У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

3 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та виселення і за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 22 липня 2015 року і за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою її представником ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Київської області від 22 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, і остаточно просив усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_4 Київської області шляхом вселення його у вказану квартиру та виселення ОСОБА_4

Посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 23 липня 2010 року він є власником квартири АДРЕСА_1.

З 26 лютого 2011 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 березня 2013 року розірвано.

Після реєстрації шлюбу вони проживали разом у спірній квартирі. З припиненням шлюбних відносин ОСОБА_4 змінила замки у вхідних дверях і перешкоджає йому у користуванні квартирою. Оскільки будь-яких угод щодо користування квартирою він з ОСОБА_4 не укладав, просив її виселити.

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила встановити факт її проживання з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 27 січня 2010 року по 25 лютого 2011 року, визнати спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_1 та грошові кошти, сплачені за кредитним договором від 22 червня 2006 року, укладеним ОСОБА_3 з акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», у період з 27 січня 2010 року по 14 червня 2011 року, у сумі 61 952,57 грн; визнати за нею право власності на Ѕ частку спірної квартири та стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошові кошти в сумі 30 976,29 грн, що відповідає 1/2 частині грошових коштів, сплачених за кредитним договором від 22 червня 2006 року.

Посилалась на те, що з січня 2010 року вони проживали з ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрацію шлюбу, а з 26 лютого 2011 року - у зареєстрованому шлюбі.

Спірна квартира 23 липня 2010 року набута ними за спільні кошти і спільними зусиллями та за спільні кошти відремонтована, придбані меблі, інші предмети інтер'єру, облаштоване подвір'я біля квартири.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 квітня 2015 року у задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Встановлено факт проживання однієї сім'єю з 27 січня 2010 року по 25 лютого 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Визнано спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 та грошові кошти, сплачені за кредитним договором від 22 червня 2006 року, укладеним ОСОБА_3 з акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», у період з 27 січня 2010 року по 14 червня 2011 року у сумі 61 952,57 грн.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 30 976,29 грн, сплачені за кредитним договором від 22 червня 2006 року.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 22 липня 2015 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_4 Київської області шляхом його вселення у квартиру.

У іншій частині ОСОБА_3 у задоволенні позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційні скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування рішення апеляційного суду Київської області від 22 липня 2015 року в частині відмови у задоволенні його позову про виселення ОСОБА_4 та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційні скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 22 липня 2015 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 22 червня 2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 195 455 грн зі сплатою 16% річних з кінцевим терміном повернення 22 червня 2011 року.

На виконання умов кредитного договору ОСОБА_3 сплачено з 27 січня 2010 року по 25 лютого 2011 року 48 512,21 грн, а з 26 лютого 2011 року по 14 червня 2011 року 13 440,36 грн, всього сплачено 61 952,57 грн.

ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 23 липня 2010 року придбав квартиру АДРЕСА_3.

З 26 лютого 2011 року ОСОБА_4 перебуває з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі.

З довідки виконавчого комітету Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26 листопада 2012 року судами встановлено, що з березня 2011 року ОСОБА_4 проживає у АДРЕСА_5

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 вересня 2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 , суд першої інстанції вважав доведеним факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у період з 27 січня 2010 року по 25 лютого 2011 року та набуття ними у спільну сумісну власність майна.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що рішенням апеляційного суду м. Києва від 9 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 листопада 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 27 січня 2010 року по 26 лютого 2011 року відмовлено з підстав недоведеності позовних вимог, отже вказана обставина доведенню не підлягає.

З тих же підстав апеляційний суд відмовив у задоволенні інших позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4

Часткове задоволення первісного позову ОСОБА_3 суд апеляційної інстанції обґрунтовував тим, що йому як власнику ОСОБА_4 чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою, тому є підстави для їх усунення шляхом вселення власника.

Відмову у виселенні ОСОБА_4 апеляційний суд обґрунтовував її вселенням зі згоди власника, з яким перебувала у шлюбі, та відсутністю у позові норми матеріального права, на підставі якої ОСОБА_4 підлягає виселенню.

Проте повністю погодитись з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України).

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 1 та 4 статті 60 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції виходив з того, що рішенням апеляційного суду Київської області від 9 вересня 2014 року встановлено недоведення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 28 січня 2010 року по 25 лютого 2011 року, що суд вважав обставиною, яка відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Такий висновок апеляційної інстанції є помилковим.

Судами також встановлено, що рішенням апеляційного суду м. Києва від 9 вересня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 28 січня 2010 року по 25 травня 2011 року відмовлено у зв'язку з недоведеністю позовних вимог.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Матеріально-правову вимогу позивача до відповідача суд апеляційної інстанції помилково ототожнив з преюдиційною обставиною, встановленою рішенням апеляційного суду м. Києва від 9 вересня 2014 року, та законність і обґрунтованість рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 квітня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу не перевіряв. Проте вирішення інших позовних вимог залежить від вирішення саме цієї вимоги.

Такі процесуальні порушення, допущені судом апеляційної інстанції, свідчать про невиконання ним обов'язку з перевірки законності та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, що унеможливило встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Оскільки інші вимоги є похідними від встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з підстав, визначених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи, крім зазначеного суду апеляційної інстанції необхідно врахувати, що позивач не зобов'язаний у позовній заяві вказувати конкретну норму матеріального права на підставі якої він просить захистити своє порушене чи оспорюване право, а має лише викласти обставини, яким обґрунтовує позов.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 і касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 22 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук