Ухвала

іменем україни

16 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., ПисаноїТ.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, до ОСОБА_5 про визначення порядку користування квартирою, за касаційною скаргою ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Усерпні 2015 рокуОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що спірна квартира є спільною частковою власністю її колишнього чоловіка ОСОБА_5 та неповнолітнього сина - ОСОБА_4 Зазначала, що відповідач чинить перешкоди у її користуванні та поселив у спірну квартиру квартирантів. Посилаючись на вимоги ст. 358 ЦК України просила суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши у користування ОСОБА_4 житлову кімнату площею 17 кв. м з лоджією 4 кв. м, а ОСОБА_5 житлову кімнату площею 10,3 кв. м. Інші приміщення - кухню, ванну кімнату, вбиральню та коридор залишити в загальному користуванні.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2016 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1, шляхом виділення у користування ОСОБА_4 житлової кімнати площею 17 кв. м, ОСОБА_5 житлову кімнату площею - 10,3 кв. м. Інші приміщення квартири залишено у загальному користуванні.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням суду від 26 березня 2015 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної приватної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в рівних частках.

Відповідно до технічного паспорту квартира АДРЕСА_1, загальною площею 45,1 кв. м, житловою площею 27,3 кв. м, складається з: житлової кімнати площею 10,3 кв. м, житлової кімнати площею 17,0 кв. м, кухні площею 7,0 кв. м, ванної кімнати площею 2,4 кв. м, вбиральні площею 1,2 кв. м, коридору площею 4,9 кв. м, вбудованої шафи площею 0,3 кв. м.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції та визначаючи порядок користування квартирою.

Аналогічний висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до вимог ст. 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наполягаючи на задоволенні позову позивач пояснила, що її син немає доступу до спірної квартири, відповідач не дає ключі, а тому він позбавлений можливості користуватись своєю власністю. Відповідач спірну квартиру здає в найм та відмовляється в добровільному порядку визначити порядок користування жилими кімнатами спірної квартири та підсобними приміщеннями.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, з урахуванням висновків Верховного Суду України, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, встановлюючи порядок користування, враховуючи вік дитини та те, що дитина проживає разом з матір'ю, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, виділивши у користування ОСОБА_4 житлову кімнату площею 17 кв. м, а ОСОБА_5 житлову кімнату 10,3 кв. м, залишивши інші приміщення у загальному користуванні.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, а тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

Л.М. Мазур

Т.О.Писана