АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/1515/2016 Головуючий в суді 1 інстанції - Коваль О.А.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», яка подана представником ОСОБА_2, та ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості,

встановила:

В січні 2015 року позивач ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути заборгованість за кредитним договором, яка станом на 10.03.2015 року складає 23 709, 49 доларів США, з яких: 20 620, 11 доларів США - кредитна заборгованість, 3089, 38 доларів США - заборгованість по процентах, а також сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості - 7665 грн. 09 коп.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 25.06.2008 року у розмірі 23 709, 49 доларів США, що за курсом НБУ на день розгляду справи становить 504 775 грн. 04 коп., яка складається із кредитної заборгованості та заборгованості по процентам, та стягнуто пеню у розмірі 7665 грн. 09 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судові витрати у розмірі по 1827 грн. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначала, що при укладанні договору споживчого кредиту не було дотримано вимог чинного законодавства. Так, банк, надаючи кредит строком на 20 років, повинен був відобразити валютні ризики в договорі та сукупну вартість кредиту, чого зроблено не було і фактично, всі валютні ризики було покладено на позичальника та ціна договору змінилась, відсутність даного пункту або окремого додатку затрудняє можливість виконання даного договору на умовах, які були на час підписання договору і суперечить п.2 ст. 11, п.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Ніяких повідомлень у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та інші умови вказаних договорів відповідачі не отримували. Однак, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки цим обставинам.

Крім того, згідно з додатком № 1 та додатком №2 до кредитного договору про надання споживчого кредиту, в якому міститься графік платежів, який є невід'ємною частиною вказаного договору, платежі по погашенню основної суми та процентів за користування кредитом щомісяця відрізняються один від одного, тобто не є однаковими та рівновеликими. Оскільки в спірному договорі плата за обслуговування кредиту та за його дострокове погашення визначена за формулою зі змінними величинами, то такі умови суперечать як положенням ч.5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів, згідно з яким боржник повинен сплачувати щомісяця фіксовану суму, а відтак, положення кредитного договору мають бути визнані недійсними.

Не погоджуючись з рішенням, представник ПАТ «УкрСиббанк» - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду в частині визначення стягнення суми заборгованості у валюті договору із зазначенням еквіваленту в національній валюті України - гривні та зазначити суму стягнення у відповідності до заявлених вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що позивач у заяві про збільшення позовних вимог від 11.03.2015 року визначив суму позову у доларах США. Крім того, відповідно до кредитного договору та довідки-розрахунку заборгованості зазначена заборгованість виражена у доларах США.

Отже, позивач надав відповідні докази того, що кредитна заборгованість повинна бути виражена у доларах США. Однак, суд першої інстанції помилково в своєму рішенні вважає, що сума заборгованості з відповідачів повинна бути виражена у гривнях, оскільки відповідно до п. 1.1 кредитного договору визначено суму кредиту в іноземній валюті з зазначенням еквіваленту в гривні, а не навпаки, як зазначено в нормі права, застосованої судом.

Вважає, що до правовідносин за кредитним договором необхідно застосовувати положення ч. 3 ст. 533 ЦК України, відповідно до якої використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускаються у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

В судовому засіданні представник позивача ПАТ «УкрСиббанк» - ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу позивача та просив задовольнити, апеляційну скаргу відповідача - залишити без задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник Кир'ян Д.І. підтримали апеляційну скаргу відповідача та просили задовольнити, апеляційну скаргу позивача - відхилити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу відповідача необхідно відхилити з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, представник ПАТ «УкрСиббанк» позовні вимоги обґрунтовував тим, що 25.06.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк надав позичальнику ОСОБА_3 кредит в іноземній валюті в сумі 133000 доларів США, який, в свою чергу, зобов'язався повернути у повному обсязі не пізніше 25.06.2024 року згідно з графіком погашення кредиту, та сплачувати, протягом 30 календарних днів, проценти за користування ним у розмірі 14% річних.

Відповідач ОСОБА_3 скористалась кредитними ресурсами, але свої зобов'язання за кредитним договором не виконала. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором, між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 213609 від 25.06.2008 року, згідно з яким відповідальність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є солідарною, а тому у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, банк вимушений звернутися до обох відповідачів за солідарним стягненням виниклої заборгованості.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.06.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк надав ОСОБА_3 кредит в іноземній валюті в сумі 133 000 доларів США. Позичальник зобов'язалась повернути кредит у повному обсязі не пізніше 25.06.2024 року згідно з графіком погашення кредиту, та сплачувати проценти за користування ним у розмірі 14% річних.

22.12.2009 року та 12.02.2010 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №1 та додаткову угоду №2 до кредитного договору, якими сторони досягли згоди викласти графік погашення кредиту в нових редакціях.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 213609 від 25.06.2008 року. Відповідно до умов договору поруки ОСОБА_4 зобов'язався відповідати в повному обсязі за виконання ОСОБА_3 усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору. Згідно п. 1.4. договору поруки, відповідальність позичальника та поручителя за виконання зобов'язань є солідарною.

Між банком та поручителем 22.01.2009 року та 12.02.2010 року також було укладено додаткову угоду № 1 та додаткову угоду № 2 до договору поруки, якими ОСОБА_4 надав згоду забезпечувати порукою змінене основне зобов'язання за кредитним договором.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилався позивач як на підставу для задоволення позовних вимог, знайшли підтвердження в судовому засіданні, позовні вимоги є законними і обґрунтованими, доведеними належними доказами.

Так, всупереч умовам кредитного договору, ОСОБА_3 з лютого 2014 року не здійснює платежів для погашення суми заборгованості по нарахованим процентам за користування кредитними коштами, чим порушує взяті на себе зобов'язання.

Станом на 10.03.2015 року розмір заборгованості відповідачів по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом становить 23 709, 49 доларів США, з яких: 20 620, 11 доларів США - кредитна заборгованість; 3 089, 38 доларів США - заборгованість по процентам. А заборгованість по пені за несвоєчасне погашення заборгованості за період з 26.04.2014 року по 10.03.2015 року становить 7 665 грн. 09 коп.

Тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідачів солідарно на користь позивача зазначеної суми заборгованості - 23 709,49 доларів США, яка на день розгляду справи за курсом НБУ становить 504 775 грн. 04 коп. , та пеню - 7665 грн. 09 коп.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині наявності підстав для дострокового стягнення з відповідачів солідарно заборгованості за кредитним договором, вважає їх законними, обґрунтованими і такими, що відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 509, 525-527, 553-554, 610, 611, 1048, 1050 1054 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що при укладенні кредитного договору їй не було надано інформації щодо усіх валютних ризиків та орієнтовної сукупної вартості кредиту, а тому такий договір є недійсним, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину : правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він визнаний судом недійсним.

В матеріалах справи відсутні докази тих обставин, що договір про надання споживчого кредиту № 0 від 25.06.2008 року визнаний судом недійсним.

Крім того, представником ПАТ «УкрСиббанк» було надано до суду копію додатка до кредитного договору від 25 червня 2008 року «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» на семи аркушах, з визначенням розміру кожного щомісячного платежу (сума кредиту та проценти) на період до грудня 2024 року, за підписом позичальника ОСОБА_3 Відповідно до вказаного графіку розмір абсолютного значення подорожчання кредиту у доларах США становить 168 140,07 доларів США та дорівнює розміру процентів, які підлягають до сплати за користування кредитом за цей період.

Доводи апеляційної скарги відповідача про недійсність положень договору, якими плата за обслуговування кредиту та його дострокове погашення визначена за формулою зі змінними величинами, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки предметом даного спору є стягнення заборгованості за кредитом, процентами та пені, а не визнання кредитного договору чи окремих його положень недійсними.

Як вбачається зі змісту кредитного договору від 25 червня 2008 року та графіку погашення кредиту, позичальник зобов'язалась погашати кредит рівними частинами - по 693 долари США щомісяця, а також відповідно до п.1.3.1 договору - сплачувати проценти за ставкою 14% річних, які нараховуються щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/360» відповідно до вимог чинного законодавства. При цьому проценти нараховуються на суму кредитних коштів, що фактично надані банком позичальнику і які ще не повернуті останнім у власність банку відповідно до умов договору.

Таким чином доводи апелянта ОСОБА_3 про нарахування процентів за формулою зі змінними величинами - не відповідають умовам кредитного договору та є безпідставними.

Згідно з додатковою угодою № 2 від 12 лютого 2010 року до договору про надання споживчого кредиту від 25 червня 2008 року, сторони домовились про зміну графіка погашення кредиту з огляду на те, що фактично позичальником станом на день укладення додаткової угоди було погашено меншу суму кредиту, ніж передбачено графіком. Згідно з новим графіком погашення кредиту ОСОБА_3 звільнялась від щомісячного погашення кредиту у період з лютого 2010 року по липень 2010 року, а строк користування кредитом визначено до грудня 2024 року.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитом, відповідачем ОСОБА_3 30.06.2011 року було сплачено на погашення кредиту суму в розмірі 73020,89 доларів США. В подальшому позичальник також здійснювала платежі по кредиту в різних розмірах, здійснивши останній платіж 12.02.2014 року. Залишок суми неповернутого кредиту становить 20 620,11 доларів США.

Згідно з довідкою-розрахунком заборгованості за процентами, проценти нараховувались на суму фактичного залишку заборгованості по кредиту. Всього за період з часу укладення договору по 28.02.2015 року було нараховано процентів на суму 69 899,33 долари США, сплачено позичальником - 66 809,95 доларів США, з грудня 2014 року позичальник припинила вносити платежі по процентах, тому заборгованість становить 3089,38 доларів США.

Жодних доводів про те, що сума сплаченого кредиту чи відсотків відображена у розрахунках заборгованості невірно, відповідачем у апеляційній скарзі та в поясненнях у судовому засіданні не наведено. Будь-яких доказів тих обставин, що сума сплаченого кредиту та відсотків є більшою, ніж відображено у розрахунках, відповідачем не надано.

Посилання представника відповідача на ту обставину, що за згодою банку позичальником було продано предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та 30.06.2011 року внесено значну суму на погашення заборгованості, - висновків суду не спростовують та не можуть бути підставою для відмови у позові про стягнення решти кредитної заборгованості.

Так, відповідно до п.1.2.2 кредитного договору позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі у терміни та розмірах, встановлених графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 25.06.2024 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору.

Згідно з п.1.3.4 договору строк сплати процентів : з 01 по 25 число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані проценти.

Відповідно до п.п. 3.1.3., 3.4.3. кредитного договору, позичальник зобов'язаний достроково повернути всю суму кредиту та повністю сплатити плату за кредит, у разі порушення останнім термінів сплати будь-яких своїх зобов'язань за кредитним договором.

Пунктом 6.2 кредитного договору передбачено, що терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит - обов'язковими до повернення і сплати у повному обсязі банку з 41-го календарного дня, рахуючи з дати відправлення позичальнику повідомлення ( вимоги) банку про дострокове повернення кредиту та плати за кредит. У випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту внаслідок зміни позичальником адреси ( без попереднього про це письмового повідомлення банку) або з інших підстав - протягом 40 календарних днів, рахуючи з дати направлення позичальнику повідомлення ( вимоги) банку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, позивачем 12.11.2014 року на адресу відповідачів були направлені вимоги про усунення порушень умов кредитного договору та сплати простроченої заборгованості по процентах. Також попереджено, що у випадку неусунення порушень на 32-й календарний день з дня отримання цієї вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги - з 41 календарного дня з дня відправлення повідомлення ( вимоги), ПАТ «УкрСиббанк» вимагає дострокового повернення усієї суми заборгованості ( а.с. 50-58)

Повідомлення банку були отримані відповідачем ОСОБА_3 19.11.2014 року, проте зобов'язання щодо погашення заборгованості по сплаті процентів за користування кредитними коштами не виконані.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Згідно з п. 4.1. цього договору, за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/або комісій, позичальник сплачує позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

В апеляційній скарзі відповідача відсутні доводи щодо розміру та підстав стягнення пені, нарахованої банком за період з 26.04.2014 року по 10.03.2015 року за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, на суму 7 665 грн. 09 коп.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає законними і обґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність підстав для дострокового стягнення з відповідачів солідарно усієї суми заборгованості по кредиту, нарахованих процентів у вищевказаному розмірі та пені.

Таким чином, викладені в апеляційній скарзі відповідача ОСОБА_3 доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору.

Інших доводів апеляційна скарга відповідача не містить.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості по кредиту та процентах, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказана заборгованість має вказуватися з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на 01.10.2015 року НБУ встановив офіційний курс на долар США - 21, 29 грн. При цьому суд посилався на роз'яснення п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі».

Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у постанові від 16.09.2015 року у справі № 6-190цс-15 ( застосування якої є обов'язковим для судів в силу ст. 360-7 ЦПК України), не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Як вбачається з матеріалів справи, договір про надання споживчого кредиту в іноземній валюті (доларах США) був укладений між сторонами 25 червня 2008 року, тобто на час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

У заяві про збільшення позовних вимог від 12 березня 2015 року представник позивача, посилаючись на п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», просив стягнути заборгованість по кредиту та процентах у доларах США, на загальну суму 23 709,49 доларів США.

Відповідно до банківської ліцензії № 75, виданої АКІБ «УкрСиббанк» Національним банком України 24 грудня 2001 року, дозволу № 75-3 на право здійснення операцій, визначених п.1.4 ч. 2 та ч.4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», додатку до дозволу № 75-3 від 21 вересня 2009 року, ПАТ «УкрСиббанк» вправі здійснювати операції з валютними цінностями згідно з переліком.

За викладених обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визначення у резолютивній частині рішення суми заборгованості у гривнях, а тому рішення суду в частині визначення суми заборгованості по кредиту та процентах підлягає зміні, оскільки така заборгованість становить: по кредиту - 20 620,11 доларів США, по процентах - 3089,38 доларів США, а всього - 23 709 доларів США 49 центів.

В іншій частині рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі відповідача, та підстав для відмови у задоволенні позову - не вбачається, а тому в решті оскаржуване рішення необхідно залишити без змін.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, враховуючи , що колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ПАТ «УкрСиббанк», з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені банком у зв'язку зі сплатою судового збору при подачі апеляційної скарги - 4019 грн. 40 коп., тобто по 2009 грн. 70 коп. з кожного відповідача.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» - задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року - змінити в частині визначення суми заборгованості: визначити суму кредитної заборгованості та заборгованості по процентах, що підлягає стягненню солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту за № 0 від 25.06.2008 року, в розмірі 23 709 ( двадцять три тисячі сімсот дев'ять) доларів США 49 центів.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» витрати по справі судового збору за подання апеляційної скарги - по 2009 грн. 70 коп. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: