Справа № 466/4761/14 Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/783/1693/16 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні третьої особи ОСОБА_2, його представника, що одночасно представляє інтереси позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6. третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 7 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7, треті особи ОСОБА_8, ОСОБА_9 про продовження строку збереження житлового приміщення, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 7 грудня 2015 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7, треті особи ОСОБА_8, ОСОБА_9 про продовження строку збереження житлового приміщення задоволено. Продовжено строк збереження за ОСОБА_5 житлового приміщення на весь період перебування за межами України у зв'язку з умовами і характером роботи.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та постановити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги за первісним позовом, а в зустрічному позові відмовити повністю. Вважає рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що позивач за первісним позовом посилався на статтю 107 Житлового кодексу України, а позовні вимоги обґрунтовує виїздом відповідачки на інше постійне місце проживання за кордон, що в розумінні ст. 107 Житлового кодексу України є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням з моменту виїзду на інше місце проживання та не потребує визнання цього факту в судовому порядку. Однак, суд, всупереч викладеним позивачем обставинам обґрунтовує рішення твердженнями, які не відповідають тим, що наводяться позивачем в позовній заяві, зокрема, ст.ст. 71, 72 ЖК України. Крім цього, судом не надано належної оцінки, а також належним чином не наголошується на доказах, що містяться в матеріалах справи та досліджувалися судом в судовому засіданні, котрі підтверджують факт виїзду відповідачки на інше постійне місце проживання, а саме укладення за кордоном трудових договорів на невизначений строк, утворення там сім'ї.

В судове засідання позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_5 не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що вказані особи належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що їх інтереси в судовому засіданні захищали представники.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення третьої особи ОСОБА_2, його представника, що одночасно представляє інтереси позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6. третіх осіб ОСОБА_8, ОСОБА_9 в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 71, 72 ЖК України вказував про те, що учасники даної справи не надали суду доказів, а суд не здобув даних про те, що ОСОБА_5 має інше житло, приймала участь у приватизації та може бути визнана такою, що втратила право на житло у спірній квартирі. В той же час, на думку суду, є достатні підстави для задоволення зустрічного позову, оскільки ОСОБА_5 не проживає за місцем реєстрації понад шість місяців з причин, які суд вважає поважними. Такими із змісту рішення суду слід вважати перебування вказаної особи за кордоном в Іспанії та роботу там.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду зроблені без повного та всебічного з'ясування всіх обставин, що мають значення для справи, дійсним обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають.

Як встановлено судом першої інстанції, вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось, а також визнано і представником відповідача ОСОБА_5 та третіми особами в суді апеляційної інстанції, - відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовом з 2000 року перебуває за межами України у Королівстві Іспанія. За цей період (близько 16 років) всього чотири рази навідувалась в Україну за місцем своєї реєстрації де проживають її батьки та колишня сім'я (колишній чоловік та двоє синів), сторони та треті особи по справі. Шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 розірвано рішенням суду від 11.02.2005 року. У Королівстві Іспанія відповідач проживає із донькою віком 13 років від іншого чоловіка. Донька зареєстрованого місця проживання в Україні не має та за місцем реєстрації матері не зареєстрована та мати реєстрацію її у спірному житлі не здійснювала та не намагалась здійснювати. У Королівстві Іспанія донька навчається у школі.

Крім цього, із долучених представником вказаної особи трудових договорів на надання побутових послуг окремим громадянам (а.с. 55-92, 159-170) вбачається, що вказана гр. ОСОБА_5 має офіційну посвідку на проживання у Королівстві Іспанія НОМЕР_1, має номер соціального страхування НОМЕР_2 та у жодному із договорів не вказано її місцем проживання спірне житло, навпаки у відповідних графах договору зазначається адреса проживання у м.Мадриді Іспанія. Частина трудових договорів є безстроковими, частина укладені на певний строк.

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає встановленим, що відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовом вибула на постійне місце проживання до іншого населеного пункту, що знаходиться у іншій країні та перебуває там і по сьогоднішній день. Зважаючи на вказане вона втратила право на користування спірним житлом з дня вибуття.

Про вказане свідчить те, що вона; тривалий час (близько 16 років) проживає у м.Мадрид, Королівство Іспанія та лише навідується у спірне житло для відвідин своїх батьків та колишньої сім'ї (робила вказане лише чотири рази за весь згаданий період); уклала там (за місцем вибуття та проживання) ряд трудових договорів, частина яких безстрокові, частина ж укладена на тривалі строки (два роки); розірвавши шлюб у 2005 році, утворила там нову сім'ю, яка на даний час складається з неї та її малолітньої доньки 13 років, що за місцем їх проживання відвідує школу та ніколи не була зареєстрованою у спірному житлі разом із матір'ю та ніколи тут не проживала, хоч відвідувала як і мати своїх родичів за місцем їх проживання; не визнає своїм місцем проживання спірне житло, оскільки у всіх укладених нею трудових договорах особисто вказує свою адресу проживання у м.Мадрид Іспанія.

Зважаючи на вказані, встановлені обставини підлягала до застосування ст. 107 ЖК України, що регулює такі відносини та, на яку посилався позивач за первісним позовом як на правову підставу для його задоволення у своїй заяві про уточнення позовної заяви та позовних вимог, яка була подана ним та прийнята судом до початку розгляду справи по суті (а.с. 99-101) та, яку суд першої інстанції помилково не застосував.

Зважаючи на вказану норму закону, зміст п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» до задоволення підлягала вимога первісного позову про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та не підлягав до задоволення зустрічний позов.

Зустрічний позов про продовження строку збереження за ОСОБА_5 житлового приміщення у зв'язку із умовами і характером роботи з посиланням на ст. 71 ЖК України не підлягали до задоволення та застосування відповідно, оскільки могли б бути задоволеним та застосованою у випадку тимчасового виїзду позивача за зустрічним позовом за умовами і характером роботи, на якій працювала позивач в Україні. У даному ж випадку має місце виїзд на постійне місце проживання у іншу країну та віднайдення вже там постійної роботи, зокрема, на умовах безстрокових договорів.

Зважаючи на вказане, первісний позов підлягає до часткового задоволення у частині згаданої вимоги, у задоволенні ж зустрічного слід відмовити.

Враховуючи прийняття протилежного рішення судом першої інстанції таке слід скасувати з ухваленням нового. Відповідно до задоволених вимог слід розподілити судові витрати.

Що стосується вимоги первісного позову про зняття з реєстрації ОСОБА_5, то така до задоволення не підлягає оскільки така вимога заявлена до неналежних відповідачів, якими не можуть бути за такою фізичні особи, оскільки вирішення питання зняття з реєстрації фізичних осіб належить до компетенції відповідного органу, що до участі у справі не залучений та спір між позивачами та вказаним органом, у випадку виникненні такого при відмові у знятті з реєстрації відповідача за рішенням суду, може вирішуватись окремо.

Вказаним слід визнати апеляційну скаргу частково обґрунтованою та задовольнити частково як і первісний позов.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. 1-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 7 грудня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позову - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7, треті особи ОСОБА_8, ОСОБА_9 про продовження строку збереження житлового приміщення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь держави 243,6 грн. судового збору несплаченого при поданні первісного позову.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 535,92 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: В.Я. Бакус

Т.А. Гірник