АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/29/16-ц 22-ц/774/1892/К/16
Справа № 182/29/16-ц Головуючий в 1 інстанції
Провадження 22-ц/774/1892/К/16 Кобеляцька-Шаховал І.О.
Категорія № 27 (ІУ ) Доповідач Бондар Я.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

при секретарі: Чубіній А.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами, без участі осіб, які належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (надалі - ПАТ КБ "ПриватБанк") звернулось із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNH4КР32100337 від 09 червня 2006 року за період з 20 липня 2013 року по 18 грудня 2015 р. у розмірі 45262,93 грн., який складається з : 7341,52 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 35289,84 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань , 500 грн. - штраф ( фіксована частина), 2131,57 грн. - штраф ( процентна складова).

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 09 червня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приват Банк), яке в подальшому змінило назву на ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений Кредитний договір, згідно умов якого вона отримала кредитні кошти у розмірі 6713,20 грн., з встановленою відсотковою ставкою у розмірі 25,08% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 09 грудня 2009 року.

Відповідач умови Договору належним чином не виконувала, у зв'язку із чим, утворилась заборгованість. Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23.10.2013 року з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 61567,94 грн., та солідарно стягнуто з Публічного акціонерного товариства Акцент-Банк, ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ Приват Банк 10 000 грн.

Посилаючись на невиконання судового рішення позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором за період з 20 липня 2013 року по 18 грудня 2015 р. у розмірі 45262,93 грн. та судові витрати.

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" відмовлено в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк" ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вважає, що судом не враховано, що після стягнення заборгованості правовідносини між сторонами не припинено, боржник борг не повернув, просив стягнути заборгованість за відсотками за період після ухвалення судового рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін, в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Судом встановлено, що 09.06.2006 року відповідач отримала згідно договору № DNН4КР32100337 від 09 червня 2006 року кредитні кошти у розмірі 6713,18 грн. зі сплатою 25,08 % на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом у строк до 09 грудня 2009 року.(а.с.7-12).

У зв'язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань станом на 18.12.2015 року відповідач має заборгованість в сумі 110315,11 грн., яка з урахуванням заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23.10.2013 року, яким з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ПАТ КБ „Приватбанк" вже було стягнуто заборгованість за даним кредитним договором від 09.06.2006 року заборгованість станом на 19 липня 2013 року у загальному розмірі 71567,94 грн.( а.с.3).

Згідно ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

За період з 20 липня 2013 р. по 18 грудня 2015 р. у відповідача ОСОБА_3 за кредитним договором утворилась нова заборгованість у розмірі 45262,93 грн., з яких 7341,52 грн- заборгованість по процентам, 35289,84 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором, 500 грн. - штраф ( фіксована частина), 2131,57 грн. - штраф ( процентна складова), яку ПАТ КБ „Приватбанк" просить суд стягнути на свою користь. ( а.с.30-32).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України банк надає грошові кошти позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити відсотки за його користування.

Згідно зі ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону.

За ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов'язань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки; відшкодування збитків (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував.

Вирішуючи спір та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач вдруге звернувся до суду із тим же позовом , між тими ж самими сторонами з приводу якого вже є судове рішення, що набрало законної сили.

Проте погодитися із висновками суду першої інстанції неможливо, враховуючи наступне.

За ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі ст.ст. 57-60 ЦПК України, доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України апеляційна інстанція скасовує рішення якщо судом неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права.

Колегія суддів звертає увагу на доводи апеляційної скарги стосовно не припинення боргових правовідносин між сторонами, у зв'язку із ухвалення судового рішення.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору Верховний Суд дійшов до висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15 за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України має враховуватися судом, при застосуванні у подібних правовідносинах.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 17 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6 - 116 цс 13, яка у відповідності до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися судом при застосуванні у подібних правовідносинах.

Таким чином із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України.

Позивач ПАТ КБ „Приватбанк" в заяві посилався на наявність у відповідача ОСОБА_3 заборгованості станом на 18 грудня 2015 року в сумі 110315,11 грн. яка складається з наступного: 4161, 86 грн- заборгованість за кредитом; 30336,34 грн.- заборгованість за процентами; 75816,91 грн- пеня;

Від цієї суми заборгованості позивачем віднята сума у розмірі 71567,94 грн, яка була задоволена рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2013 року, різниця становить 42631,36 грн.

Позивач просив суд стягнути розмір заборгованості за період з 20.07.2013 по 18.12.2015 та 500 грн. штрафу ( фіксована частина), 2131,57грн - штрафу ( процентна складова) на загальну суму 45262,93 грн.

Однак в правовій позиції Верховного суду України від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-2003цс15), яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися судами, зазначено слідуюче. Цивільно-правова відповідальність- це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків, як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Оскільки в заявленому позові розрахунком заборгованості( а.с.30-32) на відповідача покладено стягнення пені за прострочене зобовязання, з урахуванням викладених норм, штрафи стягненню не підлягають і в цій частині вимог слід відмовити. Крім того, з урахуванням стягнення штрафів за порушення виконання грошового зобов'язання рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська, дані вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Перевіривши правильність даного позивачем розрахунку (а.с. 3), колегія суддів погоджується з сумою заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором по несвоєчасно сплаченим відсоткам, однак не може погодитися із визначеним позивачем розміром пені.

Розглянувши наявні у справі матеріали та дослідивши доводи сторін, колегія суддів вважає неправомірним стягнення пені за несвоєчасне погашення відсотків та кредиту у розмірі 35289,84 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах загального строку позовної давності за основною вимогою.

Враховуючи викладене, розмір неустойки, який підлягає стягненню з відповідача за період з січня 2015 року по 18 грудня 2015 року, тобто за рік до звернення до суду із позовом, та в межах заявлених позовних вимог становить 6091,03 грн. ( виходячи з розрахунку заборгованості 7341,52 -% +4161,86 -тело=11503,38 грн. х 0,15 /100 х 353 = 6091,03 грн.

Розмір ставки пені за порушення зобов'язання передбачений п 5.1 Умов і правил у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу ( а.с.11-12)

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у зв'язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором №DNH4КР32100337 від 09 червня 2006 року у розмірі 13432,55 грн., який складається з : 7341,52 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 20 липня 2013 року по 18 грудня 2015 р. , пені - 6091,03 грн. за період з 01 січня 2015 року по 18 грудня 2015 року,

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Тому, відповідно до вимог ч.5 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 811,05 грн. за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій. 45262,93 / 2733,80 =13432,55/х, х=811,05 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, ч.1 ст.309, 313- 314, 316 ЦПК України, колегія судів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"- задовольнити.

Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №DNH4КР32100337 від 09 червня 2006 року у розмірі 13432,55 грн., яка складається із 7341,52 грн. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 20 липня 2013 року по 18 грудня 2015 р., 6091,03грн.- пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за період з 01 січня 2015 р. по 18 грудня 2015 р. та судові витрати 811,05 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Я.М. Бондар

Судді: А.П. Барильська

В.П. Зубакова