Справа № 182/2268/15-ц
Провадження № 2/0182/1125/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16.03.2016 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Багрової А.Г.

секретаря Снєгульської В.М.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2.

відповідача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нікополя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Приватне підприємство „МПП ВИБІР, центр надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування міст Нікополь, Орджонікідзе, Марганець, Нікопольського та Томаківського районів, ДАІ ГУ МВС України в Дніпропетровській області про визнання правочину недійсним, поділ спільного сумісного майна подружжя, стягнення компенсації,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась з позовом до відповідачів та просить суд визнати недійсними договори від 19.11.2013 року про продаж автобусів, оскільки вони є спільною сумісною власністю подружжя та продані без її згоди, визнати право власності за нею на 1/2 частину автобуса марки MAN L 469, білого кольору 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та на 1/2 частину автобуса марки ЛАЗ 52072, білого кольору 1997 року випуску, державний номер АЕ 0627АВ, просить суд стягнути з відповідачів компенсацію вартості 1/2 частини вартості транспортних засобів в сумі 60786 грн., а також понесені судові витрати ( а.с. 95-99).

В судовому засіданні позивач та її представник просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечував, оскільки автобуси придбані ним за власні кошти й використовуються в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, а тому вони не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Просить суд відмовити в позові.

Відповідач ОСОБА_4 проти позову заперечувала та просила відмовити, оскільки автобуси не є спільною власністю подружжя, оскільки придбані були за її власні кошти, а тому ОСОБА_3 згодом і переоформив їх на неї.

Треті особи в судове засідання не зявились, повідомлялись про дату, час та місце судового засідання, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи. Суд дійшов до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 02.06.2007 року до 19.10.2013 року.( а.с.7-9)

В період шлюбу 29.05.2012 року на підставі довідки-рахунку № ДПІ356208 від 26.05.2012 року за ОСОБА_3 був зареєстрований на праві власності автобус MAN L 469, білого кольору 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ( а.с.91)

Також в період шлюбу 24.04.2013 року на підставі довідки-рахунку №ААВ450914 від 09.04.2013 року за ОСОБА_3 був зареєстрований на праві власності автобус марки ЛАЗ 52072, білого кольору 1997 року випуску, державний номер АЕ 0627АВ (а.с.91)

Зазначені автобуси використовувались ОСОБА_3 для здійснення підприємницької діяльності ( а.с.43-45)

19.11.2013 року після розірвання шлюбу ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_1 зняв з обліку та продав автобус марки ЛАЗ 52072, білого кольору 1997 року випуску, державний номер АЕ 0627АВ, за ціною 49072 грн., та автобус MAN L 469, білого кольору 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_1, за ціною 72500 грн. своїй матері ОСОБА_4 ( а.с. 65-69).

Як вбачається з рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.09.2014 року ОСОБА_1 дізналась про продаж ОСОБА_3 автобусів з апеляційної скарги ОСОБА_3 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.05.2014 року( а.с.39-41)

Як зазначено в Постанові Верховного суду України від 15.12.2015 року по справі № 6-1109цс15 основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи - підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним з подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі N 6-21цс15, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст.355, ч. ч. 1 та 3 ст.368, ч. ч. 1 та 2 ст.372 ЦК України, ст.57, ч. ч. 1 та 2 ст.60, ч. 1 ст.61, ч. ч. 1 та 2 ст.68, ч. 1 ст.69, ч. ч. 1, 2 та 3 ст.70, ч. ч. 1, 2, 3 та 4 ст.71 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, право спільної сумісної власності подружжя на майно, нажите в період шлюбу презюмується і факт придбання майна за спільні кошти чи спільною працею в цей період доведенню не підлягає.

У випадку якщо майно придбане в період шлюбу, але за кошти одного із подружжя, або в порядку дарування, або в порядку спадкування, ці обставини виникнення права особистої приватної власності на майно підлягають доведенню у випадку спору.

Об'єктами спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного із цивільного обороту, в тому числі і майно, яке використовується одним із подружжя в своїй підприємницькій діяльності.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте в період шлюбу.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, в тому числі і в судовому порядку за наявності спору щодо розподілу майна.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

У справі N 17-РП/2012.doc за конституційним зверненням приватного підприємства "ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення частин першої статті 61 Сімейного кодексу України Конституційний суд України визначив, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Цей висновок Конституційного суду України стосується і спірних правовідносин в даній цивільній справі, так як автобуси були придбані подружжям в період проживання в шлюбі і використовувались відповідачем у своїй підприємницькій діяльності.

З урахування вище викладеного, суд дійшов до висновку, що спірне майно (автобуси) набуте сторонами в період шлюбу, за спільні кошти подружжя, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки доводи ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що автобуси придбані за власні кошти відповідачів, або в порядку дарування, або в порядку спадкування, і обставини що придбані автобуси належали ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності відповідачами не доведені.

Відповідно до п. 22, 30Постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі N 6-7цс15, яка є обов'язковою для застосування всіма судами України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Оскільки позивач одночасно заявляє вимоги про недійсність продажу автобусів, визнання права власності на 1/2 частину автобусів та стягнення компенсації вартості проданих автобусів у звязку з їх відчуженням відповідачем, суд враховуючи принцип змагальності сторін, з метою захисту прав, свобод та інтересів сторін, діючи в межах заявлених позовних вимог, вважає за необхідне при вирішенні справи виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна, а тому щодо вимог про недійсність договорів, визнання права власності на частку в спільному сумісному майні подружжя позивачу слід відмовити.

Враховуючи, що автобуси є спільною сумісною власністю подружжя, однак відчужені відповідачем без згоди позивача, отримані кошти від продажу автомобіля ОСОБА_1 не передавав, то суд дійшов до висновку, що на користь позивача слід стягнути 1/2 вартості коштів отриманих ОСОБА_3 від продажу автобусів в розмірі 60786 гривень.( 72500 грн. (а.с.67) + 49072 грн. ( а.с.69) = 121572 грн. : 2 = 60786 грн.) так як частки подружжя у спільній сумісній власності є рівними, позивач погоджується на стягнення грошової компенсації за належну їй частку майна.

Відповідно до статті 88 ЦК України слід стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 607 грн. 86 коп. відповідно до частини задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 15,16, 52, 320, 355, 368, 369, 372 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65, 68, 69, 70, 71 СК України , ст.ст. 1,3, 10, 11, 57-61,88, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частки транспортних засобів в сумі 60786 гривень.( шістдесят тисяч сімсот вісімдесят шість гривень)

В іншому відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 607 грн. 86 коп.

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його оголошення через Нікопольський міськрайонний суд.

Суддя: ОСОБА_5