У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватне акціонерне товариство «Луч АО», про визнання поруки припиненою за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником ОСОБА_5, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 1 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати припиненою поруку за договором поруки від 10 грудня 2004 року, укладеним між ним та публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль».

Свої вимоги обґрунтовував тим, що після укладення 14 вересня 2012 року між ПрАТ «Луч АО» та ПАТ «Райффайзен банк Аваль» додаткової угоди до генеральної кредитної угоди, за умовами якої термін останньої продовжено до 28 лютого 2013 року, збільшився обсяг його відповідальності, отже, на думку позивача, порука має бути визнана припиненою. Крім того, після настання строку виконання основного зобов'язання кредитор до нього вимоги не пред'явив, що також є підставою припинення поруки.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Справа у апеляційному порядку переглядалась неодноразово і останнім судовим рішенням Апеляційного суду міста Києва від 1 липня 2015 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 1 липня 2015 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що закон пов'язує припинення поруки зі зміною основного зобов'язання без згоди поручителя за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу його відповідальності. Не встановивши таких обставин, суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні позову.

Проте повністю з такими висновками погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 10 грудня 2004 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та акціонерним товариством закритого питу «Луч АО», правонаступником якого є приватне акціонерне товариство «Луч АО», укладено генеральну кредитну угоду, відповідно до умов якої кредитор зобов'язався надавати позичальнику гарантії, кредити, кредитні лінії, кредити в режимі овердрафт в порядку і на умовах, визначених в угоді, договорах про надання гарантій, кредитних договорах та договорах овердрафту, укладених в її рамках, а позичальник зобов'язався забезпечити повернення одержаних кредитів та сплатити нараховані відсотки.

У забезпечення виконання зобов'язань за генеральною кредитною угодою 10 грудня 2004 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6 укладено договір поруки.

Відповідно до п. 1.2. договору поруки сторони погодили, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за зобов'язаннями боржника - АТЗТ «Луч АО», які виникають з умов генеральної кредитної угоди від 10 грудня 2004 року, в повному обсязі цих зобов'язань.

У подальшому до генеральної кредитної угоди від 10 грудня 2004 року укладено ряд додаткових угод.

У рамках генеральної кредитної угоди між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАрТ «Луч АО» 13 серпня 2009 року укладено договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом у сумі 6 592 000 грн зі сплатою 22% річних з кінцевим терміном повернення 30 липня 2010 року.

13 серпня 2009 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6 укладено додаткову угоду до договору поруки від 10 грудня 2004 року, за умовами якої сторони погодили викласти договір поруки у новій редакції.

14 вересня 2012 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАрТ «Луч АО» укладено додаткову угоду до генеральної кредитної угоди від 10 грудня 2004 року, за умовами якої збільшено строк основного зобов'язання до 28 лютого 2013 року.

18 жовтня 2010 року додатковою угодою до договору поруки від 10 грудня 2004 року сторони погодили внести зміни до п. 1.2. договору поруки. Визначили, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за борговими зобов'язаннями боржника, які виникають з умов генеральної кредитної угоди від 10 грудня 2004 року, з додаткової угоди від 18 жовтня 2010 року та з додаткових угод до неї та кредитними договорами, договорами про надання гарантій, що укладені та будуть укладені в її рамках.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права та обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель ( ч.ч 1, 2 ст. 553 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Закон пов'язує припинення поруки за двох умов, а саме: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 посилався на збільшення строку основного зобов'язання за генеральною кредитною угодою без його згоди як поручителя, що призвело до збільшення обсягу його відповідальності, і в силу ч. 1 ст. 559 ЦК України є підставою для визнання поруки припиненою. Крім того, ОСОБА_3 посилався на те, що банк не пред'явив до нього як до поручителя вимоги протягом визначеного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання, тому порука є припиненою і відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції обґрунтовував відмову у задоволенні позову виключно ч. 1 ст. 559 ЦК України, не встановивши обставини, визначені ч. 4 ст. 559 ЦК України, якими позивач обґрунтовував позовні вимоги.

Суд апеляційної інстанції таких недоліків судового рішення не усунув і наявність чи відсутність підстав, встановлених ч. 4 ст. 559 ЦК України, не встановив.

Згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на суд апеляційної інстанції покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, у порушення зазначених вище вимог цивільно-процесуального законодавства, не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги та, не зазначивши в ухвалі конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, не встановивши обставин справи з урахуванням підстав позову, дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції змін, що призвело до таких порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для вирішення справи.

За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть бути визнані законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого суду належить урахувати викладене та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду на підставі ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 1 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова