АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/156/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 43 Хорошун О. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоЗахарової А. Ф.
суддівБондаренка С. І. , Качана О. В.
при секретаріШоколенко Т. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 17.11.15 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши представника ОСОБА_6, який підтримав доводи апеляційної скарги, та ОСОБА_7, її представника, які заперечували на доводи апеляційної скарги, судова колегія, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя.

Позивач посилався на те, що між ним та ОСОБА_8 24 грудня 1999 року було зареєстровано шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород -Дністровському Одеської області зроблено відповідний актовий запис № 402.

За час шлюбу вони придбали 22 липня 2005 році недобудований житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 Черкаської області. Протягом 2005 року до 19.10.2005 року позивач добудовував будинок особисто, але при здачі в експлуатацію будівлі сторони домовилися, що реєструвати будинок будуть на дружину, так як на той час в них була повна довіра одне до одного.

В 2010 році між позивачем та відповідачем виник конфлікт і, враховуючи те, що йому було висловлені реальні погрози, він виїхав проживати в інший населений пункт, а саме в с.Мартинівка Канівського району. Про те, що його дружина подала в суд позовну заяву про розірвання шлюбу він не знав .

Дізнався позивач про розірвання шлюбу з відповідачкою лише коли отримав повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб - 03 грудня 2014 року.

Добровільно відповідачка не бажає ділити майно, а тому на підставі наведеного, ст. 60, ч.1 ст. 69, ч.1 ст. 70, ч.1 ст.71 СК України, позивач, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив суд виділити йому у власність будинковолодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, припинити право власності ОСОБА_8 на вказане будинковолодіння.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 17.11.15 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на те, що дане рішення незаконне, не відповідає обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити його позовні вимоги в повному обсязі.

Обговоривши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб 24 грудня 1999 року, про що відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород - Дністровському Одеської області зроблено відповідний актовий запис № 402 (ар. спр. 23).

За договором купівлі-продажу від 22 липня 2005 pоку, посвідченим державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори, реєстровий № 1-2796, ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 недобудований житловий будинок по АДРЕСА_1 Черкаської області за 17500 грн. (ар. спр. 11 т.1).

Як вбачається з даного договору купівлі - продажу, недобудований житловий будинок готовністю 40%, з прибудовою готовністю - 71%, балконом готовністю 100 %, погріб готовністю 100%, загальною вартістю 42420,00 грн., як зазначено у висновку Канівського виробничого відділу Черкаського обласного об'єднаного бюро технічної інвентаризації (ЧООБТІ) від 12 липня 2005 року, що розташовані на земельній ділянці площею 1592 кв. м. (ар. спр.11-20 т.1).

Встановлено, що придбаний ОСОБА_7 будинок в подальшому в період перебування в шлюбі з ОСОБА_6 було добудовано та введено в експлуатацію ( акт приймальної комісії від 26 вересня 2005 року на ар. спр.185 т.1). 13 листопада 2005 року Виконкомом Канівської міської ради видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 Черкаської області і цією ж датою за ОСОБА_7 було зареєстровано право власності на зазначене нерухоме майно в Канівському виробничому відділу Черкаського ООБТІ (ар. спр. 190-192 т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, в березні 2010 року між подружжям виник конфлікт і, за поясненнями відповідачки, вони вирішили розірвати шлюб в добровільному порядку в органах РАЦС. Однак ОСОБА_6, забравши всі правовстановлюючі документи по будинку та деякі інші документи, також електропобутову техніку, надовго зник. В зв'язку з цим ОСОБА_7 звернулася до суду, і рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 09.06.2010 року шлюб між сторонами було розірвано (ар. спр. 142 т.1).

Дізнавшись з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу між ним і ОСОБА_7, ОСОБА_6 пред'явив позов про поділ спільно нажитого в період шлюбу майна.

Позивач стверджував, що придбаний в період шлюбу недобудований житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 Черкаської області протягом 2005 року до 19.10.2005 року добудував особисто, але при здачі в експлуатацію по домовленості з відповідачкою зареєстрували на неї . Враховуючи, що цей будинок придбаний фактично на кошти від продажу його особистого майна, вважає, що будинок належить йому, і просив виділити йому у власність ? частину зазначеного домоволодіння, а пізніше, збільшуючи вимоги, просив виділити все будинковолодіння , хоча через деякий час відмовився від збільшених позовних вимог.

Відмовляючи ОСОБА_6 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, суд виходив з того, що ним пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав, про застосування якого заявила відповідачка, і не надано позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження поважності пичин пропуску такого строку.

Крім того, оцінивши наявні у справі докази на підставі свого внутрішнього переконання та за критеріями їх належності, допустимості і достовірності, як зазначено в рішенні , суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню в зв'язку з недоведеністю.

Проте, з такими висновками суду не можна погодитися.

Перш за все, необхідно зауважити, що судом, як видно з рішення, відмовлено в задоволенні позовних вимог з двох підстав.

При цьому суд належним чином не врахував, хоча і навів такі в рішенні, роз'яснення в п.11 Постанови N 14 Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року «Про судове рішення» про те, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, суд допустив протиріччя у своїх висновках. Суд , виходить, практично визнав позов, застосувавши строк позовної давності, та водночас відмовив в задоволенні позовних вимог за недоведеністю, що є підставою для скасування рішення як незаконного.

По справі встановлено, що відповідачка ОСОБА_7 зробила заяву про застосування строків позовної давності, вважаючи, що такий строк позивачем ОСОБА_6 пропущено без поважної причини при зверненні ним до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 ЦК України вказує, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності з частинами 3;4;5 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За положеннями ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідачка ОСОБА_7 вказувала, що первісну заяву на розірвання між нею та ОСОБА_6 подружніх стосунків було подано до відділу РАЦС . На призначену дату ОСОБА_6 не з'явився, а тому вона звернулася з позовом про розірвання шлюбу до суду. Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 09.06.2010 року шлюб між нею і ОСОБА_6 було розірвано. При цьому останній не був присутнім у судових засіданнях по справі про розірвання шлюбу (справа №2-819/2010 р.), але, як випливає з вищенаведеного рішення , був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Повідомлення про причину його неявки в засідання суду від ОСОБА_6 не надходило, а тому суд відповідно до п.4 ст. 169 ЦПК України провів заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Відповідачка вважає, що для уточнення інформації про рішення суду по вказаній справі ОСОБА_6 мав можливість звернутися до канцелярії Канівського міськрайонного суду або до відділу РАЦС, отримати рішення, оскаржити його, або звернутися до суду з відповідним позовом про поділ майна, що у встановленні законодавством строки не зробив. Тому твердження позивача про те, що він, начебто, тільки 03.12.2014 року дізнався що шлюб між ним та ОСОБА_7 розірвано, - не відповідає дійсності, повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про його шлюб він міг отримати й раніше, якби цього захотів.

Це не є підставою для ствердження про його необізнаність щодо наявності рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області по справі №2-819/2010 р..

Однак , з наведеними ОСОБА_7 доводами не можна погодитися.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6 стверджував, що в 2010 році між ним і відповідачкою виник конфлікт, і, враховуючи те, що йому були висловлені погрози, він виїхав проживати в інший населений пункт - с. Мартинівка Канівського району. Про те, що дружина подала в суд позовну заяву про розірвання шлюбу він не знав, про що свідчать відсутність в паспорті відмітки про розірвання шлюбу. Про розірвання шлюбу він дізнався лише коли отримав повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 03 грудня 2014 року, копія якого додана позивачем до матеріалів справи - ар. 23-26 т.1.

З останнього вбачається, що дійсно, 03 грудня 2014 року ОСОБА_6 був отриманий даний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, у відповідності з яким зареєстрований 24 грудня 1999 року у відділі РАЦС по м. Білгород - Дністровський Одеської області шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, актовий запис №402, було розірвано рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 09.06.2010 року (ар. спр. 23-25 т.1).

Інших беззаперечних даних про те, що позивачу ОСОБА_6 було доведено або що він був обізнаний про розірвання шлюбу з відповідачкою за вказаним рішенням суду раніше дати 03 грудня 2014 року відповідачкою не надано і з матеріалів справи не встановлено.

Не можуть бути з цього приводу прийняті до уваги посилання відповідачки на вказівку в згаданому рішенні суду (про розірвання шлюбу між сторонами) про те, що «відповідач в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Повідомлення про причину неявки в засідання відповідача до суду не надійшло»(ар. спр. 142 т.2).

Відповідачці, як вона стверджувала, не було відомо місцезнаходження ОСОБА_6, який, відмовившись від нотаріального оформлення передачі грошей, надовго зник (зазначає відповідачка в своїх запереченнях на позов на ар. спр.45 - зворотній бік, т.1). Тому в добровільному порядку розірвання шлюбу не відбулося і «10.07.2010 р . вона оформила його через суд».

Прописаний ОСОБА_6 був, (як вбачається з копії його паспорта на ар. спр. 9 т.1) з 28 грудня 2007 року за адресою по АДРЕСА_1 , Черкаської області, за якою фактично не проживав з квітня 2010 року, тому він і не міг бути належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи судом, яким безпідставно вжито зазначений вислів, просто використано «загальну фразу».

В решті доводи ОСОБА_7 з цього приводу являються припущеннями, тому теж не заслуговують на увагу..

Отже, з матеріалів справи встановлено, що дізнавшись 03.12.2014 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання укладеного між ним і відповідачкою шлюбу згідно рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 09.06.2010 року, ОСОБА_6 в січні 2015 року звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, претендуючи на половину будинковолодіння по АДРЕСА_1 Черкаської області як спільно набутого в період шлюбу (ар. спр. 2-4 т.1).

За таких обставин, на думку судової колегії, висновок суду про те, що ОСОБА_6 пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав не відповідає матеріалам справи.

По справі встановлено, що, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, ОСОБА_7 за договором купівлі - продажу від 22 липня 2005 року, посвідченим державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори,реєстровий №1-2796, придбала у ОСОБА_9, ОСОБА_10 недобудований житловий будинок готовністю 40%, з прибудовою, готовністю - 71%, балконом, готовністю 100 %, ганок, готовністю 100 % погріб, готовністю 100%, що розташовані по вул. АДРЕСА_1 Черкаської області на земельній ділянці площею 1592 кв. м. (ар. спр.11-19 т.1).

Як вбачається з даного договору купівлі - продажу, продаж вчинено на загальну суму 17500, 00 грн., які покупець сплатила представнику продавця, а продавець повністю отримав до підписання договору. Вартість відчужуваного недобудованого житлового будинку з надвірними спорудами згідно висновку, виданого Канівським виробничим відділом Черкаського ООБТІ від 12 липня 2005 року становить 42420,00 грн..

Встановлено також, що за договором дарування від 16 червня 2005 року , посвідченим приватним нотаріусом Білгород -Дністровського міського нотаріального округу Одеської області, реєстровий №695, ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_7 прийняла в дар житловий будинок з господарчими спорудами під АДРЕСА_2, що складається в цілому з одного житлового будинку літ «А» житловою площею 31,1 кв.м., загальною площею 51, 8 кв.м. та господарчих споруд : літньої кухні літ «Б» ; сараю літ «В» ; гаражу літ «Г»; «1-5» - споруд, розташованих на земельній ділянці, площею 257 кв.м..

Як вбачається з договору, зазначений житловий будинок належить дарувальнику на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 26.03.1991 року, дар сторонами оцінено в 15002 грн., що дорівнює інвентаризаційній оцінці будинку (ар. спр. 22 т. 1).

Згідно договору дарування від 16.06 2005 року, посвідченим тим же приватним нотаріусом, що і вищезазначений договір дарування жилого будинку від цієї ж дати - 16.06.2005 року, зареєстрований вже під №697, ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_7 прийняла в дар земельну ділянку АДРЕСА_2, площею 0,0257 га..

З договору вбачається, що дана земельна ділянка, що відчужується, належить дарувальнику ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого Затоківською селищною радою 09 січня 2001 року, на підставі рішення сесії Білгород -Дністровської міської Ради народних депутатів міста Білгород -Дністровський Одеської області від 11 січня 2000 року.

Дар оцінено в 9287, 98 грн. - на рівні нормативної оцінки земельної ділянки, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель (ар. спр. 21т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що в зв'язку з прийнятим сторонами (подружжям) рішенням про переїзд на проживання до м .Канів Черкаської області , яке обрано за наполяганням відповідачки ОСОБА_7, яка, за показами допитаної свідком її дочки ОСОБА_11, є родом із «цих місць» і мала намір бути ближче до неї (оскільки ОСОБА_11 проживала постійно і працювала в м. Києві), ОСОБА_6 подарував за двома вищенаведеними договорами дарування від 16 червня 2005 року належні йому житловий будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_2 дружині ОСОБА_7, яка могла їх продати разом із спільно придбаною дачею, залишаючись поки в даній місцевості.

На це вказує і нотаріально оформлена заява ОСОБА_6 від 23 серпня 2005 року про надання ним згоди дружині ОСОБА_8 на продаж житлового будинку АДРЕСА_2 ( ар. спр. 134 т.2 ).

Із справи вбачається також, що в цей період , а саме 16.06.2005 року у відділенні №27 АППБ «Аваль» (нині АТ «Райфайзен Банк Аваль») м. Одеси на ім'я ОСОБА_7 (ІПН НОМЕР_1) був відкритий депозитний рахунок № НОМЕР_3 на суму 36000,00 доларів США з призначенням платежу : «Внесення готівки на депозитний рахунок» і також поточний рахунок для виплат коштів за НОМЕР_5 (довідка Канівського відділення ЧОД АТ «Райфайзен Банк Аваль» від 06.11.2015 р. та виписки з депозитного і поточного рахунків на ар. спр. 150 -154 т.2).

З виписки по вказаному (депозитному) рахунку № НОМЕР_3 встановлено, що 19. 07. 2005 року ОСОБА_7 було знято 1315,00 доларів США, а 22.07.2005 року нею був достроково розторгнутий ощадний депозит і отримано готівкою 14000, 00 доларів США, що з урахуванням курсу валюти на той час ( 505 грн. за 100 USD) дорівнювало 70700, 00 грн. а решта - 20719, 00 доларів США - залишались на поточному рахунку відповідачки за № 1. З цього рахунку 2 рази гроші переказувалися на поточний рахунок ОСОБА_6 НОМЕР_4 в АППБ «Аваль»:

20.09.2005 року - 5000,00 доларів США;

14.10.2005 року - 2000,00 доларів США (з урахуванням курсу валюти це 35350,00 грн.), які ним отримані в Канівському відділенні банку, а решта - різними сумами в період з 18.08.2005 р. по 19.12.2005 року зняті самою відповідачкою.

Однак , будь яких доказів про те, що всі ці гроші були використані при будівництві будинку по АДРЕСА_1 стороною не надано. Відповідачка лише так стверджувала, пояснюючи і в засіданні апеляційної інстанції, що за 45000 доларів США вона продала спільно набуту з ОСОБА_6 дачу з виходом до моря, за 8 тис. доларів продала квартиру і тому у неї на рахунку було 36 тисяч доларів, коли вони приїхали до Канева.

Слід зауважити, що в справі є дані - копія членської книжки садовода за № НОМЕР_6 на ім'я ОСОБА_6, з якої вбачається, що ділянку площею 0,034 га. у садівничому товаристві - кооперативі садоводів «Лагуна» на косі К-Бугаз йому було виділено ще за рішенням виконкому Б- Дністровської міської ради №203 від 19.10.1995 року (ар. спр.6 - 8 т.2). А з копії паспорта позивача на ар. спр.7 - 9 т.1 видно, що за рішенням Затоківської селищної ради №898 від 24.10.2011 року йому передано безоплатно у приватну власність для ведення садівництва 0,0398 га. землі.

Враховуючи наведене, положення ст. 57 СК України про те, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування або за кошти, які належали їй, йому особисто, на що посилалась відповідачка ОСОБА_7, підкреслюючи, що вона продала подароване їй позивачем нерухоме майно, судова колегія вважає, що слід погодитися з доводами ОСОБА_7 щодо набуття нею на підставі вищевказаних договорів дарування одноособового права власності на майно, визначене цими договорами . В послідуючому, користуючись правом власника, вона продала подароване їй майно і на виручені кошти придбала недобудований ( готовністю 40 %) житловий будинок по АДРЕСА_1, тобто використала кошти не сумісного сімейного бюджету, а власні, надбані в результаті реалізації свого власного майна.

Тому, на думку колегії, можна погодитись з висновками суду щодо необґрунтованості доводів позивача відносно того , що спірний недобудований будинок був придбаний ОСОБА_6 та з визнанням за відповідачкою ОСОБА_7 права власності на придбану за договором купівлі - продажу від 22 липня 2005 року частину будинку (недобудований будинок) по АДРЕСА_1 Черкаської області.

Проте, не можна погодитися з висновком суду стосовно недоведеності позовних вимог ОСОБА_6 в повному обсязі.

По справі встановлено, що після оформлення договору купівлі - продажу від 22.07. 2005 року на незакінчений будівництвом будинок АДРЕСА_1 відповідачка повернулася за місцем постійного проживання і реєстрації на той час в м. - Білгород -Дністровський Одеської області, а позивач ОСОБА_6 залишився в м. Каневі, найняв квартиру (житло) по АДРЕСА_6 що недалеко від придбаного будинку, оскільки в останньому проживати було неможливо, і почав будуватись. За рекомендаціями і порадами сусідів, знайомих позивач наймав будівельні бригади, просто майстрів, робітників для здійснення будівельних робіт, сам приймав активну участь в останніх, допомагали сусіди. І досить швидко будинок по АДРЕСА_1 був доведений до ступеню вводу в експлуатацію.

Так , допитані свідками сусіди ОСОБА_13, ОСОБА_14 (проживають АДРЕСА_3) ОСОБА_15, ОСОБА_16 (проживають АДРЕСА_5) пояснили, що спочатку позивач був сам, жив на квартирі, оскільки в придбаному будинку неможливо було жити. Стояла одна коробка, без вікон, без дверей. Він все розпитував, радився, вони підказували де, що заказати , кого запросити на роботу, наймав будівельні бригади, людей, розраховувався з ними , проводив воду, електрику , сам приймав активну участь у будівництві, копав траншеї.

Вставлені були євро вікна, двері, перероблені всі входи - виходи. Дружина приїхала майже через рік, коли вже будинок був добудований. Хоча, за чиї кошти велось будівництво їм не відомо. Позивач їм розказував, що продав будинок, дачу, щоб купити житло в Каневі.

Свідки ОСОБА_17, ОСОБА_18 підтвердили, що ОСОБА_6 з літа до грудня 2005 року проживав у них на квартирі по АДРЕСА_4. ОСОБА_17 готувала йому їсти, він добре платив. ОСОБА_18, як пояснювала, було відомо, що позивач шукав будинок і купив недобудований. Вона йому підказувала кого з бригад краще наймати, він наймав , сам будував, хоча за чиї кошти велось будівництво, їй невідомо.

Допитана свідком дочка відповідачки ОСОБА_11 теж пояснила, що в придбаному будинку неможливо було проживати, і спочатку ОСОБА_6 жив в Каневі, наймав людей, хоча вважає, що все це робилось за гроші матері. Свідок тоді навчалась за кордоном, а пізніше, вже працюючи в Києві, мала змогу допомагати матері матеріально. З 2008 року приблизно контролював будівництво її чоловік ОСОБА_19, так як вітчим був алкогольно - залежною людиною . Вони перекрили дах бітумною черепицею, зробили ковані сходи на 2- ий поверх, переробили камін, розпочали роботи з утеплення будинку. Закупали дорогостоящі матеріали на ремонт і оздоблення, вклали значні кошти . Свідок підтвердила, що ОСОБА_6 теж приймав участь в будівельному процесі, але, вважає не активно. Вони з чоловіком давали гроші на якісні матеріали і роботи, а потім виявлялось, що використані більш дешеві, що треба було переробляти. Надалі вітчим запив, лікуватися відмовився і виїхав. Вони з мамою шукали йому житло, на що свідок дала 10000 доларів, але він оформити передачу грошей через нотаріуса не захотів і мама їй гроші повернула.

Аналогічні покази в письмовій формі у вигляді нотаріально оформленої заяви надіслав до суду ОСОБА_19, - зять відповідачки (ар. спр. 139-140 т.2) та бувший чоловік відповідачки ОСОБА_20, який влітку 2010 року за проханням його дочки ОСОБА_11 та її чоловіка привіз до м. Канева із м. Одеси бригаду будівельників для будівництва даху в будинку по АДРЕСА_1. . Будівництво тривало близько місяця, вони зробили демонтаж старої шиферної черепиці, включаючи згнилі балки, заміну перекриття, лагів та монтаж нового даху із піщаної черепиці, встановили вітро та водобар'єрний захист весь перелік супутніх робіт (ар. спр. 141 т.2).

Необхідно зауважити, що з наведених показів свідка ОСОБА_11, із заяв ОСОБА_19, ОСОБА_20 вбачається, що вони надавали допомогу в будівництві будинку відповідачки ОСОБА_7, як зазначали, вже починаючи з 2008 року, щось переробляли, здійснювали покращення в будинку та на території, а зразу після купівлі незакінченого будівництвом будинку, в 2005 - 2006 роках тут жив і працював на будівництві один ОСОБА_6, як свідчили сусіди, який «жив тут на квартирі і їздив на мопеді на будівництво і скрізь», наймав людей, за все розраховувався сам, оплачував всі послуги.

На користь цього вказує і той факт, що після купівлі, 22.07.2005 року незакінченого будівництвом будинку по АДРЕСА_1 відповідачка ОСОБА_7 вже 23 липня 2005 року оформляє у нотаріуса довіреність, якою уповноважує ОСОБА_6 бути її представником по питаннях управління, реєстрації в БТІ , здачі в експлуатацію житлового будинку, що знаходиться в м. Каневі по АДРЕСА_1, та приватизації земельної ділянки, що знаходиться під цим будинком (копія на ар. 173 т. 1). І, як видно з копії інвентаризаційної справи №4681 на будинковолодіння АДРЕСА_1, з усіма заявами про проведення інвентаризації житлового будинку та виготовлення технічного паспорту, проведення обмірів, заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно звертався позивач ОСОБА_6, з ним погоджували техніки всі обміри по будинку у 2005 році. І лише з 29 .06.2010 року на документах інвентаризаційної справи з'являються підписи відповідачки (ар. спр. 150-228 т.1).

З матеріалів справи встановлено, що за декілька місяців будівництво будинку було доведено до стану введення в експлуатацію. Згідно акту Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку (садибного типу , дачного та садового будинків) від 26 вересня 2005 року, оглянувши індивідуальний житловий будинок по АДРЕСА_1 замовника ОСОБА_7, комісія прийняла рішення прийняти такий в експлуатацію. Акт цей було затверджено рішенням виконкому Канівської міської ради від 28.09 2005 року №348 та зареєстровано в інспекції ДАБК м. Канева 30.10.2005 року за №9 (ар. спр. 184-185 т.1).

За рішенням виконкому Канівської міської ради від 19.10.2005 р. №395 ОСОБА_7 було дозволено оформити право власності на будинок і 13.11.2005 р. їй було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 Черкаської області, яке 13.11.2005 року було зареєстровано в Канівському виробничому відділі Черкаського ООБТІ (ар. спр. 186-192 т.1).

Як видно із справи, в подальшому, 07 грудня 2007 року ОСОБА_7 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 Черкаської області, площею 1000 кв. м. на підставі рішення Канівської міської ради від 27.10.2005 року №28-39, а 28.11.2007 року оформлено договір про оренду ОСОБА_7 за вказаною адресою земельної ділянки, площею 591,7 кв.м. (ар. спр. 203-205 т.1).

Наведене , таким чином, вказує на завершеність будівництва жилого будинку по АДРЕСА_1 в м.Каневі Черкаської області, можливість його експлуатації в повному обсязі, вказує, що до придбаного ОСОБА_7 недобудованого житлового будинку, готовністю ( умовно) 40% добудовано (умовно) 60%. В послідуючому проводились ремонтні роботи, здійснювались покращення в будинку та на прилеглій території. Аналізуючи матеріали справи, колегія вважає, що добудова (умовно) 60% придбаного ОСОБА_7 незакінченого будівництвом будинку по АДРЕСА_1 була здійснена в період перебування в зареєстрованому шлюбі сторін за рахунок трудових і матеріальних затрат їх обох (сторін) і тому є їх спільно нажитим майном - спільною сумісною власністю.

Таке підтверджується вищенаведеними показами ряду свідків, допитаних в судовому засіданні першої інстанції, що проігноровано судом, підтверджується самою відповідачкою ОСОБА_7, яка в своїх запереченнях від 20.02.2005р. на позов зазначає, що будинок будувався на спільні кошти , отримані від продажу особистого майна позивача та спільної дачі (ар. спр. 45-46 т.1).

Вказує, що на ці ж спільні кошти придбані автомашина , телевізор, електроінструменти та інша електропобутова техніка, які позивач забрав із собою, від'їзжаючи.

Вказує також, що будинок був доведений до стану, що є необхідним для здачі в експлуатацію, після чого гроші закінчилися і будівництво перейшло в поточний ремонт.

І далі зазначає, що після від'їзду позивача , за 2010-2014 роки за кошти її дітей будинок якісно змінився. Ураган пошкодив шифер і будинок вкрили бітумною черепицею, поміняли систему водозабезпечення, насоси, котел газовий, зробили фундамент із каменю під огорожу майже по всьому периметру ділянки, оформили на 25 років в оренду прилеглу ділянку, незакінчені сходи на другий поверх демонтовані і замінені кованими , заново побудований камін, понесені затрати на прилеглу територію.

На підтвердження свого позову ОСОБА_6 надано в справу 26 квитанцій за період з 04 серпня по 21 жовтня 2005 року про отримання ним за цей період грошей із свого рахунку № НОМЕР_7 в Канівському відділенні АППБ «Аваль» (ар. спр. 124-146 т.1). Квитанції свідчать, що позивачем, за вказаний період знято з рахунку більше 82 тис. грн.. (82675,97 грн.), з яких до 20.09.2005 року, тобто до того, як переказувала йому із свого рахунку ОСОБА_7 - знято близько 61000 грн. (60892,3). Відповідачкою , як вбачається з наданого нею поточного рахунку (ар. спр. 152-154 т.2). приблизно, за цей же період - з 18.08.2005 року по 07.11.2005 року знято біля 66000 (66155) грн.. та 35350 грн. було нею переказано в цей період на рахунок позивача.

Наведене свідчить , що обидві сторони мали кошти для внесення їх в будівництво будинку, однак будь - яких належних доказів про те, скільки і коли саме були здійснені такі внески,- в матеріали справи не надано.

Хоча позивачем надано акт виконаних робіт від 26.08.2005 року по ремонту будинку в м. Каневі, з якого видно , що бригада ОСОБА_21 виконала ряд будівельних робіт, як то цегляна кладка перетинок, облаштування фундаменту та інші, всього на суму, враховуючи і використані матеріали , 14081,84 грн. . Роботу прийняв і розрахувався ОСОБА_6 (копія акта на ар. спр. 34 т.2).

Будівельна ж вартість спірного будинку на час здачі його в експлуатацію - на 29.09.2005 року дорівнювала 89671 грн. а всього будинковолодінння - 93148 грн., як вбачається з технічного паспорту на будинок на ар. спр. 18 т. 1 , що практично відповідало вартості закінченого будівництва будинку, враховуючи , що 40% його оцінювалось у 42420 грн., як зазначалось в договорі купівлі - продажу від 22.07.2005 року.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України мйно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно роз'яснень в п. 23 Постанови №11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

З матеріалів справи встановлено, що після введення спірного будинку в експлуатацію будівельні роботи в будинковолодінні по АДРЕСА_1 продовжувалися за рахунок трудових і фінансових затрат обох сторін та завдяки допомозі з боку дочки та зятя відповідачки.

Встановлено, що за період до березня 2010 року, коли виник конфлікт між подружжям і позивач залишив будинок, останній як і все будинковолодіння збільшилося в обсязі, суттєво зросла його вартість .

Так із зведеного акту вартості будівель від 29.06.2010 року на ар. спр. 194 т.1 вбачається, що вартість жилого будинку з прибудовою, загальною площею 222,8 кв. м., житловою 88,6 кв.м. становить 370793 грн., погріба з шийкою - 11414 грн., сараю - 20241 грн., літній душ - 8020 грн., решти господарських споруд - 39090 грн., а загалом вартість будинковолодіння дорівнює 449558 грн..

Крім того, за вказаний період ОСОБА_7 було приватизовано земельну ділянку, площею 1000 кв. м. по АДРЕСА_1, та оформлено договір оренди на земельну ділянку, площею 591,7 кв.м., про що вище вказувалось.

Отже, враховуючи вищевикладені норми закону і положення судової практики та оцінюючи з таких підстав всі матеріали справи, судова колегія вважає, що позивач ОСОБА_6 набув разом з відповідачкою ОСОБА_7 право власності на добудовану частину спірного будинку, а також і на будинковолодіння, як на спільне сумісне майно подружжя.

Таким чином, висновок суду щодо недоведеності своїх позовних вимог ОСОБА_6 в будь якій частині - не узгоджується з матеріалами справи.

Тому рішення суду, висновки якого не відповідають обставинам справи, підлягає до скасування , з ухваленням нового, - у відповідності з наявними доказами і документами справи.

Необхідно зазначити, що в засіданні судової колегії представник позивача фактично частково підтримав позовні вимоги ОСОБА_6, висловивши погодження з тим, що за його довірителем можливо визнати право власності на 1/3 частину спірного будинковолодіння

Оцінюючи всі обставини справи у сукупності, обсяг вкладених сторонами зусиль в будівництво спірного будинковолодіння, судова колегія вважає, що за позивачем слід визнати право власності на 1/3 частину спірного будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 в м.Каневі, задоволивши частково його позовні вимоги, а за відповідачкою - право - власності на 2/3 частини зазначеного будинковолодіння .

При цьому у відповідності з положеннями ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути витрати останнього на оплату судового збору в сумі 1396 грн. 64 коп. та наданої правової допомоги в сумі 2204 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 303; 304; 307; 309; 316;317;218 ЦПК України, судова палата, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволити частково.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 17.11.15 року по даній справі скасувати .

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/3 частину будинку з надвірними спорудами, розташованими по АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_7 право власності на 2/3 частини будинку з надвірними спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 Черкаської області.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 у відшкодування витрат по судовому збору 1396 грн. 64 коп. та у відшкодування витрат на правову допомогу 2204 грн. 80 коп..

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :