1Справа № 335/2181/16-ц 2/335/863/2016
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 квітня 2016 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Шалагінової А.В.,

за участю секретаря судового засідання Герченової А.І.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача-1 ОСОБА_2,

відповідача-2 ОСОБА_3,

відповідача-3 ОСОБА_4,

відповідача-4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 51, цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізька універсальна біржа «Україна», ЛТД, про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

25 лютого 2016 р. ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізька універсальна біржа «Україна», ЛТД, про визнання договору недійсним.

Ухвалою суду від 6 квітня 2016 р. закрито провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 у звязку з їх смертю.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 10 липня 1993 р. Під час перебування в шлюбі її чоловік 15 лютого 1996 р. на біржі ТОВ «Запорізька універсальна біржа «Україна», ЛТД, уклав з ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 договір міни № 1280, за яким обміняв належний йому на підставі договору дарування будинок № 69 по вулиці Тимирязєва в місті Запоріжжя на квартиру № 91 по вулиці 40 Років Радянської України / вулиці Сталеварів, будинок 68/5. Про існування цього договору позивач дізналася у грудні 2015 р. Вважає цей договір міни недійсним, оскільки він всупереч вимогам статті 227 ЦК УРСР не був посвідчений нотаріально. При цьому, вказує, що стаття 15 Закону України «Про товарну біржу», яка не передбачала необхідності нотаріального посвідчення біржової угоди, є загальною нормою по відношенню до статті 227 ЦК УРСР, яка є спеціальною нормою. З наведених підстав, просила позов задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з тих підстав, що чинним на той час законодавством передбачалось можливість укладення договору міни на біржі без його нотаріального посвідчення. Крім того, право власності на квартиру, яку ОСОБА_7 придбав за вказаним договором міни, було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації. Будинок, який він обмінював, належав йому на підставі договору дарування та не був спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, на даний час судом розглядається спір щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя зазначеної квартири. Просила в задоволенні позову відмовити.

Відповідачі-2, 3 ОСОБА_3, ОСОБА_4 у судовому засіданні просили вирішити спір на розсуд суду. Пояснили, що обставин укладення договору міни не памятають за давністю подій та в силу віку. На даний час будинок знаходиться в непридатному стані для проживання.

Відповідач-4 ОСОБА_5 у судовому засіданні просив позов задовольнити. Пояснив, що обставини укладення договору міни не памятає, оскільки був на той час малолітньою дитиною, однак, не заперечує, щоб йому було повернуто квартиру замість будинку.

Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, причини неявки суду не повідомив. Як пояснив у судовому засіданні представник позивача, третя особа припинила діяльність та виключена на даний час з ЄДРПОУ. Тому суд, з урахуванням думки учасників процесу, вважав за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи.

Суд, заслухавши учасників процесу, які зявились у судове засідання, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, встановив наступне.

15 лютого 1996 року між брокером ОСОБА_12 брокерської контори № 1, діючим від імені ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, та брокером ОСОБА_13 брокерської контори № 1, діючим від імені ОСОБА_7, було укладено договір міни нерухомості № 1280, відповідно до умов якого ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 обміняли двокімнатну квартиру № 91 по вулиці 40 Років Радянської України / вулиці Сталеварів, будинок 68/5, що належала їм на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру № 649, виданого ВАТ «Запоріжкокс» 3 жовтня 1995 р., на будинок № 69 по вулиці Тимирязєва в місті Запоріжжя, що належав ОСОБА_7 на праві власності на підставі договору дарування № 3-2014, посвідченого 1-ю Запорізькою нотаріальною конторою 10 серпня 1995 р. Договір міни нерухомості було зареєстровано на підставі статті 15 Закону України «Про товарну біржу» Запорізькою універсальною біржею «Україна» ЛТД в Журналі реєстрації біржових угод по міні (оренді) нерухомості 15 лютого 1996 р.

21 лютого 1996 р. Запорізьким бюро технічної інвентаризації було видане ОСОБА_7 реєстраційне посвідчення на підтвердження реєстрації за ним права власності на вищевказану квартиру.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 50650187 від 23 грудня 2015 р., 17 грудня 2015 р. було проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_7 на вказану вище квартиру на підставі договору міни.

Відповідно до пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень діючого Цивільного кодексу України, до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше, тобто ЦК України в редакції 1963 року зі змінами та доповненнями.

Позивачем вмотивовано позовні вимоги порушенням при укладанні правочину вимог ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року (діючого на момент укладання оспорюваного правочину) якою передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін громадянин. Також позивач вказує на те, що квартира була набута ОСОБА_7 під час шлюбу і тому не могла бути зареєстрована одноособово за відповідачем, т.я. є спільним майном подружжя.

Вирішуючи питання щодо правомірної укладання спірного правочину без його нотаріального посвідчення суд враховує таке.

Згідно з частиною 1 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ "Про товарну біржу" (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину), товарна біржа є організацією, що об'єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов'язаних з ним торговельних операцій.

Угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. (ч. 2 ст. 15 Закону України "Про товарну біржу").

Відтак, діюче на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч.2 ст. 15 ЗУ "Про товарну біржу", дозволяло укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту.

При цьому судом критично оцінюються доводи позивача про можливість визнання спірного біржового договору недійсним, оскільки незважаючи на існуючу на дату укладання правочину норму, що дозволяла укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення, мала місце колізія норм ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" та норми кодифікованого нормативно-правового акта, яка, на думку позивача, є спеціальною нормою, а саме ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, що вимагала обовязкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житла, якщо однією із сторін є фізична особа.

Критичність судової оцінки обумовлюється в даному випадку посиланням на абз. 3 п. 2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому розяснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше.

Відтак, оскільки в даному випадку наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу - ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" та ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, Закон України "Про товарну біржу" було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд констатує правомірність застосування сторонами спірного правочину ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення.

В даному випадку не можливо стверджувати про те, що стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» є загальною нормою по відношенню до статті 227 ЦК УРСР 1963 року, яка, на думку позивача, є спеціальною нормою, оскільки у статті 227 ЦК УРСР 1963 року взагалі не йде мова про укладення договорів на товарній біржі, та про порядок їх реєстрації та посвідчення, а містить загальне правило про необхідність нотаріального посвідчення таких правочинів. Натомість стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» містить чітке посилання на те, що правочин, укладений на біржі, не підлягає нотаріальному посвідченню.

Доводи позивача про те, що квартира є сумісною власністю подружжя, в даному випадку судом не оцінюються, оскільки це є предметом спору між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в іншій цивільній справі, яка ще розглядається судом, про що було повідомлено сторонами під час судового засідання.

З наведених підстав, суд доходить висновку, що позов ОСОБА_6 є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 208, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 6 квітня 2016 р.

Повний текст рішення виготовлено 11 квітня 2016 р.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.В. Шалагінова