30.09.2016 Єдиний унікальний номер 205/5474/16-ц
Справа №2/205/2645/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2016 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Шавули В.С.

за участю секретаря Перцевої М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка 18 липня 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с. 3-10).

В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що є власницею 17/100 частин домоволодіння №64 по вул.. Київська у м. Дніпропетровську. Фактично вона займає квартиру №2 в даному домоволодінні. Крім неї співвласниками даного домоволодіння є: ОСОБА_3, яка володіє 1/16 частиною; ОСОБА_4, який володіє 1/8 частиною; ОСОБА_2, який володіє 1/16 частиною; ОСОБА_5, яка володіє 1/2 частиною; ОСОБА_6, який володіє 8/100 частин.

Вказане домоволодіння складається із квартир №1, 2, 3 та збудовано 1939 року.

Квартира №3 залишилась без постійних власників, у зв'язку із чим, позивачка тривалий час доглядала її та підтримувала у належному стані.

26 травня 2016 року на замовлення позивачки було виготовлено технічний паспорт, інвентаризаційна справа № 247-2016 на домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, Ленінський (Новокодацький) район, вул. Київська, буд. №64.

З даних матеріалів технічного паспорту вбачається, що квартира № 3 складається з: поз. 3-1, коридор, площею 5,5 кв.м., поз. 3-2, кухня, площею 22,5 кв.м., поз. 3-3, житлова, площею 15,7 кв.м.

ОтжеАДРЕСА_1 містить житлову площу 15,7 кв.м., допоміжну - 28,0 кв.м., загальну - 43,7 кв.м.

Також, під квартирою № 3 знаходиться квартира у підвалі, яка має наступні технічні характеристики та площі: поз. 5-1, коридор, площею 2,3 кв.м., поз. 5-2 кухня, площею 10,3 кв.м., поз. 5-3 житлова 9,9 кв.м., поз. 5-4 підвал, площею 8,8 кв.м., поз. 5-5, підвал, площею 6 кв.м., поз. 5-6, вхід в підвал, площею 4,2 кв.м., поз. 5-7 підвал, площею 9,9 кв.м.

Загалом квартира № 5 (у підвалі) містить житлову площу 9,9 кв.м., допоміжну - 41,5 кв.м., загальну - 51,4 кв.м.

Також, згідно Акту техніка, ОСОБА_7, встановлено, що у користуванні ОСОБА_8 знаходиться: в житловому будинку літ. А-1: квартира № 2 житловою площею 40,6 кв.м., загальною 63,8 кв.м.АДРЕСА_1 житловою площею 15,7 кв.м., загальною 43,7 кв.м.АДРЕСА_2 (у підвалі) житловою площею 9,9 кв.м., загальною - 51,4 кв.м., /г частина сараю літ. Б, вбиральня літ. Г, сарай-гараж літ. Л, літній душ літ. М, споруди №1,2, 7, 8,10, І, II, IV.

Позивачка заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти, доглядати нерухомим майном - квартирою № 3 більше ніж десять років. За весь час користування квартирою № 3, Позивачу не було предявлено жодних претензій збоку третіх осіб щодо даної квартири. Квартира № 3 весь час знаходиться у постійному користуванні Позивача та не порушує нічиїх прав. Позивачка є особою, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти цим нерухомим майном на протязі більше 16 років, що надає Позивачу підставу просити суд про визнання за ним права власності на це майно за набувальною давністю.

На підставі викладених обставин позивака вимушена звернутися до суду із даним позовом, в якому просить визнати за ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1, паспорт серії АК № 765372, виданий Ленінським РВ УМВС України в Дніпропетровській області від 17.12.1999 року, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) право власності на 33/100 частки домоволодіння за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Київська, будинок 64 та складається з: квартири № 3: поз. 3-1, коридор, площею 5,5 кв.м., поз. 3-2, кухня, площею 22,5 кв.м., поз. 3-3, житлова, площею 15,7 кв.м., разом квартира № 3 житловою площу 15,7 кв.м., допоміжною - 28,0 кв.м., загальною - 43,7 кв.м.; квартири № 5 (у підвалі): поз. 5-1, коридор, площею 2,3 кв.м., поз. 5-2 кухня, площею 10,3 кв.м., поз. 5-3 житлова 9,9 кв.м., поз. 5-4 підвал, площею 8,8 кв.м., поз. 5-5, підвал, площею 6 кв.м., поз. 5-6, вхід в підвал, площею 4,2 кв.м., поз. 5-7 підвал, площею 9,9 кв.м., разом квартира № 5 (у підвалі) житловою площею 9,9 кв.м., допоміжною - 41, 5 кв.м., загальною - 51,4 кв.м.

Позивачка в особі свого представника за довіреністю ОСОБА_9, судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась у встановленому законом порядку. До суду представник надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити (а.с. 59).

Відповідачі у судове засідання не з'явились. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялись у встановленому законом порядку (а.с. 581,5811). Про причини своєї неявки не повідомлялись. Крім того, до суду повернулись конверти з відправленням, що направлялись ОСОБА_3 із поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання».

У відповідності до ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились.

Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося.

За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі ст..9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України в редакції 2003 року).

Суд, вислухавши позивача, представника відповідача та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_8 зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Із відомостей КП «ДМТБІ» вбачається, що станом на 24.11.2008 року право власності на домоволодіння №64 по вул.. Київська у м. Дніпропетровську зареєстровано за: ОСОБА_8 на 17/100 частин; ОСОБА_3 на 1/16 частин; ОСОБА_4 на 1/8 частин; ОСОБА_2 на 1/16 частин; ОСОБА_4 на 1/8 частиною; ОСОБА_10 на ? частин та на ? частин; ОСОБА_6 на 8/100 частин (а.с. 28-29).

На підставі свідоцтва про право на спадщину від 18 травня 2016 року ОСОБА_5 успадкувала після смерті ОСОБА_10 1/2 частину домоволодіння №64 по вул.. Київська у м. Дніпропетровську (а.с. 24,25-26).

Згідно технічної документації, вказане домоволодіння складається із квартир №1, 2, 3, 5. Позивачка займає квартиру №2, у якій фактично проживає та зареєстрована (а.с. 50).

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема із правочинів.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за субєктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно, володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За змістом зазначеної норми для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідне добросовісне заволодіння і наявність умов, які б свідчили про те, що встановити попереднього власника не має можливості, а майно, на яке претендує особа, надійшло до неї законно, як-то із правочину чи як безхазяйна річ.

Згідно п.11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Так, інформаційним листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справі №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року в п.6 зазначено, що при вирішенні спорів, повязаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи предявлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності.

При вирішенні спорів, повязаних із виникненням і припиненням права власності, судам слід мати на увазі, що норми статті 344 ЦК про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобовязань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Отже, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, слід враховувати, що володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Як вказано у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про судову практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що виходячи із змісту статті 344 ЦК України, пункту 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а також враховуючи роз'яснення Міністерства юстиції України від 13 жовтня 2011 року обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести саме позивач (частина перша статті 60 ЦПК України), є: тривалість, добросовісність, відкритість та безперервність володіння майном як своїм власним.

Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає 10 років.

Відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном.

Як вбачається з матеріалів доданих до позовної заяви, власники квартири №3 домоволодіння №64 по вул.. Київська у м. Дніпропетровську ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 не позбавлені права власності та відсутні відомості щодо їх не проживання у вказаному домоволодінні.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

З вищевикладеного вбачається, що позивачкою не доведено тривалість володіння нею квартирою №3 вищевказаного домоволодіння строком у 10 років.

Згідно статті З ЦПК України, статті 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Визнання права власності є виключним способом захисту.

Викладене свідчить про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на квартиру № 3 в домоволодінні №64 по вул.. Київська у м. Дніпропетровську, що зумовлює необхідність відмови у задоволенні даного позову.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином суд, аналізуючи здобуті по справі докази приходить до висновку, що вимоги позивача є незаконними, необґрунтованими, в повному обсязі недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, у відповідності до ст.. 88 ЦПК України, суд виходячи з того, що у задоволенні позову відмовлено, сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 316-317, 344 ЦК України, ст.ст. 5, 6, 10, 27, 57-61, 88, 197, 212, 213-215, 218, 222 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.С. Шавула