Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Запоріжжя 12 квітня 2016 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Зарютіна П.В.

за участю секретаря Чернишової І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 (далі відповідач-1) та ОСОБА_2 (далі відповідач-2) про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач за поданим до суду позовом вказує, що відповідно до укладеного 22.08.2005 року кредитного договору між АТ «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та відповідачем-1, останній отримав кредит зі сплатою за користування кредитом обумовлених відсотків.

Крім того, зобовязання за вказаним договором у розмірі 1000 гривень були забезпечені укладеним між позивачем та відповідачем-2 договором поруки.

Далі позивач зазначає, що у звязку з невиконанням умов вищезазначеного договору у відповідача-1 утворилась заборгованість в загальному розмірі 38777,90 гривень.

На підставі зазначеного позивач просить суд стягнути з відповідача-1 вказану суму заборгованості та судові витрати, а з відповідача-2 1000 гривень.

Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

В судовому засіданні представник позивача на позові наполіг за вищевказаними підставами, а відповідачі в судове засідання не явилися.

Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до укладеного 22.08.2005 року договору № ВТР4ЛЗ30370100 між ЗАТ «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є позивача, та відповідачем-1, останній отримав кредит у розмірі 2046,20 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строком на 12 місяців, по22.08.2006 року включно, в обмін на зобовязання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також сплати комісії, пені та штрафів, про які також зазначено в Умовах.За положенням ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Відповідно до договору поруки, укладеного 20.07.2015 року між позивачем та відповідачем-2, останній виступив перед банком поручителем відповідача-1, зобовязався неси відповідальність за укладеним кредитним договором за виконання названим позичальником своїх обовязків у розмірі 1000 гривень, за що відповідачі виступають перед позивачем як солідарні боржники (п. 4 договору).

Відповідач-1, підписуючи 22.08.2005 року заяву, надав свою згоду на те, що вказана заява разом із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), Тарифами, складають між ним та банком кредитно-заставний договір.

Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з «10» по «17» число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 194,91 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов.

Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 09.10.2015 року заборгованість за кредитним договором становить 38777,90 гривень, яка складається з: 1380,59 гривень заборгованість за кредитом, 9674,21 гривень заборгованість по процентам, 25400,34 гривень пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також (відповідно до п.5.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам)500 гривень штраф (фіксована частина), 1822,76 гривень штраф (процентна складова). в сумі 500 грн.

Статтею 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У звязку з викладеним необхідно перевірити наявність належних і допустимих доказів, які б безспірно підтверджували, що Умови про надання споживчого кредиту містили збільшений строк позовної давності у момент підписання заяви позичальника і в подальшому вони не змінювались.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Саме така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, №6-1926 від 04 листопада 2015 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК Україниє обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) не підписані відповідачем-1, заява позичальника про отримання кредиту також не містить відповідної домовленості про збільшення строку позовної давності, а тому твердження позивача про збільшення сторонами строку позовної давності до 5 років відповідно до п. 5.5 Умов є безпідставними.

Відповідач-1 подав до ухвалення рішення судом першої інстанції письмову заяву про застосування строку позовної давності (заява від 05.04.2016 року).

Отже, суд дійшов висновку щодо пропуску позивачем строку позовної давності із зверненням до суду за захистом свого порушеного права, клопотання про поновлення строку позовної давності та питання поважності причин пропуску банком строку позовної давності позивачем не заявлялось.

Твердження сторони позивача про те, що мало місце переривання сроку позовної давності, оскільки відповідачем частково погашалась заборгованість за кредитним договором, є неприйнятним.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

При цьому у дослідженні обставин, повязаних із вчиненням зобовязаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку, суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Із наданого банком розрахунку заборгованості за договором № ВТР4ЛЗ30370100 від 22.08.2005 року, укладеного із відповідачем -1, вбачається, що востаннє ОСОБА_1 сплачував за кредит ще у 2006 році.

Отже, суд не приймає до уваги вказані доводи сторони позивача.

Більш того, із вказаного достовірно вбачається, що позивачем був пропущений і загальний строк позовної давності (з 2006 року).

Для спростування вказаних висновків суду будь - яких інших належних та допустимих доказів, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, позивачем не наводилося.

Отже, заявлений позов взагалі не підлягає задоволенню щодо і відповідача-1, і щодо відповідача-2, оскільки останній не може нести тягар відповідальності за ОСОБА_1, вимоги до якого задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 256, 257, 526, 527, 530, 549, 1050, 1054 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя П.В. Зарютін