АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №641/7486/14-ц Головуючий суддя І інстанції Курганникова О. А.
Провадження № 22-ц/790/996/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, пов'язані із застосуванням Закону України "Про захист прав споживачів"
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Карімової Л.В., Бурлака І.В.,

за участю секретаря: Костюченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, Публічного Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», Публічного акціонерного товариства «Ренесанс Життя» про визнання договорів не укладеними, розірвання договору, стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 у липні 2014 року звернулась до суду із позовом до ФОП ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк», Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», Публічного акціонерного товариства «Ренесанс Життя», в якому після його уточнення остаточно просила суд про визнання договорів кредиту не укладеними, розірвання договору на виготовлення вікон, стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначила, що 05 вересня 2013 року вона підписала договір з ФОП ОСОБА_5 на виготовлення вікон, та два кредитні договори: кредитний договір зі страхуванням життя позичальника № 54, практичний (пенсійний) від 05 вересня 2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ Платинум Банк», ПрАТ «Ренесанс Життя», та Кредитний договір № 401512770 укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Альфа-банк». Тільки отримавши ці договори вона дізналася, що нею укладено не договір на оплату з розстрочкою на суму 13 679 гривень, а кредитний договір з ПАТ «Платинум Банк», та ще й кредитний договір з «Альфа-банком» на загальну суму 36 141,22 гривень, Загальний розмір щомісячних виплат за цими договорами становить більше 2000 гривень при щомісячній пенсії в розмірі 1123,67 гривень є невигідною умовою, неможливою для виконання позивачем.

Вказала, що відповідачі вели нечесну підприємницьку діяльність, ввели її в оману стосовно суттєвих умов цих договорів, внаслідок чого вона помилилася стосовно ціни договору, яка виявилася значно завищеною, на встановлення вікон та порядку розрахунку, вважаючи, що уклала його на умовах розстрочки, а не споживчого кредиту.

Коли вона усвідомила, що стала жертвою оману, то пережила дуже сильне емоційне потрясіння, обурення, страх, безпорадність, порадилась з рідними і вирішила розірвати вказані договори, про що й заявила письмово відповідачем наступного дня. Однак відповідачі не погодились на її пропозицію, внаслідок чого вона змушена повертати кредитні кошти, а відмовитися від вікон за таку ціну. Також вказала, що відповідач ФОП ОСОБА_5 свої обов?язки за договором на виготовлення вікон не виконав, що є передбаченою ч. 2 ст. 651 ЦК України підставою для його розірвання. Договори кредиту відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України є неукладеними, оскільки за умовами підписаних нею кредитних договорів грошові кошти отримала не позивач, а відповідач - ФОП ОСОБА_5

Також позивач просила суд стягнути на її користь спричинені їй збитки з ОСОБА_5 - 400 гривень, які вона сплатила в якості авансу, що підлягає повренню, з ПАТ «Альфа-Банк» - 6140 гривень безпідставно сплачених за кредит, з ПАТ «Платинум Банк» - 3920 гривень, безпідставно сплачених за кредит, що всього становить 10460 гривень, солідарно. Стягнути також на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 гривень: з ОСОБА_5 - 6000 гривень, з ПАТ «Альфа-Банк» - 3000 гривень, з ПАТ «Платинум банк» - 1000 гривень; відшкодувати понесені судові витрати.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на вищевказані підстави.

Відповідач ПАТ «Платинум Банк» представника в судове засідання не направив. Про розгляд справи повідомлені належним чином, причини не явки суду не повідомив.

Представник відповідача ПАТ «Альфа Банк» просив в задоволенні позову відмовити, оскільки пропозиція укласти договір та основні умови кредитування були підписані сторонами. Цієї ж дати позичальником було надано заяву про перерахування коштів. Кошти були перераховані. Єдине звернення від позивачки з проханням розірвати кредитний договір було отримано банком 24.09.2014 року, тобто зі спливом більш між трьох тижнів від дати укладення договору. Крім того вважають, що позивачка не довела, що існують підстави для визнання Договору неукладеним.

Представник відповідача ФОП ОСОБА_5 проти задоволення позову та наведених на його обґрунтування підстав заперечував і пояснив, що під час укладення договору позивачку ніхто в оману не вводив. Твердження позивачки щодо надання нечіткої та викладеної у незрозумілій спосіб інформації не стосується договору на виготовлення та установку ПВХ, оскільки він складений у звичному для обігу форматі та містить всю необхідну інформацію у чіткій формі. Щодо не поставлення позивачці ПВХ вікон пояснив, що вони виготовлені і зберігаються у відповідача, оскільки позивачка категорично відмовляється їх приймати та допускати робітників до монтажу вікон.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням районного суду, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення її позову повністю. Послалася на те, що суд порушив норми матеріального і процесуального права, неправильно оцінив наявні у справі докази, неповно та неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Суд безпідставно не взяв до уваги докази, які підтверджують наявність обману при укладені договору на виготовлення вікон з боку ФОП ОСОБА_5: показання позивача, яка була допитана в якості свідка, про те, що при укладенні договору вона домовилася із співробітником ФОП ОСОБА_5 про ціну договору 13679 грн., саме така сума була перерахована наступного дня ПАТ «Платінум Банк» на рахунок ФОП ОСОБА_5; при укладенні договору на виготовлення вікон вона отримала рекламний листок, в якому зазначено про ціну заводу виробника, розстрочку, а також номери телефонів та адресу, які бути також вказані у самому договорі. При обмані з боку відповідачів свідчить також те, що договір на виготовлення вікон готувала та власноруч заповнювала ОСОБА_7, яка приховала факт того, що є співробітником банку, а не співробітником фірми-виробника, як вважала позивач. Позивач також вирішила, що укладає договір підряду безпосередньо з фірмою виробником, а не договір про надання послуг з посередником, як виявилося пізніше, що порушує права споживача, оскільки укладений між сторонами договорі договір зменшує обсяг відповідальності ФОП ОСОБА_5 при його порушенні. Крім того, були порушені права споживача внаслідок того, що ціна договору була визначена неналежним чином, оскільки у рекламному листку зазначено, що ціна вікон - це ціна заводу-виробника, а ціна, яка була заявлена ОСОБА_3, була задекларована, як ціна із знижкою в 35 %, але з огляду на наявні ринкові ціни інших виробників на аналогічні вікна, які не були досліджені та проаналізовані під час розгляду справи, - ціна укладеного договору була найвищою. Сама наявність двох кредитних договорів на думку позивача свідчить про введення споживача в оману, оскільки жоден банк не надає кредит пенсіонеру з доходом, який менше кредитної виплати. Позивач вказала, що фізичного чи психологічного примусу з боку відповідачів при підписанні договорів не було, були маніпулятивні дії та свідоме введення в оману. Суд не взяв до уваги, що представник банку при укладенні договору діяв поза межами свого банку, про що позивачу не було повідомлено. Вказала, що жодних перешкод з боку позивача для виконання відповідачем свого обов'язку доставити та встановити виготовлені вікна не було, відповідач не довів, що на день виконання договору позивачка відмовлялася від прийняття вікон. Суд помилився у своїх висновках, що невиконання договору з боку ФОП ОСОБА_5 не було підставою заявленого ОСОБА_3 позову. Суд безпідставно послався на додаток № 3 до Постанови КМ України від 19 березня 1994 року № 172, що містить перелік товарів належної якості, що не підлягають обміну (поверненню) та Додаток № 1 до спірного договору, оскільки договір взагалі не був виконаний відповідачем.

Позивач ОСОБА_3 також зазначила, що банки при укладенні договорів кредиту діяли недобросовісно, не взяли до уваги, що позивач, яка є пенсіонеркою, перебуває у скрутному матеріальному стані і не взмозі сплачувати необхідні платежі, кредитні кошти перерахували не позивачу, а на рахунок відповідача ФОП ОСОБА_5, товару від нього позивач не отримала, що не можна вважати належним виконанням банками своїх грошових зобов'язань. Висновки суду про неможливість визнання договорів кредиту не укладеними є помилковими, оскільки вони за своїм змістом є договором позики, а відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими признаками, при цьому позивача відсутня правова можливість у інший спосіб захистити свої права. Позивач вважає, що підписані нею договори кредиту не є укладеними, оскільки вона не отримала грошові кошти та не отримала товару, що визнав відповідач ФОП ОСОБА_5, а також - вчасно на підставі ст. 214 ЦК України та ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» заявила банкам про відмову від договорів кредиту та від невигідного за своїми умовами договору на виготовлення вікон. У скарзі також зазначено, що суд не взяв до уваги правову позицію, яка викладена в рішенні № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, в якому зазначено про необхідність підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічними інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Що при винесенні рішень необхідно розглядати споживача кредитних послуг як слабкішу ланку економічних відносин.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися до суду, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги відповідно до ст. 303 ЦПК України, судова колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 05.09.2019 року ОСОБА_8 уклала з ФОП ОСОБА_5 договір № EU -1394 LD на виготовлення та поставку вікон з ПВХ- конструкцій.

Згідно заказу від 05.09.2013р. № EU -1394 LD позивач ОСОБА_3 при цьому погодила з ФОП ОСОБА_5 розміри вікон, колір, вартість та конфігурації ПВХ, про що свідчать власноруч поставлені підписи, що було підтверджено позивачкою під час пояснень та допиту у судовому засіданні.

06.09.2013 року ОСОБА_3 звернулась з заявою до ФОП ОСОБА_5 про дострокове розірвання договору.

Також 05.09.2013 року ОСОБА_3 уклала договір споживчого кредиту, договір зі страхуванням життя № 540/7723ES5PPI (Страховий практичний (пенсійний) з ПАТ «Платинум Банк» і ПрАТ «Ренесанс Життя» та кредитний договір № 401512770 з ПАТ «Альфа-Банк» на придбання товару та послуг зі страхування, за яким банки зобов'язувались перерахувати кошти на користь ФОП ОСОБА_5 за послуги з добровільного страхування, а позивач взяла на себе обов'язки сплачувати передбачені договором виплати відповідно до графіку платежів.

06.09. 2013 року позивач подала до ПАТ "Альфа Банк " заяву про розірвання договору про надання споживчого кредиту, керуючись ч.6 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Листом №79872.1б/б від 04.10.2013 року ПАТ «Альфа Банк» повідомив ОСОБА_3 про те, що банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, перерахувавши кредитні кошти в оплату товару. Також було роз'яснено, що одночасно з відкликанням згоди на укладення кредитного договору вона повинна повернути банку грошові кошти, отримані відповідно до кредитного договору та сплатити проценти за користування кредитними коштами за період від дати укладення кредитного договору до дати їх фактичного повернення, однак позивачка зобов'язання щодо повернення грошових коштів не виконала, а тому підстави для розірвання кредитного договору відсутні.

06.09.2013 р. ОСОБА_3 також звернулася із аналогічною заявою про розірвання договору про надання споживчого кредиту до ПАТ «Платинум Банк».

Листом ПАТ «Платинум Банк» повідомив ОСОБА_3 про те, що банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, перерахувавши кредитні кошти в оплату товару. Крім того, ПВХ конструкції, що виготовлені під розмір, що визначений покупцем, враховуючи зміст ч. І ст. 184 ЦК України є річчю, що визначена індивідуальною ознакою і є незмінною. Також було роз'яснено, що кредитний договір не підлягає розірванню, але допускається дострокове погашення заборгованості.

Згідно ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч. І ст.652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено заборону нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Згідно до правової позиції, яка викладена у п. п. 5, 6 постанови Пленуму Верховного суду України 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК України.

З урахуванням вказаного, оскільки позивач не оспорювала дійсність укладених нею договорів, а заявлені позовні вимоги в остаточної редакції не ґрунтуються на підставах порушення відповідачами закону при їх укладенні, то наведені з цього приводу у скарзі доводи є безпідставними, перебувають поза межами розглянутої справи, і тому відповідно до ст. 303 ЦПК України відхиляються апеляційним судом.

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. При цьому передбачені наступні права споживача в разі придбання ним продукції у кредит: протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Кредитодавець зобов'язаний повернути споживачеві кошти, сплачені ним згідно з договором про надання споживчого кредиту, але не пізніше, ніж протягом семи днів. У разі реалізації споживачем своїх прав, передбачених статтями 8 і 10 цього Закону, на розірвання договору, ці права діють і стосовно кредитодавця, що надав йому споживчий кредит для придбання продукції. Кредитодавець у такому випадку зобов'язаний повернути споживачеві суму вже здійснених ним виплат при розірванні договору купівлі-продажу (виконання роботи, надання послуги) або здійснити відповідне коригування кредитних зобов'язань споживача (п.9).

У статях 8 та 10 вказаного Закону України йдеться про права споживача у разі: виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків; порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг), зокрема споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця.

Згідно до п. 8 ст. 12 Закону України лише в разі укладення договору поза торговельними або офісними приміщеннями, що даного спору не стосується, коли при цьому продавець (виконавець) або третя особа надала споживачеві кредит на суму коштів за договором, такий кредит втрачає чинність у момент розірвання договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з недоведеності нечесної підприємницької практики. Суд дійшов висновку, що факт підписання позивачем умов договору № EU -1394 LD на виготовлення та поставку ПВХ- конструкцій, свідчить про вільне волевиявлення позивача, перед підписанням договору позивач могла ознайомитися з умовами та кожною сторінкою підписаного нею договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком. Жодного належного чи допустимого доказу на підтвердження факту введення в оману, чи застосування неї примусу ( фізичного чи психологічного) під час підписання договору та його подальшого виконання позивачем не надано і відсутність цих обставин позивач визнала. При цьому колегія суддів відхиляє доводи скарги стосовно впливу реклами про розстрочку на її волевиявлення укласти договір, оскільки умови самого договору на виготовлення вікон, а також укладення двох договорів про отримання кредитних коштів, які необхідні для сплати за договір на виготовлення вікон, у явній формі передбачають інший порядок розрахунків. Зміст цих договорів є зрозумілий для звичайного громадянина і вичерпно врегульовує всі істотні умови договору, цієї обставини позивач не заперечувала, належних і допустимих доказів на їх спростування до справи не надавала.

Посилання у скарзі про те, що вона заявила банкам про відмову від договорів кредиту, з посиланням на ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки свої позовні вимоги про розірвання договорів кредиту ОСОБА_3 у подальшому не підтримала, їх змінила на вимоги про визнання цих договорів неукладеними, вимоги про повернення сплачених на підставі договорів кредиту грошових коштів ґрунтуються на безпідставності їх отримання банком, тому такі доводи також перебувають поза межами розглянутої судом справи.

Згідно до п. 1 ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживчих властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків.. Збитки, завдані споживачем недобросовісною рекламою, підлягають відшкодуванню винною особою у повному обсязі.

Колегія суддів вважає недоведеними доводи скарги про те, що внаслідок недобросовісної реклами, ненадання необхідно, доступної, достовірної та своєчасної інформації про ціну на вікна, порядок розрахунків, а також поведінку представників банку, які діяли поза межами свого офісу, позивач уклала договір на невигідних для себе умовах. Умови договору про виготовлення вікон не передбачали розстрочку сплати їх вартості, а у позивачки, з урахуванням проведених замірів, вистачало часу, щоби обміркувати його умови і визначитися з приводу необхідності його укладення. При цьому позивач не довела, що при укладенні договорів вона не мала змоги прочитати договори, які нею були підписані, а відповідачі діяли з умислом ввести її в оману. Виходячи з загальних засад цивільного законодавства, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, передбаченої у ст. 6 ЦК України презумпції правомірності правочину, якщо не доведено інше, вважається, при укладенні договору сторони діють розумно і добросовісно. Позивач не довела, що надана під час розгляду справи в суді рекламна листівка, в якій зазначено про розстрочку, перешкоджала їй правильно сприйняти підписані нею умови договорів на виготовлення вікон та кредитних договорів, в яких прямо зазначено, що надані кошти призначені для оплату товару на умовах споживчого кредиту, згідно до доданого графіку його повернення (а.а. 20-27 т. 1, а.с. 137 т. 2).

Посилання в доводах скарги на невиконання ФОП ОСОБА_5 умов договору є безпідставним, оскільки позивач в односторонньому порядку достроково відмовилась від цього договору, про зміну своєї позиції, бажання дотримуватися умов договору і забезпечити монтаж вікон вона не заявляла.

Як вбачається із Акту приймання-передачі майна № 05/09 від 24 вересня 2013 року зазначені у вищевказаному договорі № 130 від 05 вересня 2013 року вікна у межах передбаченого у п. 3.2 договорі строку на їх виготовлення та передачі у власність були прийняті ФОП ОСОБА_5 в м. Харкові від виробника, ТОВ ТОВ «Альпарі Груп» (а.с. ч.с. 20 т. 1, а.с. 15 т. 2). Для виконання умов цього договору замовник, позивач ОСОБА_3, зобов?язалася надати виконавцю доступ до віконних прорізів та джерелу електроенергії, п. 3.8. (а.с. 20 т. 1).

Відповідно до ст. 613 ЦК України:

1. Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу.

2. Я кщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Натомість, як пояснила позивач, вона достроково заявила про розірвання договору, оскільки вважала за неможливе для себе отримувати вікна за таку високу ціну. Виходячи з цього, слід визнати, що позивач внаслідок незабезпечення передбачених договором умов для монтажу і встановлення вікон допустила прострочення, намагаючись вирішити цей спір у правоохоронних органах шляхом подання 05.11.2013 року заяви до Лозівського МВ ГУМВС України в Харківській області, як це вбачається із її скарги від 10.12.2013 р. до Головного Харківського обласного управління у справах захисту прав споживачів (а.с. 74 т. 1).

Оскільки ФОП ОСОБА_5 за такої позиції позивача об'єктивно не в змозі виконати покладені на нього договором обов'язки, тому відповідно до вказаної норми ч. 2 ст. 613 ЦК України виконання його зобов'язання є відстроченим на час прострочення кредитора - позивача ОСОБА_3

Під час апеляційного розгляду справи позивач, яка діяла в особі свого представника, з цих мотивів також відмовилася від отримання і установки передбачених договором вікон, які згідно до наявної в матеріалах справи документів були вчасно виготовлені і перебувають на зберіганні у відповідача ФОП ОСОБА_5 Тому колегія суддів погоджується з висновками районного суду про недоведеність вимог про розірвання цього договору.

Разом з тим районний суд помилково вказав про те, що в якості підстави позову позивач не посилалася на невиконання договору ФОП ОСОБА_5 і безпідставно послався на Постанови КМУ України від 19.03.1994 року № 172 «Про реалізацію окремих положень Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до додатку №3 «Перелік товарів належної якості, що не підлягають обміну (поверненню)» не підлягають поверненню: лінійний та листковий металопрокат, трубна продукція, пиломатеріали, , плитні матеріали (деревноволокнисті та деревностружкові плити, фанера) і скло, нарізані або розкроєні під розмір, визначений покупцем (замовником), яка на цей спір не поширюється внаслідок того, що він виник з інших правовідносин. Однак вказані помилки в цілому не вплинули на законність і обґрунтованість висновків районного суду.

Відмовляючи у позові про визнання договорів кредиту неукладеними районний суд правильно вказав на те, що такий спосіб захисту права на встановлений договором або законом, що відповідає положенням ст. 16 ЦК України.

Стаття 1054 ЦК України передбачає: за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору; особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Як вбачається із змісту ч. 1 ст. 1054 ЦК України договір кредиту, на відміну від договору позики, який згідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, - належить до консесуальних, а не реальних договорів. Внаслідок цього договір кредиту є укладений після досягнення сторонами угоди зі всіх істотних умов у передбаченій законом письмовій формі, навіть якщо передання грошових коштів ще не відбулося. Таким чином, згідно закону неможливо вирішити заявлені позивачем вимоги про визнання належним чином укладеного договору кредиту неукладеним, такі вимоги є неналежними і тому суд їх обґрунтовано відхилив.

Таким чином, оскільки в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, якими не можуть вважатися висловлені позивачем припущення, про те, що вказані договори були укладені внаслідок нечесної підприємницької діяльності, колегія суддів погоджується з висновками районного суду про недоведеність заявленого з цих підстав позову. При цьому колегія суддів відповідно до ст. 303 ЦПК України не розглядає доводи скарги щодо незаконності цих угод, оскільки вимог про визнання їх з цих підстав недійсними по цій справі не було заявлено, що не обмежує її право звернення до суду із відповідним позовом.

Оскільки позивач не довела наявність підстав для розірвання договору на виготовлення вікон та для визнання неукладеними договорів кредиту, то колегія суддів також погоджується з висновками районного суду про відсутність передбачених ст.ст. 23, 1167, 1212 ЦК України та ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, то з передбачених ст. 308 ЦПК України підстав апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін..

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 315, 319, 323-325, 327 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: