АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2010/16 Справа № 203/4860/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Єдаменко С. В. Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.,

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Регіональні електричні мережі»

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивач 18 серпня 2015 року звернувся до суду із позовом до ДП «Регіональні електричні мережі» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди. В обґрунтування позову він зазначив, що із 01 квітня 2004 року перебував із відповідачем у трудових відносинах. Із 15 вересня 2014 року до 31 березня 2015 року виконував свої посадові обов'язки, перебуваючи за межами м. Донецька, а саме - у м. Димитрові Донецької області та м. Дніпропетровську. На підставі наказу №24-к від 31 березня 2015 року позивач був звільнений із займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням.

На момент звільнення з роботи йому не було виплачено зарплату в повному обсязі. Тому позивач просив стягнути на його корить заборгованість по заробітній платі в сумі 60 941, 69 грн. та враховуючи, що відповідачем було порушено порядок розрахунку при звільненні, просив стягнути на свою користь компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40 627,76 грн., розрахунок якої проведено у відповідності до постанови КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року. Також у зв'язку із порушенням його трудових прав просив стягнути на відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року позов ОСОБА_2 до ДП «Регіональні електричні мережі» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди - задоволені частково.

Стягнуто із ДП «Регіональні електричні мережі» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в розмірі 29 839 грн. 92 коп., компенсацію за час розрахунку при звільненні в розмірі 32 776 грн. 92 коп., а разом 62 616 (Шістдесят дві тисячі шістсот шістнадцять) грн. 84 коп.

Стягнуто із ДП «Регіональні електричні мережі» на користь держави судовий збір в розмірі 626,68 грн. Рішення суду в частині стягнення заборгованості по зарплаті за один місяць в розмірі 5 404,08 грн. допущено до негайного виконання.

В решті позову - відмовлено.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2015 року усунено описку в судовому рішенні.

В апеляційній скарзі підприємство ставить питання про скасування рішення як постановленого з порушенням норм матеріального і процесуального права та про ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив із того, що 01 квітня 2004 року ОСОБА_2 був переведений на посаду заступника директора із загальних питань ДП «Укренерговугілля» на підставі наказу № 58-к від 01 квітня 2004 року, що підтверджується записом № 15 у трудовій книжці (а.с.17).

У 2007 році ДП «Укренерговугілля» було перетворено на ВАТ «Укренерговугілля», яке у 2008 році перетворено у Державне підприємство «Регіональні електричні мережі» (а.с. а.с. 17 - 18)

Згідно наказу № 24-к від 31 березня 2015 року ОСОБА_2 звільнений за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України, запис №19 трудової книжки. (а.с.18)

Після звільнення позивача йому було виплачено заробітну плату не в повному обсязі, а саме відповідач не здійснював нарахування та виплату заробітної плати позивачу із 15 вересня 2014 року, що не заперечувалось представником відповідача в судовому засіданні. Крім того, індивідуальними відомостями про застраховану особу, наданими ПФУ, за вересень 2014 року нарахування заробітної плати здійснено в меншому розмірі, із жовтня 2014 року - нарахування заробітної плати не здійснювалось (а.с. 7 - 8).

Відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. За змістом ст.2, Глави XV КЗпП України працівник має право звернутися до суду для вирішення трудового спору, захисту свого порушеного права.

Оскільки позивач не мав довідки про заробітну плату, наявність якої є обов'язковою для подання заяви для видачі судового наказу, суд приходить до висновку, що він не мав можливості звернутись до суду в порядку наказного провадження. Із цих підстав суд вважав за можливе розглянути вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі безпосередньо в позовному провадженні, оскільки в іншому випадку позивач буде позбавлений права на справедливий судовий розгляд в розумні строки, визначеного ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

До вказаних правовідносин суд застосував положення ст. 43 ч.7 Конституції України, ст. 1, 15, ч.1 ст. 21, ст. 24 Закону України «Про оплату праці», ст. 47, 94, 115, 116 КЗпП України.

Згідно ч. 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Суд визнав загальновідомим факт того, що у зв'язку із захопленням міста Донецька представниками «самопроголошеної ДНР» нормальне функціонування підприємств на вказаній території є неможливим.

Згідно наданих в судовому засіданні пояснень обох сторін та наявних у справі документів, робоче місце позивача було розташоване в м. Донецьку, при цьому через захоплення підприємства фактичне виконання трудових обов'язків за вказаним місцем розташування було неможливим.

Згідно ст. 32 КЗпП України Переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

У зв'язку з наведеним суд не взяв до уваги посилання відповідача на видання наказу про переміщення Донецької та Луганської філій із території проведення АТО від 24 грудня 2014 року № 375 (а.с. 34), оскільки відсутні докази ознайомлення позивача із цим наказом, з'ясування його ставлення до такого переведення.

Водночас, в судовому засіданні не були спростовані пояснення відповідача, що позивач фактично не працював відповідно до умов трудового договору. Позивач вказував, що він виконував свої окремі посадові обов'язки, відсутні підстави вважати, що він був на робочому місці протягом визначеного часу і весь цей час працював.

Разом із тим, вказані обставини обумовлені об'єктивними причинами: захопленням підприємства представниками «самопроголошеної ДНР».

Відповідно до ч. 1 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Оскільки через захоплення підприємства отримати документи про заробітну плату позивача немає змоги, суд вважав за можливе здійснити необхідні розрахунки на підставі Індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих із Пенсійного фонду України (а.с. а.с. 7 - 8). На підставі ч. 8 ст. 8 ЦПК України суд визначив заробітну плату позивача на підставі Порядку розрахунку при середнього заробітку визначений постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (із наступними змінами та доповненнями)

Згідно абз. 3 п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи. При цьому згідно п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Із врахуванням цих нормативних актів суд визначив, що середньоденна заробітна плата позивача складає: 14 802 грн. 62 коп. (нарахована заробітна плата за останні 2 місяці) / 42 робочі дні = 352 грн. 44 коп. Оплата за час простою становить 352 грн. 44 коп. * 2/3 = 234 грн. 96 коп. за 1 робочий день простою. Оскільки в період із 15 вересня 2014 року по день звільнення позивача 31 березня 2015 року було 127 робочих днів, сума заробітної плати, яка мала бути йому нарахована, складає 29 839 грн. 92 коп.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Порядок розрахунку при середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначений постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (з наступними змінами та доповненнями)

Згідно абз. 4 п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, а якщо працівник на працював ці 2 місяці та попередні 2 місяці - виходячи з посадового окладу працівника.

Оскільки через захоплення підприємства надання документів про посадовий оклад позивача неможливо, суд на підставі ч. 8 ст. 8 ЦПК України вважає здійснити розрахунок на підставі відомостей за останні 2 місяці, коли позивачу нараховувалась заробітна плата.

Як встановлено судом, повний загальний середній заробіток позивача становить 352 грн. 44 коп., при цьому кількість робочих дів за час розрахунку при звільненні в межах заявлених позовних вимог (з 01 квітня 2015 року по 17 вересня 2015 року) складає 92 дні. Таким чином компенсація за час розрахунку при звільненні становить 352,44 грн. * 92 дня = 32 776 грн. 92 коп.

Відповідно до ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Окрім того, положеннями ст.238 КЗпП України визначено, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

За таких обставин позовні вимоги суд задовольнив частково, із відповідача стягнув на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 29 839 грн. 92 коп. та компенсацію за час розрахунку при звільненні в розмірі 32 776 грн. 92 коп.

При вирішенні вимог про стягнення моральної шкоди суд посилався на приписи ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, ч.ч.1,2 ст.23 ЦК України, ст. 60 ЦПК України та зазначив, що позивачем не було доведено заподіяння йому моральної шкоди у зв'язку порушенням його трудових прав, не надано доводів, у чому саме ця шкода полягає. Тому позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди суд не задовольнив.

Згідно із ч. 3 ст. 88 ЦПК України, п.1 ч. 1 ст. 5 закону України «Про судовий збір» із відповідача на користь держави суд стягнув судові витрати у сумі 626,68 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допустив негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за 1 місяць, що складає 5 404,08 грн.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що: позивач весь цей час не працював із 15 вересня 2014 року; підприємство знаходилося у м. Донецьку, де ведуться бойові дії із липня 2014 року; у зв'язку із чим філія підприємства була переведена у м. Димитрові із вересня 2014 року, куди позивач не з'являвся до моменту свого звільнення.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Саме така правова позиція визначена у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 червня 2014 року у справі N 6-76цс14.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем не виплачувалась заробітна плата позивачу до моменту звільнення, відсутні будь-які докази про зміну умов праці позивачу, а після звільнення позивача не було проведено розрахунок в порядку ст. 116 КЗпП України, а тому висновок суду про стягнення зарплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованим, та відповідає вимогам законодавства - ст. 115- 117 КЗпП України.

Не можна взяти до уваги ті доводи, що позивач не працював без поважних причин, оскільки відповідач ніяких доказів про те, що до позивача застосовувались стягнення за порушення трудової дисципліни, складались відповідні акти чи видавались накази, відповідно до вимог ст.147- 149 КЗпП України.

Звільнення позивача відповідач здійснив на підставі ст.38 КЗпП України, не заявивши ніяких претензій до позивача при звільненні та не застосувавши до нього ніяких стягнень.

Отже, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК України, із ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із цього часу.

Судді: