Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Закропивного О.В., Черненко В.А.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Десята Харківська державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та договору дарування частково недійсними, визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Харківської області від 4 серпня 2015 року,

вс т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати за ним в порядку спадкування право власності на ј частину будинку АДРЕСА_1; визнати частково недійсними свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 24 квітня 1974 року та договору дарування від 8 серпня 2000 року.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що у ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер його батько ОСОБА_3, після смерті якого відкрилась спадщина на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги за законом був він, його мати ОСОБА_4 та брати ОСОБА_5 і ОСОБА_6 Вказував, що він разом із матірю фактично прийняли у спадок кожний по ј частинібудинку, оскільки проживали разом із батьком до його смерті, вступили в управління та володіння спадковим майном, при цьому свідоцтва про право власності в порядку спадкування ні він ні мати не отримували. Брати до нотаріуса про прийняття спадщини заяву не подавали і спадковим майном не володіли. У липні 1973 року померла його мати ОСОБА_4, яка залишила заповіт на частину спірного будинку та все майно, що їй належало, на ім'я ОСОБА_5 Зазначав, що йому було невідомо про те, що ОСОБА_5 прийняв спадщину не на частину житлового будинку, як заповідала мати, а на весь будинок та отримав свідоцтво про право власності на зазначений житловий будинок, який у серпні 2000 року подарував своєму сину ОСОБА_2 На його думку, ј частина спірного будинку належить йому у порядку спадкування, а тому відповідач не міг її успадкувати та відчужувати. Також зазначав, що про порушення його права йому стало відомо після пред'явлення позову про визнання права власності на частину будинку та наданих до суду заперечень ОСОБА_2

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 4 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено.

Визнано частково (в ј частині) недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 24 квітня 1974 року за реєстровим № 1-2786 нотаріусом Десятої Харківської державної нотаріальної контори Левіною Н.О. ОСОБА_5

Визнано частково (в ј частині) недійсним договір дарування від 8 серпня 2000 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, за яким ОСОБА_5 подарував ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бєлозоровим Г.М., зареєстрований у реєстрі за № 1277.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на ј частину житлового будинку з надвірними будівлями, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності та суду не надано належних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 не було відомо про наявність спірних свідоцтва про право на спадщину та договору дарування.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, виходив із того, що позивачем не пропущений строк позовної давності для звернення до суду, оскільки про порушення свого права власності на ј частину спірного житлового будинку він дізнався у лютому 2013 року, а саме лише після пред'явлення ним позову про визнання за ним права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом.

Позивач на момент відкриття спадщини проживав та був зареєстрований у спірному будинку, тобто він прийняв спадщину фактично, вступивши в управління та володіння спадковим майном (ч.1 п.1 ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

Проте повністю погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що будинок АДРЕСА_1 належавОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності подружжя.

Забудовником будинку був ОСОБА_3, а тому право власності на вказане домоволодіння з надвірними будівлями було зареєстровано за ним 27 лютого 1961 року в Харківському міському бюро технічної інвентаризації за № 20194.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 помер. На момент його смерті в будинку проживали та були зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_1

12квітня 1973 року державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Шубіною В.П. був посвідчений заповіт ОСОБА_4, яка заповіла у власність своєму сину ОСОБА_5 належну їй частину домоволодіння та усе її майно, з чого б воно не складалось та де б воно не знаходилось.

24 квітня 1974 року ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинокАДРЕСА_1.

8 серпня 2000 року було укладено та посвідчено нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бєлозоровим Г.М. договір дарування, за яким ОСОБА_5 подарував своєму сину ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер.

Згідно зі ст. ст. 71,75 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін.

Відповідно до положень ст. 76 ЦК УРСР 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатисяпро порушення свого права.

Статтею 80 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

У абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1976 року № 11 «Про судове рішення»(чинної на час виникнення спірних правовідносин) судам роз'яснено, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з пунктом 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-ХІІ «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 5 травня 1993 року № 3180-XII) громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Аналогічне положення міститься у пунктах першому та сьомому розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

Відповідно до частини п'ятої статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Крім того, частинами першою та п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 10 червня 2015 року № 6-267цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення, вищевказаного до уваги не взяв, не врахував, що ОСОБА_1 своєчасно не скористався своїм правом звернення до суду, при цьому поважних причин пропуску строку позовної давності, встановленого законом, не надав.

Суд фактично послався на обставини та мотиви, які ґрунтуються на припущеннях, що заборонено в силу ст. 60 ЦПК України.

З огляду на викладене рішення апеляційного суду не можна визнати законним та обґрунтованим й воно підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України суд касаційної інстанції, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно з законом, скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 336, ст. 339, п. 4 ч. 1 ст. 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 4 серпня 2015 року скасувати.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко