робити селищна рада. Оскільки бездіяльність ОСОБА_1 приводить до руйнування і його квартири, він наполягає на задоволенні позову і позбавленні ОСОБА_1 права користування квартирою №2.

Заслухавши сторони, третю особу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню повністю.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_4 України проголошує право на житло (ст.47 ОСОБА_4). Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини « Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоровя й добробуту її самої та її родини». Невідємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Європейський суд з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» констатував порушення статті 8 Конвенції, а саме: що втручання у право на повагу до житла заявників не відповідало нагальній суспільній необхідності, не було співрозмірним з переслідуваною законною метою, а тому не було необхідним у демократичному суспільстві. Європейській суд зазначив, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено, а залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих звязків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, а тому висновок національних судів потребує вагомої доказової бази. Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо це втручання не переслідує законну мету, не здійснюється згідно із законом, не є необхідним у демократичному суспільстві. Суд зазначив в цій справі, що національним судам необхідно було встановити баланс, тобто дотриматись принципу пропорційності, між інтересами родини заявників із двома неповнолітніми дітьми, які тривалий час були наймачами квартири, та фінансовими інтересами держави в одержанні максимального доходу від продажу квартири.

Стаття 71 ЖК України, яка визначає підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, вказує на те, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Ст.72 ЖК України визначає судовий порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), суду необхідно зясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі визнання таких причин поважними (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити вказаний строк. В ході судового розгляду справи встановлено наступне.

Житловий будинок по вул..Кірова, 211 в смт.Лиманське Роздільнянського району Одеської області, який раніше належав ВАТ «Благодатне», перебуває у комунальній власності Лиманської селищної ради згідно рішення №105-ХХІУ від 27 травня 2004 року, що підтверджується довідкою №10-41 від 02.11.2015р. Лиманської селищної ради (а.с.10) .

З 07.07.1989 року в квартирі № 2 вказаного будинку зареєстрований на постійне проживання відповідач ОСОБА_1, що підтверджується копією домової книги та довідкою Лиманської селищної ради від 26.05.2015р. про склад сімї. Особовий рахунок відкритий на ОСОБА_1 (а.с.7, 46).

Житловий будинок 211 по вул..Кірова в смт.Лиманське Роздільнянського району Одеської області складається з трьох окремих квартир.

Квартира АДРЕСА_2 розташована на першому поверсі одноповерхового будинку і складається з двох житлових кімнат жилою площею 32.70 кв.м, окремої кухні 4.20 кв.м , коридору та передні загального користування з квартирою №1 цього ж будинку, і має загальну площу 52.40 кв.м, що підтверджується технічним паспортом на квартиру №2, виготовленим 12.06.2015р. на замовлення ОСОБА_1 (а.с.43), а також технічним паспортом на житловий будинок 211 по вул..Кірова в смт.Лиманське Роздільнянського району Одеської області, виготовленим 12.12.2012р. на замовлення ОСОБА_2 (а.с.66).

Третя особа ОСОБА_2 є власником квартири № 1 в цьому будинку на підставі договору купівлі-продажу від 11.08.2005 року (а.с.62).

Позивач стверджує, що відповідач ОСОБА_1 не проживає за місцем реєстрації понад 25 років без поважних причин.

На підтвердження цього факту Лиманська селищна рада надала в якості доказів письмові пояснення ОСОБА_5 від 05 жовтня 2015 року, проживаючої в ІНФОРМАЦІЯ_3, про те, що ОСОБА_1 не проживає в будинку більш ніж 20 років (а.с.8); ОСОБА_6 від 05.10.2015р., проживаючої ІНФОРМАЦІЯ_4, про те, що ОСОБА_1 більше ніж 20 років не мешкає по вул..Кірова, 186 в смт.Лиманське Роздільнянського району Одеської області (а.с.9); заяву ОСОБА_2 до Лиманської селищної ради від 19.08.2015р. про те, що в квартирі АДРЕСА_3 ніхто не проживає близько 24 років, не робить ремонт, внаслідок чого руйнується весь будинок та його квартира №1 (а.с.11-13); акт обстеження будинку №211 по вул..Кірова в смт.Лиманське Роздільнянського району Одеської області від 10.10.2015р., підписаний депутатом Лиманської селищної ради ОСОБА_7 та сусідами ОСОБА_2 та ОСОБА_5, згідно якого квартири №1 та №3 перебувають в нормальному стані та заселені, а в квартирі №2 раніше проживав ОСОБА_1, але більше ніж 25 років в неї ніхто не проживає та не робить ремонтних робіт, внаслідок чого квартира знаходиться в аварійному стані (а.с. 13).

Як пояснив в судовому засіданні представник Лиманської селищної ради ОСОБА_3, акт обстеження від 10.10.2015р. складений депутатом Лиманської селищної ради ОСОБА_7 зі слів сусідів.

Також, позивач надав суду листа про те, що ОСОБА_1 не сплачує квартирну плату за користування житлом, що йому неодноразово розяснювалось про його обовязок як наймача утримувати квартиру в належному стані, і про свій намір звернутись до суду з позовом про виселення відповідача з займаного приміщення на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого житлового приміщення (а.с.14), але такого позову до суду не подав.

На думку суду, тимчасова відсутність особи в найманому житлі не повинна перевищувати шести місяців і повинна бути безперервною. Початок відліку часу відсутності особи повинен визначатися від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає. При цьому під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло.

Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки.

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України, обовязок доказування обставин покладений на позивачів.

Але з наданих суду позивачем доказів беззаперечно не вбачається факт безперервного на протязі 6 місяців не проживання відповідача у спірній квартирі. Крім того, позивач в позові не визначив конкретними датами проміжок часу, на протязі якого відповідач залишив жиле приміщення і без поважних причин був відсутній за місцем своєї реєстрації.

Навпаки, 14.12.2015 року після звернення позивача до суду з вказаним позовом відповідач ОСОБА_1 звернувся з заявами до Лиманської селищної ради та Роздільнянського відділу поліції в Одеській області про те, що квартира № 1, в якій проживає ОСОБА_2 та квартира № 2, в якій проживає та зареєстрований він, мають спільній коридор та спільну прихожу. В заяві зазначив, що в червні місяці 2007 року ОСОБА_2 самовільно без його згоди замінив вхідні двері до квартир № 1 та 2, а зовнішні забив вікна в кімнаті та в кухні квартири № 2. Ключів від нової вхідної двері ОСОБА_2 йому не надав, внаслідок чого він не може законно та вільно потрапляти до своєї квартири без згоди ОСОБА_2 ОСОБА_1 просить компетентні органи витребувати у ОСОБА_2 та надати йому ключі від вхідної двері його квартири (а.с.39-42).

На підставі заяви ОСОБА_1 комісією Лиманської селищної ради був складений акт від 22.12.2015р., яким зафіксовано факт того, що ОСОБА_2 самовільно без погодження зі ОСОБА_1 встановив вхідні двері, чим обмежив доступ мешканців кв.№2 до своєї квартири. Згідно технічної документації коридор є загальним для користування власників кв.№1 та кв.№2. Також, даним актом було встановлено, що зі слів сусідів ОСОБА_1 тривалий час в квартирі №2 не проживає (близько 20 років), у звязку з чим квартира перебуває в аварійному стані поламаний шифер, обвалена стеля, вологі та покриті грибком стіни, частково прогнили балки перекриття. (а.с.47).

Крім того, 12.06.2015р. на замовлення відповідача ОСОБА_1 виготовлений технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_4, що свідчить про те, що відповідач відвідував спірну квартиру разом з інженером-техніком та інтересу до житла не втратив. (а.с.43-45).

ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи з приводу трудового каліцтва, іншого житла не має, перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України за місцем реєстрації. (а.с.51).

Копія товарного чеку від 17 травня 2013 року про придбання металевої двері,надана суду третьою особою ОСОБА_2 на підтвердження того, що двері він встановив не в 2007 році, як стверджує відповідач, а в 2013 році, не може бути взята судом до уваги, оскільки не свідчить про те, що згідно цього чеку придбавались саме двері, які він встановив на вхід до квартир № 1 та 2. (а.с.71).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що при тимчасовій відсутності за відповідачем ОСОБА_1 право користування жилим приміщенням зберігається протягом шести місяців

З наданих позивачем доказів, які досліджені судом, не можна зробити висновок, що вказані строки сплинули на час подачі позову до суду.

Крім того, тимчасова відсутність відповідача ОСОБА_1 у квартирі зумовлена поважними причинами, а саме: поведінкою третьої особи власника квартири №1 ОСОБА_2, який самовільним встановленням вхідної двері до квартир № та №2 перешкоджає ОСОБА_1 вільно потрапляти до квартири за місцем реєстрації.

Систематична несплата відповідачем квартирної плати не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі ст.72 ЖК України. Якщо відповідач систематично руйнує або псує жиле приміщення або використовує його не за призначенням, то дана обставина є підставою для звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 згідно ст.116 ЖК України.

Що стосується обовязків сторін по проведенню поточного та капітального ремонту жилого приміщення та будинку, то вони розподілені у ст.ст. 176, 177 ЖК України і не мають відношення до правовідносин, які регулюються ст.ст. 71, 72 ЖК України.

Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що за відсутністю вагомих доказів з боку позивача неможливо вдаватись до такого крайнього заходу втручання органів місцевого самоврядування у право на повагу до житла, передбаченого ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод, як позбавлення особи, яка є до того ж інвалідом, житла.

Таким чином, позов не оснований на законі, не доведений матеріалами справи, дослідженими у судовому засіданні, та не підлягає задоволенню у повному обсязі.

На підставі ст.ст.71,72 Житлового кодексу України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 217,218 ЦПК України,

ВИРІШИВ :

У позові Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про позбавлення права користування житловим приміщенням, - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції в апеляційний суд Одеської області протягом 10 днів з дня його проголошення, а у випадку відсутності особи в судовому засіданні при оголошенні рішення - протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І. В. Бобровська