АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Болотова Є.В.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про зобов'язання вчинити дії,-

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», поданою представником ОСОБА_2

на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 13 січня 2016 року

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13 січня 2016 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу.

Справа №754/16459/15-ц
№ апеляційного провадження№22-ц/796/4362/2016
Головуючий у суді першої інстанції:Н.Г.Таран
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Не погоджуючись з ухвалою суду, ПАТ КБ «Приватбанк», через свого представника ОСОБА_2, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та передати справу до суду першої інстанції для вирішення питання про підсудність справи, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, недотримання правил підсудності. В обґрунтування зазначає, що ПАТ КБ «Приватбанк» є відповідачем за даним позовом та його місцезнаходженням є: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, що підтверджується Статутом, а тому дана справа повинна розглядатись відповідним судом за місцем знаходження банку. При вирішенні питання про те, чи підпадає договір банківського вкладу під дію Закону «Про захист прав споживачів», характер правового регулювання (вид договору) значення не має. Визначальним є надання послуг виключно для власних та інших потреб, не пов'язаних з отриманням прибутку. В той же час, така послуга, як банківський вклад, не підпадає під визначення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки обов'язковою умовою банківського вкладу є виплата вкладнику відсотків, тобто отримання прибутку. Таким чином, правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем, на думку ПАТ КБ «Приватбанк», не підпадають під дію ЗУ «Про захист прав споживачів» та повинні розглядатися судом відповідно до ст.109 ЦПК України.

Сторони, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. За таких обставин, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України, їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення питання щодо підсудності справи та розглянула справу у відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постановленої ухвали в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Так, для класифікації правовідносин як таких, на які поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», визначальними є їх суб'єктний склад та мета.

Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України від 12.05.1991 № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. При цьому під продукцією, згідно з п.19 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» розуміється будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

У відповідності до п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Згідно з п. 3 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Таким чином, визначальною ознакою для класифікації правовідносин, що виникають з договорів про надання послуг як таких, що підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» є їх суб'єктний склад (замовником послуг має бути фізична особа, а виконавцем- суб'єкт господарювання) та мета замовлення послуг (для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника).

Оплатність та/або реальність договору, на які вказує ПАТ КБ «Приватбанк» у своїй скарзі, не має вирішального значення для визначення того, чи поширюються на нього вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», чи ні. Аналогічно, не має значення, чи отримала внаслідок укладення такого договору фізична особа, що замовила послугу (споживач) прибуток. Головне - в якому статусі виступає замовник (як фізична особа чи як суб'єкт підприємницької діяльності або як найманий працівник) і для яких цілей він замовляє продукцію.

Підтвердженням цьому є положення листа Верховного Суду України від 01.02.2013 року «Судова практика з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009 - 2012 рр.)» (далі - Лист ВСУ від 01.02.2013 року), в якому, зокрема, зазначено, що при вирішенні питання про можливість застосування до спірних правовідносин положень Закону № 1023-ХІІ суду необхідно з'ясувати, для яких цілей використовується придбана продукція: особистих потреб фізичної особи чи її використання пов'язане із підприємницькою діяльністю фізичної особи-суб'єкта підприємницької діяльності.

Відповідно, якщо громадянин (покупець, замовник) у правовідносинах виступає як підприємець, або фактично використовував чи мав намір використовувати придбаний товар у підприємницькій діяльності, чи як найманий працівник, то на його відносини з продавцем Закон № 1023-ХІІ не поширюється.

На правовідносини, що виникають з договору банківського вкладу поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України від 12.07.2001 № 2664-ІП «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України від 12.07.2001 № 2664-ІП «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються такі послуги: 14) банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Згідно з положеннями ст. 47 Закону України від 07.12.2000 № 2121-ІН «Про банки та банківську діяльність» до банківських послуг належать: залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб:

У відповідності до положень ч. 1 ст. 1068 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Отже, приймаючи від інших осіб грошові кошти (вклади) на умовах договору банківського вкладу, банк, тим самим, надає своєму клієнту фінансову послугу. Відтак, виходячи з вищевикладеного, якщо така послуга надається фізичній особі для її особистих цілей, то на правовідносини, що виникають у зв'язку з наданням такої послуги поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

На це ж вказується і у Листі ВСУ 01.02.2013 року, де зазначено, що сам характер фінансово-кредитних відносин, стороною в якій є фізична особа, а також використані у Законах № 1023-ХІІ та № 2664-ІП терміни «споживчий кредит», «фінансова установа», «фінансова послуга» дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають із кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію Закону N 1023-ХІІ.

Отже, ВСУ прямо вказує, що на договори банківського вкладу, укладені між банками та фізичними особами, поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Твердження ПАТ КБ «Приватбанк» у апеляційній скарзі про зворотне, протирічить як сутності таких договорів, так і вищевказаним роз'ясненням ВСУ.

Положення постанови Пленуму ВСУ N 5 від 12.04.1996 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» не протирічать положенням листа ВСУ від 01.02.2013 року. Адже в постанові Пленуму ВСУ N 5 від 12.04.1996 дається лише приблизний і не вичерпний перелік договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян, про що свідчать слова «у тому числі...». Тобто, про договори банківського вкладу просто не згадується. Натомість в Листі ВСУ від 01.02.2013 року чітко вказано, що на такі договори, укладені з фізичними особами, також поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Спірні правовідносини виникли з договору банківського вкладу, укладеного між Банком та фізичною особою для задоволення особистих потреб останньої.

Спірні правовідносини у даному випадку виникли з договорів банківських вкладів №SAMDN348 від 12.07.2010 року та №SAMDN387 від 01.07.2011року, укладених між ПАТ КБ «Приватбанк», з однієї сторони, та ОСОБА_1, як фізичною особою, а не як фізичною особою - підприємцем, з іншої сторони. Дані вклади було розміщено ОСОБА_1 для особистих потреб, для цього було відкрито в ПАТ «КБ «Приватбанк» рахунок № 004206.

Таким чином, оскільки договори було укладено між ПАТ «КБ «Приватбанк» як суб'єктом господарювання, що надає фінансові послуги (а саме банківські послуги із залучення у вклади коштів), з однієї сторони, та фізичною особою ОСОБА_1, з іншої сторони, і надані Банком послуги не могли і не використовувались ОСОБА_1 у підприємницькій або незалежній професійній діяльності, то, виходячи з положень Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та враховуючи роз'яснення, надані Листом ВСУ від 01.02.2013 року, на правовідносини, що виникли у зв'язку з укладенням цих договорів, поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

У свою чергу, позови про захист прав споживачів можуть розглядатись за місцем проживання позивача.

У відповідності до роз'яснень п. 34 постанови Пленуму ВССУ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013 року, на які посилається заявник, позови до юридичних осіб пред'являються за їхнім місцезнаходженням, якщо інше не встановлено ЦПК України.

Водночас, у відповідності до положень ч. 5 ст. 110 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Тобто, положеннями ч. 5 ст. 110 ЦПК України встановлено виключення із загального правила, передбаченого ст. 109 ЦПК України. А тому, як було зазначено вище, на правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем, поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», як наслідок, ОСОБА_1 в даному випадку є споживачем, що звертається за захистом своїх прав і у відповідності до вимог ч.5 ст.110 ЦПК України на її вибір справа може розглядатись за її зареєстрованим місцем проживання.

Оскільки м. Євпаторія є постійним місцем проживання позивача (підтвердженням цього факту є відмітка у паспорті ОСОБА_1, копія якого наявна в матеріалах справи), знаходиться на території, яка нині є тимчасово окупованою територією, то ОСОБА_1 позбавлена можливості подати відповідний за зареєстрованим місцем свого проживання. Хоча, будучи громадянкою України та споживачем банківських послуг вона, відповідно до ст. ч. 5 ст. 110 ЦПК України, має на це право.

Положеннями ч. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що у зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя судами Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на тимчасово окупованих територіях, змінити територіальну підсудність судових справ, підсудних розташованим на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя судам, та забезпечити розгляд цивільних справ, підсудних місцевим загальним судам, розташованим на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, - місцевими загальними судами міста Києва, що визначаються Апеляційним судом міста Києва.

Так, перед зверненням із вказаним позовом до суду, ОСОБА_1 звернулася до Апеляційного суду м. Києва із клопотанням про визначення його підсудності. У свою чергу, апеляційний суд, керуючись положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та вимогами ч. 5 ст. 110 ЦПК України своєю ухвалою від 05 листопада.2015 року визначив Деснянський районний суд м. Києва як компетентний суд, що має розглядати даний спір.

Таким чином, відкриваючи провадження у вказаній справі, суд першої інстанції діяв згідно норм процесуального закону з дотриманням правил підсудності.

Твердження ПАТ КБ «Приватбанк» про порушення судом норм процесуального права в частині підсудності даної справи, оскільки місцезнаходження відповідача є місто Дніпропетровськ, є безпідставними та такими, що не свідчать про незаконність постановленої судом ухвали.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвала суду першої інстанції про відкриття провадження у справі постановлена з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, підстав для скасування ухвали з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.2 ст. 307, п.1 ч.1 ст.312, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», подану представником ОСОБА_2, відхилити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 13 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: