Справа № 307/3070/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 квітня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Кухта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якої на підставі договору діє адвокат ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду від 28 січня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 і ОСОБА_4, де третьою особою без самостійних вимог є державний нотаріус Тячівської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування незакінченого будівництвом житлового будинку, -

у с т а н о в и л а :

24.09.2015 року, ОСОБА_6, звернулась в суд із вищезазначеним позовом, та як на підставу своїх вимог посилався на те, що 22.05.2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено удаваний договір дарування незавершеного будівництвом із рівнем готовності 13% житловий будинок № 12 по вул. Ракоці в м. Тячів, Закарпатської області для приховання дійсного правочину, купівлі-продажу. Та будучи удаваною власницею зазначеного будинку, 22.05.2008 року ОСОБА_4 подарувала такий із рівнем готовності 75% своїй дочці, ОСОБА_1 без його відома та згоди. Після придбання даного житлового будинку, будівництвом такого займався тільки він, а ОСОБА_4 не має на такий жодного права власності. Оскільки договір дарування у цілому укладено тільки на ОСОБА_1, а тому, його позбавлено права власності на частину майна у спільній сумісній власності, яке набуто подружжям під час шлюбу. За договором дарування, дарувальник може передати лише майно яке йому належить на праві власності, а ОСОБА_4 спірний житловий будинок не належить на праві власності, і, крім того, обдарованій ОСОБА_1 такий будинок належить на праві спільної сумісної власності. За наведених обставин, договір дарування від 22.05.2008 року, який укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є недійсним, так-як укладений із недодержанням вимог встановлених для даного виду правочину. Виходячи з наведеного і просив задоволити позовні вимоги.

Рішенням Тячівського районного суду від 28 січня 2016 року, позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір дарування недобудованого житлового будинку з рівнем готовності 75%, який було укладено 22.05.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, і нотаріально посвідчено із вчиненням реєстраційного запису в реєстрі за № 1-1981.

Заперечуючи рішення суду, ОСОБА_1 від імені якої на підставі договору діє адвокат ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу в якій просить апеляційну інстанцію скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, про відмову в задоволенні позовних вимог. При цьому посилається на те, що рішення суду не можна визнати законним, оскільки суд дійшов до таких висновків помилково та в супереч матеріалів справи. Такі дії суду призвели до неправильного застосування вимог норм матеріального права та порушення норм процесуального законодавства.

У судовому засіданні апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_1 та її представник в особі адвоката ОСОБА_2, підтримали вимоги скарги з підстав наведених у такій. Ті обставини на які посилається позивач не відповідають матеріалам справи, а ні вимогам норм матеріального права, так-як відсутнє будь-яке рішення суду, яким би було визнано, що відповідачка ОСОБА_4 не являлась власницею спірного будинку, а тому, і не мала права таким розпорядитись на свій розсуд.

Позивач ОСОБА_3 і його представник в особі ОСОБА_8, заперечили доводи скарги з тих підстав, що ОСОБА_4 як удаваний власник не мала право розпоряджатись майном, яке на праві спільної сумісної власності належить подружжю ОСОБА_3.

Відповідачка ОСОБА_4, підтримала, вимоги скарги, так-як не згідна з рішенням суду першої інстанції.

Третя особа, ОСОБА_5 в судове засідання не зявилась, але повідомлена про час та місце судового засідання належним чином, та заяв про відкладення розгляду справи не подавала суду. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в її відсутності.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторін, які беруть участь в справі та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається, рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, дійшов висновку із приводу того, що придбання незакінченого будівництвом житлового будинку № 12 по вул. Ракоці в м. Тячів ОСОБА_3 відбулось під час перебування у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_1, шляхом укладення з ОСОБА_7 договору купівлі-продажу. А також, право власності на недобудований житловий будинок № 12 по вул. Ракоці в м. Тячів, Закарпатської області було набуто відповідачкою ОСОБА_4 неправомірно на підставі удаваного правочину, а тому, неправомірним є і набуття права власності на цей же будинок, і відповідачкою ОСОБА_1 у порядку дарування, так-як право власності ОСОБА_1 є похідним від права на незакінчений будівництвом житловий будинок ОСОБА_4, що свідчить про недійсність такого правочину.

Проте, вищезазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає, через неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення й неправильне застосування норм матеріального й процесуального права. Та через це таке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Та згідно положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. А здійснюючи правосуддя, суд захищає, права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України, і ст. 4 ЦПК України.

У силу вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. А звідси, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А ч. 3 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення в справі, і щодо яких у сторін виникає спір.

Відповідно до принципу диспозитивності, суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичної особи, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі, ч. 1 ст. 11 ЦПК України.

Позовні вимоги ОСОБА_3 ґрунтуються на тих обставинах, які були зазначені в інших судових рішеннях за його позовними вимогами.

Так, ОСОБА_3 вважає, що рішенням Тячівського районного суду від 28.11.2013 року (а.с. 20-23), яким йому відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання удаваним договору дарування незакінченого будівництвом житлового будинку від 22.05.2003 року, визнання недійсним договору дарування недобудованого будинку від 22.05.2008 року і договору дарування земельної ділянки від 16.02.2012 року, скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на частину житлового будинку із земельною ділянкою. Було встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 фактично виникла домовленість на купівлю-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку № 12 по вул. Ракоці в м. Тячів, Закарпатської області та земельної ділянки площею 0,10 га. в урочищі Ракош у м. Тячів, і дана домовленість була виконана сторонами, шляхом сплати грошових коштів. Однак, дана домовленість була юридично оформлена шляхом укладення договорів дарування від 22.05.2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, які в силу вимог ст. 58 ЦК УРСР (редакції від 1963 року) і ст. 235 ЦК України, є удаваними.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Та як слідує зі змісту договору дарування незакінченого будівництвом будинку № 12 по вул. Ракоці в м. Тячів Закарпатської області, який становить 13% готовності, такий укладено 22.05.2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, які попередньо були ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод. Тобто, ОСОБА_3 не являється стороною даного договору. Тоді як удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Рішення Тячівського районного суду від 28.11.2013 року не містить доказів того, що ОСОБА_4 укладала даний правочин із метою приховати інший правочин. Якщо, навіть і вважати, що сторони уклали договір дарування з метою приховати договір купівлі-продажу, то і в даному випадку, такий правочин вчинено саме між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, а не між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, який не являється стороною в даному правочині. Виходячи із сукупності наведених обставин, колегія суддів дійшла до думки, що в ОСОБА_3 відсутні підстави стверджувати, що договір дарування незакінченого будівництвом будинку від 22.05.2003 року є удаваним.

Також, ОСОБА_3 посилаючись на рішення Тячівського районного суду від 17.09.2014 року яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 17.08.2015 року, яким йому відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання незакінченого будівництвом житлового будинку обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частину незакінченого будівництвом житлового будинку. Зазначав, що в ухвалі апеляційного суду Закарпатської області наведені обставини із приводу того, що рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 28.11.2013 року встановлено, що договір дарування спірного будинку між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 від 22.05.2003 року є удаваним, а договір дарування недобудованого будинку від 22.05.2008 року який укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є похідним від вказаного удаваного правочину, що також є удаваним. А тому, вважає, що дана обставина згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребує доказуванню при розгляді іншої справи.

Але, таке твердження ОСОБА_3 не може бути взятим до уваги при розгляді даної справи з огляду на наступні доводи.

Як уже вище було зазначено колегією суддів, у ОСОБА_3 відсутні підстави стверджувати стосовно того, що договір дарування незакінченого будівництвом будинку від 22.05.2003 року є удаваним. Що стосується посилання апеляційного суду в ухвалі від 17.08.2015 року на обставини удаваності правочину. То, дані обставини апеляційний суд зазначив із посланням на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України від 03.06.2015 року, в якій наведені такі обставини, але, вони не узгоджуються з позовними вимогами по тій справі.

Крім цього, у матеріалах справи міститься пояснення до позову ОСОБА_3 від ОСОБА_7, які датовані 28.11.2013 роком і стосуються позовних вимог за якими ухвалено рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 28.11.2013 року, а.с. 36-37. Зі змісту даних пояснень убачається, що за деякий час до укладення правочину, ОСОБА_3 попросив ОСОБА_7, щоб домовленості із приводу придбання незавершеного будівництвом будинку та земельної ділянки були документально оформлені у виді договорів дарування з його тещею ОСОБА_4 Така вимога ґрунтувалась на тій обставині, що дружина - ОСОБА_1 незаконно займається приватною медичною практикою без відповідних дозволів і документів, у звязку із чим побоювався, що у випадку виникнення у неї проблем з правоохоронними органами через незаконну діяльність, щоб спірний житловий будинок не був конфіскований. Такі ж доводи наведені і в описовій частині рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 28.11.2013 року. Наведені обставини вказують на той факт, що саме за свідомого бажання ОСОБА_3 був укладений договір дарування незавершеного будівництвом будинку, а не купівлі-продажу, переслідуючи при цьому корисливі мотиви.

А також, рішенням виконкому Тячівської міськради від 30.04.2003р. за № 120, було вирішено надати дозвіл ОСОБА_7 на укладення договору дарування незакінченого будівництвом житлового будинку з рівнем готовності 13% по вул. Раковці, 12 в м. Тячів, саме з ОСОБА_4, а.с. 40. Та було продовжено ОСОБА_4 термін будівництва до 30.04.2006 року.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України резолютивна частина рішення повинна містити, зокрема висновок суду по суті позовних вимог.

Тобто, резолютивна частина рішення суду, містить висновок суду по суті позовних вимог, який ґрунтується на мотивах, з яких суд вважав встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення сторін. Встановлені судом фактичні обставини по суті розглянутих вимог, лягають в основу висновку суду, який зазначається в резолютивній частині рішення суду. Разом із цим, рішення судів першої інстанції, а саме: Тячівського районного суду Закарпатської області від 28.11.2013 року і Тячівського районного суду від 17.09.2014 року на які посилається ОСОБА_3, у своїх резолютивних частинах, містять висновки по суті позовних вимог, щодо повного відхилення позовних вимог ОСОБА_3.

Наведені обставини, свідчать про те, що наслідки ч. 3 ст. 61 ЦПК України не можуть бути застосованими до розглядаємої справи, так-як висновки зроблені судами в інших справах, стосуються позовних вимог, відносно яких встановлено фактичні обставини, які явились підставою для відхилення позовних вимог. А в розглядаємій справі, фактичні обставини із приводу позовних вимог, повинні встановлюватись на загальних підставах.

А звідси, відсутні підстави стверджувати, що у вище зазначених рішеннях судів першої інстанції зроблено висновок про те, що договір дарування від 22.05.2003 року незакінченого будівництвом будинку № 12 по вул. Ракоці в м. Тячів Закарпатської області, визнано таким, що укладений із підстав удаваності такого.

Як зазначено в ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до даної вимоги, договір дарування незакінченого будівництвом будинку № 12 по вул. Ракоці в м. Тячів Закарпатської області, який становить 13% готовності, що укладено 22.05.2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, є правомірним правочином, так-як його недійсність прямо не встановлена законом та й рішенням суду такий не визнаний недійсним.

А звідси, ОСОБА_4 являлась правомочним власником незакінченого будівництвом житлового будинку 13% готовності, що по вул. Ракоці, 12 в м. Тячів Закарпатської області, яким вправі розпоряджатись на свій розсуд.

ОСОБА_3 у шлюбі з ОСОБА_1 перебував з 26.08.1997 року, що стверджується свідоцтвом про одруження ОСОБА_2 І-ФМ № 045307 від 26.08.1997 року, виданого Мукачівським міським відділом реєстрації актів громадянського стану, а.с. 9. Але рішенням Тячівського районного суду від 16.01.2015 року, зазначений шлюб розірвано між сторонами, а.с. 12.

Як вбачається зі змісту договору дарування недобудованого будинку від 22.05.2008 року, ОСОБА_4 подарувала належний їй на підставі договору дарування незакінченого будівництвом будинку від 22.05.2003 року, зареєстрованого в Тячівському міському БТІ 08.05.2008 року за реєстровим № 47 в реєстраційній книзі під № 1 н/б, а ОСОБА_1 прийняла в дар недобудований житловий будинок, готовністю 75% під № 12, що розташований по вул. Ракоці в м. Тячів на земельній ділянці площею 600 кв.м., а.с. 15.

На вимогу ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Тобто, станом на 22.05.2008 року момент укладення договору дарування недобудованого будинку, саме ОСОБА_4 належав незавершений будівництвом будинок № 12 по вул. Ракоці в м. Тячів, який розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м. на підставі договору дарування незакінченого будівництвом будинку від 22.05.2003 року, зареєстрованого в Тячівському міському БТІ 08.05.2008 року за реєстровим № 47 в реєстраційній книзі під № 1 н/б, (п. 2 Договору). А звідси, ОСОБА_4 як належний власник, і подарувала незакінчений будівництвом будинок, своїй дочці, якою є ОСОБА_1. При укладенні даного правочину, сторони підтвердили, що укладений договір дарування не носить характеру мнимого та удаваного правочину, (п. 8 Договору). Із цього слідує, що укладений сторонами правочин відповідає їх внутрішній волі, укладений у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, який спрямований на реальне настання правових наслідків для них, та відповідає вимогам закону при укладенні такого виду правочину.

ОСОБА_3 не являється стороною укладеного правочину від 22.05.2008 року, і в звязку із цим, такий правочин не зачіпає його інтереси. Дарування незакінченого будівництвом будинку здійснила ОСОБА_4, яка не перебуває з ОСОБА_3 у будь-яких родинних стосунках, та не являється членом сімї ОСОБА_3. Тоді-як, ОСОБА_1 як бувша дружина ОСОБА_3, набула недобудований будинок у власність, а не відчужила таке майно, і в результаті чого могли б бути порушені які-небудь права останнього. За цих обставин, відсутні підстави стверджувати, що вчиненим договором дарування недобудованого будинку від 22.05.2008 року порушено інтереси ОСОБА_3.

Також, слід зазначити, що набутий ОСОБА_1 у власність незакінчений будівництвом житловий будинок, готовністю 75% внаслідок договору дарування, являється її особистою приватною власністю, згідно вимог ст. 57 СК України. А тому, твердження ОСОБА_3, що зазначений незакінчений будівництвом житловий будинок, згідно приписів ст. 60 СК України являється обєктом права спільної сумісної власності подружжя, є безпідставним.

Інші доводи сторін не впливають на вище встановлені фактичні обставини в даній справі, а тому не можуть бути взятими до уваги.

Приймаючи до уваги наведені фактичні обставини розглядаємої справи в їх сукупності, апеляційний суд дійшов до думки, що ОСОБА_4 як належний власник незавершеного будівництвом будинку № 12 по вул. Ракоці в м. Тячів, який розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м., правомірно розпорядилась своєю власністю, шляхом подарування спірного будинку, готовністю 75% своїй дочці, ОСОБА_1. Та підстав для визнання договору дарування недобудованого будинку від 22.05.2008 року недійсним, немає.

А звідси, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції безпідставно вважав, що ОСОБА_4 як неналежний власник внаслідок удаваності правочину від 22.05.2003 року, розпорядилась майном, яке їй не належить, а належить подружжю ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, що явилось підставою для визнання недійсним договору дарування недобудованого будинку від 22.05.2008 року.

Враховуючи наведені обставини, які вказують на безпідставність позовних вимог з огляду на вимоги ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відхилення позовних вимог.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з ОСОБА_3 535,92 гривень у відшкодування, судового збору, Т.2, а.с. 7.

Зважуючи на вищезазначене та керуючись вимогами статей 10, 11, 60, 212, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якої на підставі договору діє адвокат ОСОБА_2, задоволити.

Рішення Тячівського районного суду від 28 січня 2016 року скасувати, та ухвалити в справі нове рішення суду.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 і ОСОБА_4, де третьою особою без самостійних вимог є державний нотаріус Тячівської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування незакінченого будівництвом житлового будинку, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 535,92 гривень у відшкодування судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ____________________ Судді : _____________________

_____________________