АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 550/1005/15-ц Номер провадження 22-ц/786/881/16Головуючий у 1-й інстанції Ланна Я. О. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого-судді Чумак О.В.,

Суддів: Дряниці Ю.В., Карнауха П.М.,

При секретарі Лимар О.М.,

За участю представника відповідача ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 01 лютого 2016 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача Чумак О.В., -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на корить ПАТ КБ «ПриватБанк» 17 957, 74 грн. кредитної заборгованості та 1218 грн. витрат по оплаті судового збору.

З зазначеним рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач, оскарживши його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити у повному обсязі. Вважає, що строк споживчого кредиту, укладеного між ним і позивачем, закінчився 30 листопада 2011 року, зі спливом строку дії картки, оскільки з зазначеної дати доступ до грошових ресурсів банку для нього був закритий. Зазначає, що суд помилково не взяв до уваги, що він не сплачував відсотки по кредиту та відсотках до закінчення дії картки з підстав тяжкого фінансового становища, а з 20 листопада 2011 року погасив суму у розмірі 2 988, 86 грн.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника відповідача, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає відхиленню з підстав, передбачених ст. 308 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що 14 листопада 2007 року, між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого станом на час розгляду справи є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжку картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% щомісячно (36 % річних) на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до заяви позичальника від 28 листопада 2007 року, він ознайомився і погодився з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку /а.с. 8/.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 14 листопада 2007 року , заборгованість станом на 31 жовтня 2015 року становить 6 343, 75 грн. за кредитом, 9 759, 07 грн. за процентами, 1 363, 92 грн. нарахованої комісії і 905, 94 грн. судових штрафів /а.с. 5-7/.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, а тому його вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором по тілу кредиту та відсоткам підлягають задоволенню. Також суд задовольнив вимоги банку про стягнення комісії у повному обсязі, без застосування спеціального строку позовної давності, оскільки зі змісту укладеного кредитного договору вбачається, що правова природа нарахованої комісії не є неустойкою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, керуючись наступним.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п.п.5.5. п. 5 ІІ Розділу Умов і правил надання банківських послуг, за користування кредитом Банк нараховує проценти у розмірі, встановленому Тарифами Банка, із розрахунку 360 календарних днів у році.

Пунктом 5.5.1. Умов і правил надання банківських послуг встановлено, що за несвоєчасне виконання боргових зобов'язань Держатель сплачує проценти по підвищеній процентній ставці або додаткову комісію розмір якої визначається Тарифами.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно пункту 9.12 умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий термін.

Крім того, відповідно до пункту 6.4 умов і правил надання банківських послуг у разі незгоди зі змінами правил чи тарифів обов'язок клієнта пред'явити банку письмову заяву про розірвання цього договору та погасити заборгованість, яка утворилась перед банком, у тому числі й заборгованість, яка утворилась упродовж 30 днів з моменту повернення карт, виданих держателю і його довіреним особам.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові №6-14цс14 від 19 березня 2014 року, до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК країни) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

У постановах від Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі №6-103цс14 та від 12 листопада2014 року у справі №6- 67цс 14, Верховний суд України зазначив проте, що пролонгація договору передбачає продовження троку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладення договору на тих самих мовах, на яких він був укладений.

Відповідно до п.5.3 Правил користування платіжною картою, строк і порядок погашення по кредиту по платіжних картах зі встановленим мінімально необхідним платежем наведений у Пам'ятці клієнта, яка є невід'ємною частиною договору. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами і частину заборгованості по кредиту.

Пунктом 5.4 Правил визначено, що строк погашення по кредиту по платіжних картках без встановленого мінімального обов'язкового платежу відбувається в наступному порядку: строк погашення відсотків - щомісячно за попередній період, строк погашення кредиту - у повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці.

Згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 18.06.2014 року у справі №6-61 цс 14, за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі гашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст.261 ЦК України).

Так, з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 14 листопада 2007 року, вбачається, що останній щомісячний платіж був проведений позичальником через термінал самообслуговування 101267 у 4 відділені банку в м. Чутово, 14 березня 2013 року /а.с. 61/.

Отже наведене дає підстави для висновку, що строк позовної давності щодо вимог позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості за процентами за користування кредитом, слід обраховувати з зазначеної дати.

Судом встановлено, що строк дії кредитної картки ОСОБА_3 встановлювався до листопада 2011 року. Виходячи з наведених правових позицій Верховного Суду України, перебіг трирічного строку позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається з дня припинення дії картки, тобто строк позовної давності для звернення банку до суду з позовом до ОСОБА_3 мав би закінчитися в листопаді 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Частиною 3 ст. 263 ЦК України встановлено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що внесення позивачем грошових коштів 14 березня 2013 року, в рахунок погашення кредиту, слід вважати такою дією, що свідчить про визнання позичальником свого боргу, а тому строк позовної давності з значеної дати є перервним і трирічний строк має обраховуватись заново.

Таким чином, судова колегія суддів вважає, що позивач звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності, а посилання апелянта в цій частині є безпідставними.

Також, на думку колегії суддів, невмотивованими є доводи апеляційної скарги щодо неналежності, як доказу, розрахунку заборгованості за договором № б/н від 14 листопада 2007 року, наданого позивачем на підтвердження свої вимог.

Відповідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ч.ч. 1,2 с. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною1 ст. 64 ЦПК України вставлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Судова колегія вважає зазначений розрахунок належним і допустимим доказом і таким, що відповідає вимогам ст.ст. 57-58 ЦПК України, оскільки останній містить відомості про обставини, які мають значення для справи, підпис уповноваженої особи і закріплений печаткою позивача. Крім того, розрахунок доданий позивачем до позовної заяви узгоджується зі змістом виписки по кредитному договору за № 4149 6053 5657 4137, наданої представником ПАТ КБ «ПриватБанк».

Колегія суддів зауважує, що відповідачем, в порушення вимог ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів, які б спростовували вірність розрахунку заборгованості, наданого позивача, а тому здійснюючи перегляд оскаржуваного апелянтом судового рішення місцевого суду, виходить з його правильності і актуальності.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Посилання апелянта на незаконність рішення зводяться до власного вибіркового тлумачення норм матеріального і процесуального права без повного і системного їх аналізу, не спростовують висновків місцевого суду, не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги і залишення рішення місцевого суду без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 01 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя О. В. Чумак

Судді: Ю. В. Дряниця

П. М. Карнаух

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області О. В. Чумак