Справа №592/7656/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Костенко В. Г.
Номер провадження 22-ц/788/451/16 Суддя-доповідач - Попруга С. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Попруги С. В.,

суддів - Гагіна М. В. , Рибалки В. Г.

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 січня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,

про витребування майна та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезгаданим позовом обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 18 червня 2008 року до 24 листопада 2010 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 року вона народила дочку ОСОБА_5, батьком якої є відповідач.

Згідно рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 січня 2013 року, яке набрало законної сили 05 березня 2013 року, за її позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна подружжя, за нею визнано право власності на наступне майно:

1) LSD телевізор ТМ «SОNУ», модель ВКАVІА КDL - 32 W 4000 - вартістю 2160,00 грн.;

2) комплект меблів для прихожої: шафа для одягу, комод для взуття- вартістю 980,00 грн.;

3) комплект меблів для кімнати: навісна полка, комод, шафа кутова для одягу, пенал (2 шт.) - вартістю 3704,00 грн.;

4) диван, модель «Канзас» арт. тканини 201 В, виробник меблева фабрика «ЛВС» м.Дніпропетровськ, з тканевою обивкою сірого кольору - вартістю 2150,00 грн.;

5) холодильник ТМ «АRDО», модель DR36SН - вартістю 2726,00 грн.;

6) LCD телевізор ТМ «SAMSUNG», модель lW 15М2 - вартістю 540,00 грн.;

7) мікрохвильова піч ТМ «SAMSUNG» , модель МW 73 РR - вартістю 432,00 грн. Всього на загальну суму - 12692 грн.

ОСОБА_4 на неодноразові її прохання передати їй вищезазначене майно не відповідає, на письмові її вимоги про передачу вищезазначеного майна від 19 квітня 2013 року та 30 квітня 2013 року не відреагував.

Вважає, що протиправними, винними діями її колишнього чоловіка ОСОБА_4 їй спричинено не тільки матеріальну шкоду, а й моральну шкоду, яка полягає у постійному хвилюванні, нервовому напруженні із-за судових засідань, звернень до адвоката.

Посилаючись на такі обставини, просила ухвалити рішення, яким зобов'язати ОСОБА_4 повернути їй вищезгадане майно. Стягнути з ОСОБА_4 спричинену їй моральну шкоду в сумі 2000 грн.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 січня 2016 року відмовлено в позові ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на недоведеність відповідачем обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

По суті доводить, що відповідач порушує її права тим, що на неодноразові прохання передати їй вищезазначене майно, на письмові її вимоги не реагує, майно не повернув. Суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України. Крім того, суд першої інстанції не врахував, що відповідачем спричинено моральну шкоду позивачці, яка полягає в постійному хвилюванні, нервовій напрузі із-за судових засідань, звернень до адвокатів, яку вона оцінює в 2000 грн.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги, а ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_7 заперечували проти них, вважали рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 28 січня 2013 року, яке набрало законної сили 05 березня 2013 року, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна подружжя, справа №1806/2-2587/11, проведено поділ майна.

Зокрема, позивачці було виділено майно:

1) LSD телевізор ТМ «SОNУ», модель ВКАVІА КDL - 32 W 4000 - вартістю 2160,00 грн.;

2) комплект меблів для прихожої: шафа для одягу, комод для взуття- вартістю 980,00 грн.;

3) комплект меблів для кімнати: навісна полка, комод, шафа кутова для одягу, пенал (2 шт.) - вартістю 3704,00 грн.;

4) диван, модель «Канзас» арт. тканини 201 В, виробник меблева фабрика «ЛВС» м.Дніпропетровськ, з тканевою обивкою сірого кольору - вартістю 2150,00 грн.;

5) холодильник ТМ «АRDО», модель DR36SН - вартістю 2726,00 грн.;

6) LCD телевізор ТМ «SAMSUNG», модель lW 15М2 - вартістю 540,00 грн.;

7) мікрохвильова піч ТМ «SAMSUNG» , модель МW 73 РR - вартістю 432,00 грн. Всього на загальну суму - 12692 грн. (далі-спірне майно).

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за вартість майна, що перевищує його частку в спільному майні подружжя, в розмірі 27833,12 грн., а також на повернення понесених нею судових витрат по справі: судовий збір - 538 грн., витрати на ІТЗ - 120 грн., витрати за проведення комплексної товарознавчої та автотоварознавчої експертизи у сумі 2084,20 грн. та 491 грн., а всього - 31066,32 грн.

19 січня 2013 року та 30 квітня 2013 року позивачка через поштові відправлення направляла відповідачу листи про повернення її майна.

12 липня 2013 року державний виконавець у порядку примусового виконання вищезазначеного рішення суду від 28 січня 2013 року, в частині стягнення компенсації, виходив до квартири відповідача та було накладено арешт лише на квартиру. Про арешт майна складено акт, в якому відсутні відмітки про майно, яке було залишено відповідачу.

Спірні правовідносини є цивільними і врегульовані ст.ст. 23, 387, 386 ЦК України.

Надані сторонами докази, в тому числі покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 не дають підстав переконливо встановити, що на час судового розгляду спірне майно знаходиться у відповідача.

Відтак у задоволенні позову в частині витребування майна слід відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Права позивачки, як власника не порушені, тому підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди відсутні.

Проте, повністю погодитись з такими висновками суду неможливо з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України, зокрема передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Названих вимог закону суд першої інстанції дотримався не в повній мірі.

Так, відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, зокрема, є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Як убачається з рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 січня 2013 року, яке набрало законної сили 05 березня 2013 року (а.с. 5-13), сторони у тій справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 поділили спільне майно подружжя, внаслідок чого у ОСОБА_3 виникло право приватної власності на речі визначені індивідуальними ознаками, а саме предмети (майно) домашнього вжитку (спірне майно у цій справі), а у ОСОБА_4 право власності на це майно (речі) припинилось.

З фотокопії поштового повідомлення вбачається, що 19 квітня 2013 року ОСОБА_3 надіслала письмову вимогу ОСОБА_4, в якій просила повідомити про час і місце, коли буде зручно виконати рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 січня 2013 року, яке набрало законної сили 05 березня 2013 року (а.с.15).

З фотокопії поштового повідомлення вбачається, що 30 квітня 2013 року ОСОБА_3 надіслала письмову вимогу ОСОБА_4, в якій повідомила, що рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 січня 2013 року, яке набрало законної сили 05 березня 2013 року, виділено їй у власність вищезазначене майно. Всього на загальну суму 12692 грн. У разі не повернення вищезазначеного майна у триденний строк з часу отримання вимоги, вона буде змушена звернутися до суду з позовною заявою про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні майном та витребуванням його з незаконного володіння (а.с.14).

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні визнав факти отримання ним особисто вищезгаданих письмових вимог.

Відповідно до ст.14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Отже, за вищезгаданих обставин, відповідач ОСОБА_4 зобов'язаний був діяти узгоджено з ОСОБА_3, та передати (повернути) їй спірне майно, яке як визнають сторони, станом на час набрання рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 січня 2013 року законної сили і в подальшому перебувало в квартирі ОСОБА_4, і вільного доступу до нього позивачка ОСОБА_3 не мала.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Кожна річ у спірному майні має вартість більше, ніж 340 грн. (20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян).

За змістом ст.206 ЦК України, характерною рисою правочинів, які повністю виконуються в момент вчинення, є збіг у часі двох стадій їх розвитку - виникнення і припинення шляхом виконання.

Передача та прийняття майна, які б мали відбутися між сторонами на виконання рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 січня 2013 року та письмових вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення спірного майна, не є правочином, який повністю виконується в момент його вчинення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що передача та прийняття спірного майна мали бути вчинені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у письмовій формі, проте сторони не вчинили правочин у такій формі.

Відповідно до ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Отже, покази свідків у справі ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, не є належними доказами.

Що стосується акту державного виконавця від 12 липня 2013 року, то цей документ також не можна вважати належним доказом, оскільки він не містить даних про знаходження в квартирі відповідача спірного майна, про передачу цього майна відповідачем у володіння позивачки. Зазначений акт складено набагато пізніше в часі, після отримання відповідачем вищезгаданих письмових вимог позивачки про повернення їй спірного майна.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що відповідач незаконно, без відповідних правових підстав володіє майном, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (спірним майном). Протилежного, в порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України ОСОБА_4 не довів.

Відповідно до ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав і інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вимога ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна (спірного майна) підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.3 ст.386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні цієї вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що права позивачки не порушені, а зазначені нею підстави для відшкодування моральної шкоди не ґрунтуються на законі.

Проте, за встановлених обставин, колегія суддів вважає, що в цій позовній вимозі слід відмовити за її недоведеністю.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та зобов'язання відповідача повернути ОСОБА_3 належне їй на праві приватної власності спірне майно, та про відмову у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди в розмірі 2000 грн.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки сума сплаченого нею судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій в розмірі 511,56 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 291, 303, 304, 307, п.п. 2,4 ч.1 ст. 311, 316, 319, ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Скасувати рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 січня 2016 року.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_4 передати (повернути) ОСОБА_3 належне їй на праві приватної власності майно:

1) LSD телевізор ТМ «SОNУ», модель ВКАVІА КDL - 32 W 4000 - вартістю 2160,00 грн.;

2) комплект меблів для прихожої: шафа для одягу, комод для взуття- вартістю 980,00 грн.;

3) комплект меблів для кімнати: навісна полка, комод, шафа кутова для одягу, пенал (2 шт.) - вартістю 3704,00 грн.;

4) диван, модель «Канзас» арт. тканини 201 В, виробник меблева фабрика «ЛВС» м.Дніпропетровськ, з тканевою обивкою сірого кольору - вартістю 2150,00 грн.;

5) холодильник ТМ «АRDО», модель DR36SН - вартістю 2726,00 грн.;

6) LCD телевізор ТМ «SAMSUNG», модель lW 15М2 - вартістю 540,00 грн.;

7) мікрохвильова піч ТМ «SAMSUNG» , модель МW 73 РR - вартістю 432,00 грн. Всього на загальну суму - 12692 грн.

Відмовити в позові ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на повернення судового збору 511,56 грн.

Рішення набрало законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -