У Х В А Л А

іменем україни

24 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Гончара В. П., Остапчука Д. О.,

Дербенцевої Т. П., Ступак О. В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Ваш дім», Товариства з обмеженою відповідальністю «Екторнет Україна І», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про визнання недійсними правочинів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому з урахуванням уточнень просив визнати недійсним іпотечний договір від 16 серпня 2011 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»), та Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Ваш дім» (далі - ТОВ «ЖБК «Ваш дім»), в частині передання в іпотеку однокімнатної квартири АДРЕСА_1; визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 17 серпня 2011 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ЖБК «Ваш дім», в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та надання права на продаж вказаної квартири; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2011 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Екторнет Україна І».

Посилався на те, що оспорювані договори укладені із порушенням приписів ст. ст. 1, 19 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», ч. 1 ст. 369, ч. 2 ст. 382 ЦК України та порушують його права як співвласника допоміжних приміщень, у тому числі допоміжного приміщення площею 28,1 кв. м, яке оформлене як квартира АДРЕСА_1. Також оспорювані правочини не відповідають вимогам ч. 1 ст. 319 ЦК України, ст. 658 ЦК України та ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 червня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір від 16 серпня 2011 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ЖБК «Ваш дім», у частині передання в іпотеку однокімнатної квартири АДРЕСА_1

Визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 17 серпня 2011 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ЖБК «Ваш дім», у частині звернення стягнення на предмет іпотеки та надання права на продаж квартири АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2011 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Екторнет Україна І».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 15 жовтня 2015 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просить скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірне приміщення площею 28,1 кв. м, яке оформлене як АДРЕСА_1 є допоміжним. Це приміщення належить на праві власності всім мешканцям цього будинку, у тому числі і позивачу. Оскільки п. п. 2-16 та п. п. 30 п. 1.2 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 15 червня 2011 року № 215 «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна внесення змін до рішення» та свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 30 червня 2011 року, на підставі яких право власності на спірне приміщення було оформлено за ТОВ «ЖБК «Ваш дім», у судовому порядку визнані незаконними та скасовані, то у ТОВ «ЖБК «Ваш дім» були відсутні підстави розпоряджатися спірним майном.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано доказів того, що приміщення площею 28,1 кв. м, яке оформлене як АДРЕСА_1 є допоміжним приміщенням. Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позовних вимог про визнання недійсною угоди, стороною в якій позивач не є, а такий захист можливий в один із способів, передбачених главою 29 ЦК України.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1.

На підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 30 червня 2011 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 15 червня 2011 року № 215, ТОВ «ЖБК «Ваш Дім» було власником квартири АДРЕСА_1

16 серпня 2011 року на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 20 квітня 2007 року № 169-Д/Л ТОВ «ЖБК «Ваш дім» передало в іпотеку ПАТ «Сведбанк» належне на праві власності майно, в тому числі квартиру АДРЕСА_1

17 серпня 2011 року між ТОВ «ЖБК «Ваш дім» та ПАТ «Омега Банк» укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно з умовами якого у зв'язку з невиконанням іпотекодавцем ТОВ «ЖБК «Ваш дім» зобов'язань за кредитним договором від 20 квітня 2007 року № 169-Д/Л сторони вирішили звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом надання іпотекодержателю права на продаж від свого імені предмета іпотеки ТОВ «Екторнет Україна І» (або іншій особі покупцеві) на підставі договорів купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

17 серпня 2011 року між ПАТ «Омега Банк» та ТОВ «Екторнет Україна І» укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ПАТ «Омега Банк» передало у власність ТОВ «Екторнет Україна І» квартиру АДРЕСА_1

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що приміщення площею 28,1 кв. м, яке оформлене як квартира АДРЕСА_1, є допоміжним, тому в силу вимог ч. 1 ст. 369, ч. 2 ст. 382 ЦК України воно не могло бути предметом іпотеки та відчуження за договором купівлі-продажу.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30 березня 2012 року у справі № 2-6324/11, залишеним в цій частині без змін рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 20 червня 2013 року та рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2013 року, скасовано п. п. 2-16 та п. п. 30 п. 1.2 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 15 червня 2011 року № 215 «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна внесення змін до рішення» та свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 30 червня 2011 року, видане на ім'я ТОВ «ЖБК «Ваш дім».

Згідно з ч. 2 ст. 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду. Допоміжні приміщення відповідно до ч. 2 ст. 10 указаного Закону стають об'єктами права спільної власності співвласників будинку одночасно з приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру.

У Рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього (п. 1.1).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). При цьому неподільним майном є неподільна частина житлового комплексу, яка складається з частини допоміжних приміщень, конструктивних елементів будинку, технічного обладнання будинку, що забезпечують належне функціонування жилого будинку.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 16 квітня 2013 року № 83/04-13 функціональне призначення приміщення площею 28,1 кв. м, оформлене як квартира АДРЕСА_1, по проекту і фактично є таким, що визначається як службове приміщення, що може служити для організації служб експлуатації та утримання багатоквартирного будинку, що забезпечують належне функціонування цього будинку. За своїми параметрами (загальна площа, площа санвузла, площа загальної кімнати) це приміщення не могло бути запроектовано і фактично не може використовуватися як житлова квартира. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» приміщення кваліфікується як допоміжне приміщення багатоквартирного будинку і складає його загальне майно (а. с. 17-27, т. 1).

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд на порушення приписів ст. ст. 212, 303 ЦПК України виходив із того, що чинним законодавством передбачено інший порядок встановлення правового статусу житлового чи нежитлового майна та належної оцінки вказаному висновку не надав.

При цьому апеляційний суд не вказав, яким саме нормативно-правим актом передбачений такий порядок. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, вважаючи, що приміщення площею 28,1 кв. м, оформлене як квартира № 1 та вбудоване у багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, не входить до складу допоміжних приміщень, апеляційний суд послався на встановлення таких обставин судовими рішеннями у справі № 2-6324/11.

У той же час із рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 березня 2012 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 20 червня 2013 року у справі № 2-6324/11 вбачається, що спірне приміщення, визначене як квартира № 1, згідно з проектною документацією, є не житловим, а обслуговуючим приміщенням (диспетчерською), в якому передбачалось розміщення диспетчерського щитка (пристрій для оперативно-візуального контролю і автоматичної реєстрації про стан об'єкта) та пристрій АВР (пристрій для автоматичного включення резервного джерела живлення) при відключенні робочого джерела живлення.

З огляду на таке апеляційний суд, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, не перевірив, чи є спірне нерухоме майно допоміжним приміщенням, необхідним для експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Разом із тим як на одну із підстав відмови в задоволенні позову апеляційний суд послався на те, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позовних вимог про визнання недійсною угоди, стороною в якій позивач не є, а такий захист можливий в один із способів, передбачених главою 29 ЦК України.

У той же час на порушення приписів ст. ст. 212, 303 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Не надавши належної оцінки доказам наданим позивачем на підтвердження своїх вимог, не з'ясувавши всіх фактичних обставин справи, характеру спірних правовідносин та норми права, яка підлягає застосуванню, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

Порушення апеляційним судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 15 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. П. Гончар

Т. П. Дербенцева

Д. О. Остапчук

О. В. Ступак