ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/634/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2016 р. Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Соловйова І.М., за участю секретаря судового засідання Столяренко Н.П., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, адвоката відповідача ОСОБА_4, розглянувши в смт. Петриківка у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків,-

Обставини справи:

05.07.2016 до суду звернулася фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі Позивач) з позовом до ОСОБА_3 (далі Відповідач), яким з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 04.10.2016 просила стягнути з останньої матеріальну шкоду в сумі 17910 грн. завдану під час виконання трудових обовязків, інфляційні збитки за період з 15.09.2015 по 04.10.2016, що складають 1069,29 грн., відсотків за користування грошовими коштами за період з 15.09.2015 по 04.10.2016 568,21 грн., борги, які Відповідач на свій розсуд роздавала населенню 7342,30 грн.

Позов мотивовано тим, що 01.02.2015 між сторонами укладено трудовий договір, згідно якого Відповідач зобовязана виконувати роботу продавця відповідно до встановленого графіку, та нести матеріальну відповідальність за збереження грошових коштів та матеріальних цінностей. 16.08.2015 близько 16.30 годин Відповідач пішла з роботи, повідомивши колегу, що пішла збирати борги з мешканців селища, які заборгували гроші за придбаний раніше товар, та який роздавався нею на свій розсуд. Наступного дня Відповідач до роботи не приступила, та вимкнула мобільний телефон. Було зроблено інвентаризацію та виявлено недостачу за весь час роботи Відповідача на суму 17910,07 грн. 27.08.2015 Відповідач зявилася за місцем роботи для вирішення питання щодо заборгованості та звільнення. Сторони дійшли спільної згоди, та Відповідач власноруч написала розписку, в якій йдеться, що вона працювала продавцем та підтвердила недостачу грошових коштів в сумі 17910,07 грн., а також зобовязалась, повернути їх частинами до 15.09.2015. ОСОБА_5 знову почала уникати її та станом на 15.09.2015 гроші не повернула. 19.09.2015 була направлена письмова вимога (претензія) про повернення боргу. Однак на дату розгляду справи, грошові кошти не повернуто. У зв'язку з цим, з посиланням на ст.ст. 530, 610, 625, 626, 629 ЦК України Позивач також просила стягнути інфляційні збитки та відсотки за користування коштами.

В судовому засіданні Позивач та її представник, позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити.

Відповідач та її адвокат, проти позову заперечували, оскільки договору про повну або колективну відповідальність з Відповідачем не укладалося. Окрім цього трудовий договір, який мається у Відповідача відрізняться від того, який надав Позивач. Недостачі виникли з вини інших продавців. Розписка була написана під тиском, а тому не може бути взята до уваги. Борги, які роздавала Відповідач повернуті.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд розглядаючи справу в межах заявлених вимог,-

встановив:

ОСОБА_5 ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також враховується диспозиція ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Зокрема, за змістом ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як слідує зі ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

01.02.2015 між сторонами укладено трудовий договір, за умовами якого Відповідач, зобов'язувалась виконувати обов'язки продавця, а роботодавець зобов'язувався оплачувати працю Працівника в розмірі мінімальної заробітної плати згідно законодавства, час роботи - з 08.00 год до 13.00 год.; з 15.00 год до 22.00 год.; вихідні дні надаються згідно графіка та іншими умовами визначеними сторонами договору. Договір набрав чинності з моменту його підписання 01.02.2015.

Також, згідно п.2 зазначеного трудового договору після слів «роботу продавця» в дужках зазначено «повна матеріальна відповідальність».

Суд не приймає до уваги доводи адвоката Відповідача, що трудовий договір наданий Позивачем та Відповідачем різняться між собою почерком заповнених граф, так як за змістом договори однакові.

ОСОБА_5 ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Положеннями ст. 134 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків;

8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

15.05.2015, 14.06.2015, 27.07.2015 та 17.08.2015 Позивачем видано накази про проведення інвентаризації по магазину, у зв'язку з виникненням необхідності для проведення контрольної перевірки залишків, де згідно порівнювальної відомості результатів інвентаризації товарно-матеріальних цінностей встановлено факт неналежного виконання обов'язків продавцями магазину, зокрема і відносно Позивача.

Так згідно відомостей обліку результатів, виявлених інвентаризацією, комісією встановлено недостачу товару 15.05.2015 на суму 1212,28 грн.; 14.06.2015 - 2814,36 грн., а також окремо за Відповідачем в сумі 4042,80 грн. та 711,60 грн.; 27.07.2015 - 5942,45 грн., а також окремо за Відповідачем в сумі 2609,20 грн. та 711 грн.; 17.08.2015 7940,98 грн., а також окремо за Відповідачем в сумі 2774,15 грн. та 2743 грн. що складає загальну суму в розмірі 31501,82 грн.

18.09.2016 Позивач направила на адресу Відповідача лист-вимогу (претензія), яка отримана адресатом 08.10.2016, згідно якої, просила повернути грошові кошти в розмірі 17 910, грн. 07 коп., відповідно до розписки від 27.08.2015.

Статтями 135-1 та 135-2 КЗпП України визначено випадки коли укладається письмові договори про повну та колективну (бригадну) матеріальну відповідальність. При цьому даними статтями визначено, що у таких випадках має бути враховано відповідних типовий договір, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Затвердження типових договорів є формою державного регулювання договірних відносин у сфері господарювання, яке полягає у прийнятті відповідним органом нормативно-правового акта. При цьому сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

ОСОБА_5 до положень ст. 128 Господарського кодексу України Позивач є суб'єктом господарювання.

Як зазначили сторони, окремо від трудового договору, письмовий договір про повну чи колективну (бригадну) матеріальну відповідальність не укладався.

Таким чином, виходячи з аналізу вище вказаних норм не можуть бути взяті до уваги доводи Позивача про укладення з Відповідачем договору про повну матеріальну відповідальність зазначивши лише в п. 2 Трудового договору «повна матеріальна відповідальність».

Між тим, суд зазначає, що встановлені комісією факти недостачі грошових коштів, були пред'явлені Позивачу, де остання ознайомившись із записами власноручно написала розписку від 27.08.2015, в якій зазначила, що за час її роботи з 01.02.2015 за результатами переобліку була виявлена недостача та вона зобовязалася до 15.09.2015 відшкодувати недостачу у розмірі 17 910 грн.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які працювали разом з Відповідачем, та ОСОБА_9, який допомагав при інвентаризації, вказали, що за час роботи Відповідача почали виникати недостачі. Остання часто без відома власника магазину (Позивача) роздавала населенню товар в борг. Інвентаризації проходили за участі Відповідача, яка заперечень щодо суми не виказувала. На останню інвентаризацію Відповідач не прийшла, однак в наступному її ознайомили з розміром недостачі, який вона визнала та написала розписку. Розписка писалася добровільно, так само як і іншими продавцями. Свідки з боку відповідача ОСОБА_10 та ОСОБА_11 також зазначили, що Відповідач відпускала їм товар в борг.

Також в судовому засіданні Відповідач визнала, що видавала в борг товар населенню, які записували собі у блокнот, викопіювання з якого долучено до матеріалів справи.

Таким чином, Відповідачем визнано факт недостачі в сумі 17910 грн., а тому, за відсутності договору про повну чи колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, саме в цій частині і має нести матеріальну відповідальність остання.

Доказів, які б вказували, що дана розписка написана під тиском чи/або шляхом обману, матеріали справи не містять, Відповідачем в порушення ст. 10 та 60 ЦПК України не надано. Від клопотання про призначення психологічно-почеркознавчої експертизи Відповідач відмовилася.

Покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, що грошові кошти за товар, який був взятий у борг повернуті, суд оцінює критично, так як вказані свідчення самі по собі не є визначальними та не відповідають засобам доказування. Так само суд оцінює їх покази щодо тиску та обману при написанні розписки, оскільки як пояснили свідки це їм стало відомо зі слів самої ОСОБА_5. Інших доказів, які б підтверджували вказані факти суду не надано.

Щодо стягнення боргів, які як вказує Позивач роздала населенню Відповідач, суд зазначає таке.

Як вказано вище за результатами інвентаризації встановлено недостачу товару.

В обґрунтування позову, Позивачем надано довідка (розшифровка) боргу, згідно якої виявлені суми недостачі за інвентаризаціями розподілені пропорційно між працівниками, а саме зокрема за Відповідачем за 15.05.2015 606,14 грн.; за 14.06.2015 938,12 грн., окремо визначено за Відповідачем 4754,40 грн.; за 27.07.2015 1485,61 грн., окремо 3320,20 грн.; за 17.08.2015 1985,24 грн., окремо 5214,95 грн.

Тобто, з урахуванням ч.1 ст. 11 ЦПК України, Позивач самостійно визначив обсяг фактично завданої матеріальної шкоди, і як зазначено вище суд виходить з суми визнаної Відповідачем у розписці.

Надані Позивачем копії з особистих записів Відповідача самі по собі не можуть підтвердити наявність вказаних сум. Окрім цього, певні суми з цих записів відображені в актах інвентаризації. Також суд звертає увагу, що в цих записах маються дописування іншим почерком.

Щодо стягнення з Відповідача, інфляційних збитків та відсотків за користування грошовими коштами на підставі ст. 625 ЦК України, дані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами не є зобовязальними, тобто до них не може бути застосована вказана норма.

Також не можуть бути застосовані до спірних правовідносин спеціальні строки позовної давності, так як перебіг цих строків почався з дати написання Відповідачем розписки, а отже строки позовної давності не минули.

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 17910 грн., тобто суми яка визнана у розписці Відповідачем, як сума прямої завданої шкоди. В іншій частині позову слід відмовити за необґрунтованістю.

Інші доводи сторін висновків суду не спростовують.

Розподіл процесуальних витрат здійснити відповідно до ст. 88 ЦПК України, а саме стягнути на користь Позивача з Відповідача понесені витрати по сплаті судового збору за подання позову в розмірі 551,20 грн., як мінімальної ставки необхідної при поданні позову.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 214-215, 218 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІН НОМЕР_1) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_2) матеріальну шкоду в сумі 17910 (сімнадцять тисяч девятсот десять) грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІН НОМЕР_1) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_2) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 (пятсот п'ятдесят одну) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення буде виготовлено та підписано 05.12.2016.

Суддя ОСОБА_12