Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 310/8977/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Троценко Т.А.
№22-ц/778/56/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Стрелець Л.Г., Савченко О.В.

при секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 липня 2015 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) до ОСОБА_2, ОСОБА_4, який діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради, про виселення

ВСТАНОВИЛА:

Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнив (а.с.76-77) та в якому просив виселитиОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, які зареєстровані та проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування свого позову Банк зазначав, що 29.09.2008 року між ним та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, у відповідності до якого остання отримала кредит в розмірі 76 492,52 доларів США, і у забезпечення виконання вказаного кредитного договору між Банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_2 на праві власності.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21.01.2014 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - вище вказану квартиру, належну ОСОБА_2, що є підставою для виселення усіх мешканців квартири.

На даний час в квартирі мешкають та зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, яким 26.05.2014 року була направлена вимога Банку про добровільне звільнення предмету іпотеки.

Однак, відповідачі квартиру у добровільному порядку не звільнили.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 липня 2015 року (а.с.99-101) позовні вимоги Банку задоволено.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, з квартири АДРЕСА_1 Запорізької області, яка є предметом іпотеки.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі просила рішення суду першої інстанції скасувати.

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 03 грудня 2015 року, був відкладений через першу неявку належним чином повідомленого апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи відповідача ОСОБА_2 та представника останньої - ОСОБА_3 в порядку задоволення клопотання останнього (а.с.180).

03 лютого 2016 року апеляційному суду по факсу надійшло клопотання ОСОБА_6, яка діє, як законний представник (матір), в інтересах ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, (а.с.197-198), в якому остання просила про перенесення розгляду цієї справи на іншу дату до рішення Банку щодо реструктуризації кредиту за умовами Меморандуму.

Однак, встановлено, що зазначене клопотання подано апеляційному суду особою, яка не була залучена до участі у цій справі судом першої інстанції, законним представником вказаної дитини у цій справі виступає відповідач ОСОБА_4 (батько).

ЦПК України не передбачено право апеляційного суду залучати до участі у справі осіб, які беруть участь у справі.

При вищевикладених обставинах, клопотання ОСОБА_6, як особи, яка не подавала апеляційної скарги у цій справі та не є особою, яка бере участь у цій справі, не може бути прийнято апеляційним судом до уваги у цій справі.

У судове засідання 04 лютого 2016 року повідомлені апеляційним судом з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України про час та місце розгляду цієї справи (а.с.189-190, 195-96), у тому числі відповідач ОСОБА_4 через свого представника (а.с.195) ОСОБА_7, що узгоджується із вимогами ст. 76 ч. 5 ЦПК України, відповідач ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, а також представник цього відповідача ОСОБА_4- ОСОБА_7, та представник третьої особи - Служби у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради повторно не з'явились, про причини своєї неявки відповідачі апеляційний суд не сповістили, а третя особа подала апеляційному суду поштою заяву (а.с.193), в якій просила розглядати дану справу без участі її представника.

При вищевикладених обставинах, враховуючи, що має місце вже друга неявка відповідачів у судове засідання у цій справі, які повідомлені апеляційним судом належним чином про час та місце розгляду цієї справи, керуючись ст. 305 ч. 2 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки у дане судове відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_4, представника останнього ОСОБА_7 та ухвалила розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх та представника третьої особи за присутністю представника Банку за довіреністю (а.с.181) ОСОБА_8 та представника відповідача ОСОБА_2 (а.с.52) - ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його скасувати і ухвалити нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що задовольняючи позов Банку у цій справі у повному обсязі, суд першої інстанції керувався ст.ст. ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України, ст. ст. 10,60,212-215 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доказаності позовних вимог Банку у цій справі у повному обсязі.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції у цій справі вказаним вимогам не відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 29.09.2008 року був укладений кредитний договір між Банком та ОСОБА_2, за яким остання отримала кредитні кошти у вигляді готівки в сумі 76 642,52 доларів США зі строком їх повернення до 29.09.2013 року (а.с.6-8).

У забезпечення виконання кредитного договору між Банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 Запорізької області, яка належить ОСОБА_2 на праві власності (а.с.9-12).

В силу п. 1 договору іпотеки іпотекодержатель має право в разі невиконання іпотекодавцем зобов'язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого у іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору, неповернення Банку грошових коштів, рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 січня 2014 року (а.с. 13-15) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29.09.2008 року звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 Запорізької області.

26.05.2014 року Банком відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_4, який також є батьком неповнолітнього ОСОБА_5, направлена вимога про добровільне звільнення предмета іпотеки (а.с.16-18), у 30-денний строк з дня отримання останньої, яка відповідачами виконана не була, у зв'язку з чим Банк звернувся до суду з цим позовом про їх виселення.

При цьому, суд першої інстанції правильно встановив той факт, що на момент укладання договору іпотеки 29.09.2008 року квартирою не користувалися неповнолітні діти, що було відзначено у п. 12.1 договору, а неповнолітній ОСОБА_5 зареєстрований без згоди іпотекодержателя після укладання вказаного договору.

Згідно із ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Згідно довідки КП «Житлосервіс -2А» в квартирі значаться зареєстрованими ОСОБА_2, ОСОБА_4, і неповнолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.62)

Враховуючи, що усі зареєстровані в квартирі особі є мешканцями цієї квартири, усі підлягають виселенню з предмета іпотеки.

Суд першої інстанції правильно не прийняв заперечення відповідача стосовно наявності мораторію на стягнення (відчуження без згоди власника) майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті у відповідності до Закону України від 03.06.2014 року, оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки ухвалено до набрання чинності вказаним законом, а на виселення з предмету іпотеки мораторій не передбачений.

Також суд першої інстанції правильно не прийняв позиції представника органу опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради про той факт, що неповнолітня дитина залишиться без житла, оскільки до 2008 року, до укладання договору іпотеки неповнолітня дитина мала реєстрацію за іншою адресою, а значить, і інше місце проживання, і була зареєстрована його батьком у квартирі АДРЕСА_1 під час вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Однак, суд першої інстанції у порушення вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи, не звернув належної уваги на те, що квартира АДРЕСА_1 Запорізької області придбана іпотекодавцем ОСОБА_2 не за кредитні кошти, отримані у Банку за вищезазначеним кредитним договором від 29 вересня 2008 року (п. 33.договору іпотеки від 29 вересня 2008 року а.с.11), а на підставі:

-свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунального майна ради народних депутатів 26 жовтня 1993 року;

-договору про визначення часток, посвідченого Порохнею О.В., приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області 24 вересня 2008 року, р. № 2712,

-договору дарування, посвідченого Порохнею О.В., приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області, 26 вересня 2008 року за р. № 2758.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР).

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення ч. 2 ст. 39 та/або ч. 1 ст. 40 Закону, так і ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15) та від 24 червня 2015 року (справа № 6-447цс15), та є обов'язковою для загальних судів в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Право користування вищевказаною квартирою відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, як членів сім'ї іпотекодавця ОСОБА_2, Р є похідним від права користування цією квартирою її іпотекодавцем (власником) ОСОБА_2

Тому, у разі відмови судом у задоволенні позову Банку у цій справі при вищевикладених обставинах в частині виселення іпотекодавця ОСОБА_2 через відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане цій особі одночасно з виселенням, позовні вимоги Банку про виселення членів сім'ї останньої - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, у цій справі також не підлягають задоволенню.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи відповідача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Тому, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 липня 2015 року у цій справі скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Банку до ОСОБА_2, ОСОБА_4, який діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради, про виселення у цій справі слід відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч. ч. 1, 5 ЦПК України у разі відмови Банку, як позивачеві, у задоволенні його позову у цій справі у повному обсязі, останній не має права на компенсацію за рахунок повнолітніх відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у цій справі судових витрат у вигляді судового збору 243,60 грн. (оригінал платіжного доручення а.с.1), понесених ним при подачі цього позову до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 липня 2015 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, який діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради, про виселення у цій справі відмовити.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С.Стрелець Л.Г.Савченко О.В.