АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7616/16 Справа № 175/463/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Ребров С. О. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Свистунова О.В.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою, мотивуючи тим, що на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року вона є власником 1/2 частини домоволодіння з господарчими спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1

Вказувала, що при цьому домоволодінні є земельна ділянка площею 2,2445 га, надана на підставі рішення виконкому Новоолександрівської сільської ради №94/351 від 09 вересня 1997 року для обслуговування господарських будівель і споруд.

Зазначала, що земельна ділянка оформлена на відповідача та на теперішній час між ними виник спір щодо користування нею.

Посилаючись на те, що вона як власник 1/2 частини будинку має право і на користування земельною ділянкою, у зв'язку з чим просить суд ухвалити рішення, яким визначити порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1, виділивши у користування їм з відповідачем по 1/2 частині земельної ділянки.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про задоволення її позову, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.ч.2,3 ст.158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року розділено між подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільне сумісне майно, набуте під час їх шлюбу, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1, що складається з будинку літ. «А» (1 - коридор площею 3,9 кв.м, 2 - кухня площею 11,3 кв.м, 3 - кімната площею 15,0 кв.м, 4 - кімната площею 10,7 кв.м, 5 - комора площею 3,4 кв.м, 6 - кімната площею 14,5 кв.м, 7 - кімната площею 10,6 кв.м, 8 - санвузол площею 4,6 кв.м), загальною площею 74,0 кв.м, житловою площею 50,8 кв.м, допоміжною площею 23,2 кв.м, а також господарських будівель та споруд: сараю літ. «Б» площею 20,4 кв.м, погрібу з шийкою літ. «Г» площею 11,8 кв.м, сараю н/з літ. «Д» площею 63,6 кв.м, гаражу н/з літ. «Е» площею 22,1 кв.м, колодязю літ. «К» площею 6 кв.м, замощення І площею 67 кв.м, воріт №1 площею 7,4 кв.м, огорожі №2 площею 29,5 кв.м, огорожі №3 площею 27 кв.м, огорожі №4 площею 30 кв.м, визнавши за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності за кожним на 1/2 частину вищезазначеного майна. Припинено право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину у праві спільної сумісної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.7-10).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2015 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року в частині припинення права власності ОСОБА_3 на 1/2 частину у праві спільної сумісної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 скасовано (а.с.11-13).

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „ОСОБА_5 проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до Державного акту на право приватної власності і землю серії НОМЕР_1, виданого 16 лютого 1998 року виконкомом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2445 га по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.62).

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 є власником спірної земельної ділянки, а позивачкою не доведено та належними доказами не обґрунтовані підстави щодо можливості визнання земельної ділянки об'єктом спільної сумісної власності подружжя та можливості визначення порядку користування нею.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно до ст.ст.319,321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При здійснені своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

За положеннями ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Спір між сторонами виник з приводу користування земельною ділянкою.

Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення, землі житлової та громадської забудови, землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі оздоровчого призначення, землі рекреаційного призначення, землі історико-культурного призначення, землі лісогосподарського призначення, землі водного фонду, землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

У відповідності до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

З матеріалів справи вбачається, що власником спірної земельної ділянки є відповідач ОСОБА_3

Частиною 1 ст.92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

з аналізу вказаних норм права можна дійти висновку, що для визначення порядку користування земельною ділянкою необхідно насамперед набути право на таке користування.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З вимогами про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка належить ОСОБА_3, позивач ОСОБА_2 не зверталася, а отже вимоги про визначення порядку користування земельною ділянкою шляхом виділення 1/2 частини у користування є передчасними.

Колегія суддів звертає увагу на той факт, що чинним законодавством передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Статтею 87 ЗК України визначено, що право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: а)при добровільному об'єднанні власниками належних їм земельних ділянок; б)при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; в)при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами; г)за рішенням суду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач ставить питання про виділення у користування 1/2 частини земельної ділянки, виходячи з розміру 2,2445 га, в той час коли з державного акту на право приватної власності на землю вбачається, що розмір спірної земельної ділянки становить 0,2445 га.

Також, ст.55 Конституції України встановлено, що кожна особа має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ст.ст.3,15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зважаючи на те, що спірна земельна ділянка належить відповідачу, права ОСОБА_2 не порушені.

Посилання ОСОБА_2 на ту обставину, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що вона є власником 1/2 частини домоволодіння і господарських споруд є хибними та відхиляються колегією суддів.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Свистунова О.В.