Справа № 464/9765/15-ц
пр.№ 2/464/238/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.03.2016 Сихівський районний суд міста Львова

у складі: головуючого судді Дулебка Н.І.,

секретар Кріль Х.О.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш комфортний вибір» про визнання договору недійсним та стягнення коштів,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 «ЛК «Ваш комфортний вибір», в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №10/11-2015-1, укладений 10 листопада 2015 року, стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 80 000 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн. та витрати, понесені у звязку зі сплатою судового збору, у розмірі 810 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 10 листопада 2015 року між ним та відповідачем укладено договір фінансового лізингу №10/11-2015-1, відповідно до умов якого останній зобовязався придбати у свою власність відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов рухоме майно (автомобіль марки «Hyundai і40») та передати його у володіння та користування лізингоодержувачу, останній зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати йому за користування таким протягом певного строку лізингові платежі та після закінчення строку дії лізингу придбати предмет лізингу у лізингодавця шляхом укладення договору купівлі-продажу згідно з умовами, визначеними у договорі. На виконання умов договору ним було сплачено на рахунок відповідача 80 000 грн. завдатку, решту суми повинен був сплатити після доставки автомобіля. Однак, в зазначений менеджером термін, доставка автомобіля не відбулась. Зрозумів, що уклав договір з недобросовісною компанією, яка взагалі, як стало в подальшому відомо, не є лізинговою. Такими діями відповідач порушив передбачене пунктами 2, 4 ч. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» право позивача на належну якість продукції та обслуговування, право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про послуги та її виконавця. Вказав, що укладаючи оскаржуваний договір, був введений представником лізингової компанії в оману, оскільки отримав недостовірну інформацію про умови договору, а також помилявся щодо обставин, обумовлених цим правочином. Також зазначив, що відповідач застосував до нього, як споживача, нечесну підприємницьку практику. Крім цього, звертався до Нацкомфінпослуг із запитом, на що отримав відповідь про відсутність у відповідача права на надання послуг з фінансового лізингу. Вказав, що для відновлення свого порушеного права був змушений звернутись за правовою допомогою, витрати на яку становили 1000 грн.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечив.

Представник відповідача ОСОБА_2 «ЛК «Ваш комфортний вибір» у судове засідання не зявився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток рекомендованими листами з повідомленнями про вручення поштового відправлення. Однак, рекомендовані листи з судовими повістками, які направлялися за адресою реєстрації юридичної особи: м. Тернопіль, вул. Руська, 21, каб. 19, повернуто Сихівському районному суду м. Львова з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

У відповідності до абз. 5 ч.5 ст.74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою місцезнаходження, зареєстрованою адресою місця проживання чи перебування, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Згідно із ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення.

На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши та оцінивши інші докази у справі в їх сукупності, дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити з таких підстав.

Встановлено, що 10 листопада 2015 року між ОСОБА_2 «Лізингова компанія «Ваш комфортний вибір» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу № 10/11-2015-1 (а.с. 6-13). Відповідно до умов договору, відповідач, як лізингодавець, зобовязався придбати (набути) у свою власність відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов рухоме майно та передати його у володіння та користування лізингоодержувачу, а лізингоодержувач зобовязався прийняти від лізингодавця предмет лізингу та сплачувати йому за користування таким протягом певного строку визначені лізингові платежі та після закінчення строку дії лізингу придбати предмет лізингу у лізингодавця шляхом укладення договору купівлі-продажу згідно з умовами, визначеними в договорі.

Відповідно до п.п. 2.1 - 2.3 вказаного договору, такий вступає в силу з моменту підписання та діє до повного виконання зобовязань сторонами. Строк дії лізингу складає дванадцять місяців та починається з моменту передачі предмету лізингу, яким є дата підписання акту приймання-передачі предмету лізингу.

Також, умовами договору визначені випадки, коли лізингоодержувач має право розірвати договір лізингу.

На виконання умов вказаного договору 10 листопада 2015 року позивачем сплачено на рахунок відповідача 80 000 грн., відповідно призначенням платежу є автомобіль згідно з договором фінансового лізингу № 10/11-2015-1, про що свідчить квитанція №1228В31СF9 (а.с. 14).

Судом встановлено, що інформацію про автомобіль марки «Hyundai і40», який в подальшому став предметом лізингу, позивач довідався на сайті «Авто Ріа», де продавцем, ОСОБА_2 „Лізингова компанія «Ваш комфортний вибір», анонсовано продаж вказаного автомобіля із зазначенням усіх технічних параметрів та характеристик такого /а.с. 20 /.

Відповідно до вимог ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним (ч. 1 ст. 227 ЦК України).

Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що до фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг (статті 1, 4, 5, 7).

Фінансовий лізинг є фінансовою послугою, такі послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами-підприємцями. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Згідно з п. 2.1 Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг від 22 січня 2004 року №21, юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: 1) внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів; 2) кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу (укладання, супроводження та виконання відповідних договорів), які мають вищу освіту за фінансовим, економічним або юридичним напрямами, та не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 3) довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг; 4) керівників (засновників), які не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 5) документа, що підтверджує право власності або користування приміщенням за місцезнаходженням юридичної особи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Як видно з листа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 26 листопада 2015 року №8142/16-12, інформація про ОСОБА_2 «Лізингова компанія «Ваш комфортний вибір» до Державного реєстру фінансових установ, що веде Нацкомфінпослуг, не вносилась, таке статусу фінансової установи не набувало, ліцензії та/або інші дозволи на надання фінансових послуг у Нацкомфінпослуг не отримувало. Крім цього, ОСОБА_2 «Лізингова компанія «Ваш комфортний вибір» із заявою відповідно до Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, до Нацкомфінпослуг не зверталось; до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, не вносилось; довідка про взяття на облік юридичної особи з правом надання фінансового лізингу не видавалась (а.с. 18).

Відсутність ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб суперечить вимогам законодавства та є підставою для визнання правочину недійсним.

За ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сплачених останнім грошових коштів у розмірі 80 000 грн.

Що стосується відшкодування витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

У ч. 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У п.п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем до матеріалів справи додано договір №0001016 про надання юридичних послуг, укладений 7 грудня 2015 року з ОСОБА_2 «Ваш Договір» (а.с. 15-16). Умовами договору передбачено вартість послуг виконавця, що складає 3000 грн., з яких: 1000 грн. сплачується під час підписання договору; 1000 грн. протягом двох днів з дня набрання рішенням суду законної сили (якщо таке рішення на користь замовника); 1000 грн. протягом двох днів з дня фактичного повернення грошових коштів замовнику.

Оскільки позивачем сплачено на користь ОСОБА_2 «Ваш Договір» грошові кошти у розмірі 1000 грн., що підтверджується квитанцією від 8 грудня 2015 року (а.с. 17), відтак, такі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

У звязку з цим, встановлені в ході розгляду справи обставини є підставою для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Крім цього, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, у розмірі 810 грн.

Керуючись статтями 216, 227, 628, 799, 806 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», статтями 10, 11, 60, 74, 79, 88, 197, 209, 212 215, 224-226 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш комфортний вибір» про визнання договору недійсним та стягнення коштів задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №10/11-2015-1, укладений 10 листопада 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш комфортний вибір» та ОСОБА_1.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш комфортний вибір» на користь ОСОБА_1 80 000 грн., сплачених на виконання недійсного договору, витрати, повязані з оплатою правової допомоги, у розмірі 1 000 грн., витрати, понесені у звязку зі сплатою судового збору, у розмірі 810 грн., а всього 81 810 (вісімдесят одну тисячу вісімсот десять) гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача про його перегляд, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії вказаного рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Головуючий Дулебко Н.І.