АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/1244/15-ц 22-ц/774/661/К/16
Справа № 212/1244/15-ц Головуючий в 1-й станції
Провадження №22-ц/774/661/К/16 суддя Пустовіт О.Г.
Категорія - 5 ( ІІІ ) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Зубакової В.П.,

суддів - Соколан Н.О., Митрофанової Л.В.,

за участю секретаря - Євтодій К.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє представник за довіреністю ОСОБА_3, на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 03 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визначення розміру частки у приватній спільній сумісній власності та встановлення порядку користування житлом.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визначення розміру частки у приватній спільній сумісній власності та встановлення порядку користування житлом.

В обґрунтування позову зазначила, що їм з відповідачем на праві спільної сумісної власності на підставі договору дарування від 07 квітня 1997 року належить квартира АДРЕСА_1.

Зважаючи на те, що між ними виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження цього майна, просила суд: визначити розмір часток у приватній спільній сумісній власності по 1/2 частині кожному та встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 виділивши ОСОБА_4 в користування ізольовану житлову кімнату №2 площею - 16,7 кв. м. та житлову кімнату №6 площею - 14,1 кв. м, а відповідачу ОСОБА_2, виділити житлову ізольовану кімнату №7 площею - 18,2 кв.м. Підсобні приміщення: кухню, коридор, ванну кімнату - залишити в загальному користуванні.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 03 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано частки в спільній сумісній власності у подарованої квартирі АДРЕСА_2 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 по 1/2 частині кожному.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 відповідно до якого виділено в користування ОСОБА_4 житлову кімнату №2 площею 16,7 кв.м, в користування ОСОБА_2 виділено житлову кімнату №7 площею 18,2 кв.м. Житлову кімнату №6 площею 14,1 кв.м., коридор №1 площею 8,6 кв.м., кухню №3 площею 8,2 кв.м., туалет №4 площею 1,3 кв.м., ванну кімнату №5 площею 3,0 кв.м. - залишено в спільному користуванні.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про встановлення порядку користування житлом та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що позивач не заявляла вимоги про залишення кімнати №6 площею 14,1 кв.м. у загальному користуванні, а суд не визначив чи є технічні можливості такому використання кімнати.

Судом не враховано роз'яснення викладені у п. 14 Постанови Пленуму ВСУ від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Також, суд не врахував ст.ст. 183, 370 ЦК України та не витребував у позивачки висновків органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекції та інших відповідних органів про можливість та допустимість поділу переобладнань і перепланувань спірної квартири.

Крім того, визначений судом порядок користування квартирою призведе до погіршення житлових прав відповідача та членів його родини, адже проживання у кімнаті № 6 є неможливим, так як вона є у спільному користуванні.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_4, від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_5, зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив її відхилити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, укладеного 04.04.1997р. та зареєстрованим за реєстром № 360, ОСОБА_7 подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_8 квартиру, що складається з трьох кімнат, загальною площею 70,1 кв.м., житловою площею 49,0 кв.м., розташовану на третьому поверсі 4-х поверхового жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3. Вказаний договір зареєстрований 26.08.1997р. Криворізькім міським бюро технічної інвентаризації та записаний в реєстрову книгу під №1 с.р.176 запис 176 (а.с. 4).

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 грудня 2014 року встановлено факт належності ОСОБА_4 правовстановлюючого документу, а саме вищезазначеного договору дарування, який було видано на ім'я ОСОБА_8 (а.с. 5).

Відповідно до технічного паспорту житла, квартира за адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 70,1 кв.м. та житловою площею 49,0 кв.м. складається з 3-х кімнат: 16,7 кв.м., 14,1 кв.м., 18,2 кв.м., кухні площею 8,2 кв.м., ванної кімнати площею 3,0 кв.м., туалету площею 1,3 кв.м., коридору 8,6 кв.м. (а.с. 6-7).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з рівності часток кожного із співвласників у праві спільної власності, та визначивши їх по 1/2 частини за кожним співвласником, дійшов висновку, що запропонований позивачем порядок користування житлом не у повній мірі відповідає принципу рівності прав співвласників, а тому визначив порядок користування спірною квартирою, який, на думку суду, найбільш повно забезпечує житлові права кожного із співвласників.

Відповідно до частини 1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визначення розміру частки у приватній спільній сумісній власності не оскаржується, а тому колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині.

Проте, колегія суддів не може погодитись з рішенням суду в частині встановлення порядку користування квартирою, оскільки воно не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Так, згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Нормою ч. 3 ст. 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму ВСУ від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, що містяться в п. 6 Постанови його Пленуму від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями квартири (кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення ( кухня, коридор, тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Визначений судом першої інстанції порядок користування квартирою та виділення у користування позивачу кімнати площею 16,7 кв.м., відповідачу - 18,2 кв.м., із залишенням у спільному користуванні житлової кімнати площею 14,1 кв.м. та підсобних приміщень (коридор, кухня, туалет та ванна кімната), здійснений з відступленням від рівності часток співвласників та не забезпечить відповідачу ОСОБА_2 можливості на власний розсуд користуватися належною йому на праві приватної власності 1/2 частиною житлової площі спірної квартири.

При цьому, залишаючи у спільному користуванні сторін одну із житлових кімнат, суд не врахував роз'яснень, викладених п. 6 постанови Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», щодо можливості залишення у загальному користуванні співвласників лише підсобних приміщень та не взяв до уваги, що відповідач ОСОБА_2 категорично заперечує проти виділення йому в особисте користування лише однієї із кімнат трикімнатної квартири, тоді як він має право на половину квартири.

З урахуванням того, що спірна квартира складається з трьох ізольованих кімнат площею 16,7 кв.м., 14,1 кв.м., 18,2 кв.м. відособлених одна від одної (а.с. 7), а відповідач категорично заперечує проти виділення йому лише однієї із кімнат, колегія суддів приходить до висновку, що визначення порядку користування квартирою, який би в даному випадку у рівній мірі забезпечував права обох співвласників, є неможливим.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо можливості встановлення порядку користування квартирою, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував ст.ст. 183, 370 ЦК України та не витребував у позивачки висновків органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекції та інших відповідних органів про можливість та допустимість поділу переобладнань і перепланувань спірної квартири, колегія суддів не перевіряє, як такі, що виходять за межі заявлених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, п. п.1, 4 ч.1 ст.309, 313- 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє представник за довіреністю ОСОБА_3, - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 03 лютого 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 відповідно до якого виділено в користування ОСОБА_4 житлову кімнату №2 площею 16,7 кв.м, в користування ОСОБА_2 виділено житлову кімнату №7 площею 18,2 кв.м. Житлову кімнату №6 площею 14,1 кв.м., коридор №1 площею 8,6 кв.м., кухню №3 площею 8,2 кв.м., туалет №4 площею 1,3 кв.м., ванну кімнату №5 площею 3,0 кв.м. - залишено в спільному користуванні, скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житлом - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: