№ 207/1964/16-ц
№ 2/207/110/17
12 січня 2016 року Багійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі
головуючого судді Юрченко І.М.
при секретарі Сівачук А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні заочно справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Товарна біржа «Українська» про визнання угоди дійсною,
Згідно п. 3 Договору, продаж гаражу вчинено за 1932 (одна тисяча девятсот тридцять дві) гривень, які одержані відповідачем від нього повністю до підписання цього Договору, що підтверджується цим Договором.
Відповідач передав йому ключі від гаража, технічний паспорт, він зробив ремонт і завіз свої речі, інструменти, користуюся гаражем по теперішній час, сплачую комунальні послуги повязані з його використанням.
Таким чином, ними було досягнуто згоди з усіх істотних умов угоди, предмету договору та його ціни що підтверджується доказами, які додаю до справи.
На підставі ст. 15 Закону України від 10 грудня 1991 року « Про товарну біржу» даний договір зареєстрований на Товарній Біржі «Українська» не підлягає нотаріальному посвідченню та згідно п.9 додатку 1 до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Держкомбуду України 09.06.1998 р. № 121 та зареєстровано в Мінюсті України 26.06.1998 р. За № 399/ 2839, договори купівлі продажу, міни, зареєстровані біржею, входили до Переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких проводилася державна реєстрація права власності на обєкти нерухомого майна;
- після того, як 07.02.2002 р. Наказом Мінюсту України № 7/5 було затверджено Тимчасове положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно (зареєстроване в Мінюсті України 18.02.2002 р. за №157/6445), БТІ призупинило реєстрацію прав власності на підставі біржових договорів, тому що такі договори не увійшли до Переліку правовстановчих документів. На підставі яких проводилася реєстрація прав власності на обєкти нерухомого майна;
- із набранням чинності новим Цивільним Кодексом України (01.01.2004 року), згідно ст. 657 цього Кодексу договори купівліпродажу нерухомого майна укладаються у письмовій формі і підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
Вище зазначена угода купівлі-продажу гаражу згідно нині діючого законодавства підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню.
Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору і відбулося повне або часткове виконання договору однією зі сторін, що підтверджується письмовим доказами, а друга сторона ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України за вимогою сторони, яка виконала угоду вправі визнати цю угоду дійсною і у цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, але всупереч цьому я своє право власності на нерухоме майно (гараж) не можу використати в повному обсязі, а відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, чи визначенні шляхів щодо його реалізації'.
Йому, як власнику потрібно розпорядитися своїм майном, але у нього немає такої можливості, тому що, ця угода вчинена була на біржі, в звязку з цим, виникла необхідність звернення з позовною заявою до суду для вирішення питання по суті, тим більш, що мої позовні вимоги не порушують законних прав та охонювальних законом інтересів інших осіб.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявився, просив розглянути справу без його участі, на позові наполягав у повному обсязі, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку.
Представник третьої особи Товарна біржа «Українська» у судове засідання не зявився. Заяву про слухання справи за його відсутністю не надав. Про причини неявки суд не повідомив.
Відповідач у судовому засіданні був відсутній. Про час і місце судового засідання повідомлений належним чином - у відповідності до вимог ст. 74,76 ЦПК України - шляхом оголошення в газеті, а також судовими повістками. Відповідач заяви про розгляд справи за його відсутністю не надав, причини неявки до суду не повідомив.
Відповідно до ст. 224 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Позивач та його представник проти заочного розгляду справи не заперечували.
Ухвалою суду прийнято рішення про розгляд справи у заочному порядку.
Враховуючи вищенаведене і прийняття суддею ухвали про заочний розгляд справи, справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів, наданих сторонами. В судовому засіданні досліджені всі докази, надані сторонами. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі доказів, наданих сторонами і досліджених під час судового засідання. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана, довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач не надав заперечень за позовом, тому обставини, на які посилається позивач за текстом позовної заяви суд вважає доведеними.
Дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ст. ст.10,11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР1963 року.
Відповідно до ст. 49 Закону України "Про власність", чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.
За змістом ст.ст.128,153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР(1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов'язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.
Згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.
У період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст.ст. 224, 227 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст.15 Закону України "Про товарну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.
За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч.1 ст.128 ЦК України (1963р.), а у відповідності зі ст.153 ЦК України (1963 р.) договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.
Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Частина 2 ст. 15 Закону про товарну біржу передбачає, що зареєстровані на біржі угоди не підлягають нотаріальному посвідченню. Проте є також статті 227 «Форма договору купівлі-продажу жилого будинку» та 242 «Застосування до договору міни правил купівлі-продажу» Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 р., відповідно до яких договори купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), однією зі сторін яких виступає громадянин (фізична особа), обов'язково мають посвідчуватися нотаріально. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору.
Отже, положення ст. 227 ЦК УРСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як ст. 15 Закону «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення ст. 15 по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.
Таким чином, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним.
Такої самої позиції дотримується і Пленум Верховного Суду України, яку він офіційно виклав у своїй постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 р. № 3. Так, у п. 4 цієї постанови зазначено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (в тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування житлового будинку (квартири) чи його (її) частини. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони,яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.
Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 р. за № 1952-IV право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.
Будь-яких доказів з приводу того, що у передбаченому законом порядку договір купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми визнавалася недійсною суду не було надано. А отже суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавався недійсною. Крім того, як убачається з договору купівлі-продажу гаражу № 10 по вулиці Менделєєва у дворі будинку № 3, площею 16,5 кв.м. у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області, укладеного між позивачем та відповідачкою, та який був зареєстрований на товарній біржі «Українська» 25 січня 1999 року, сторони уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж майна належного продавцю на праві власності.
Позивачем у справі усі умови за договором виконані. Згідно з п. 3 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана відповідачкою за 1930 грн., які отримані були Продавцем від Покупця до реєстрації договору. Також в договорі зазначено, що кошти передані повністю.
Відповідно до ст. 47 ч. 2 ЦК України /1963р./, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду визнати угоду дійсною. У такому випадку подальше нотаріальне посвідчення угоди не вимагається.
Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, суду не було надано, тому, суд вважає, що існують законні підстави для визнання спірного договору дійсним.
Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.
Як вбачається зі змісту спірного договору купівлі-продажу нерухомості, відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року, чинного на момент її укладання, вказаний договір був зареєстрований на товарній біржі та нотаріальному посвідченню не підлягав (ар.с.5).
Таким чином, судом встановлено, що, виконавши повністю договір, та являючись фактичним власником нерухомого майна - гаражу № 10 по вулиці Менделєєва у дворі будинку № 3, площею 16,5 кв.м. у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області, позивач фактично позбавлений можливості реалізувати своє право власності на вищевказаний об'єкт нерухомого майна у зв'язку з тим, що спірний договір не посвідчений нотаріально. На виконання вимог чинного законодавства дана обставина робить не можливим вчинення нотаріусом будь-якої нотаріальної дії, відповідно до чого позивач змушений звернутися до суду для захисту свого права власності.
Заперечень проти позову відповідачкою не надано, тому оскільки відповідачкою жодна з обставин, зазначених за текстом позовної заяви не оспорюється, їх наявність слід вважати доведеною.
Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 74, 208, 209, 212-215, 224-228, 292, 294 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Товарна біржа «Українська» про визнання угоди дійсною - задовольнити у повному обсязі.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн.
Заочне рішення може бути переглянуто Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач та третя особа може оскаржити рішення на загальних підставах шляхом подання до апеляційного суду Дніпропетровської області через Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку.
Суддя І.М. Юрченко