АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1268/16 Справа № 202/6186/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства Приватної фірми «Континент» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2015 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовую свої вимоги тим, що з листопада 2001 року працювала головним бухгалтером ПП ПФ «Континент». 5 травня 2015 року автомобіль, який привозив її на роботу і відвозив додому, за нею о 7 годині 50 хв. не приїхав, внаслідок чого вона самостійно поїхала на роботу, але на прохідній охорона її не пропустила, директор підприємства на її дзвінки не відповідав. В той же день вона звернулась із заявою до Територіальної державної інспекції праці Дніпропетровської області та в Бабушкінський райвідділ міліції з заявою, що її не допускають до робочого місця. 7 травня 2015 року вона звернулася до директора ОСОБА_3П з проханням звільнити її за згодою сторін, однак їй було відмовлено. Таким чином, її не допускали до робочого місця і не звільняли за згодою сторін. 23 червня 2015 року позивач знову звернулася до директора підприємства, ОСОБА_3, з проханням звільнити її за згодою сторін і видати трудову книжку. 13 липня 2015 року під час судового засідання в іншій справі відповідач надав наказ про її звільнення від 23 червня 2015 року, з яким вона ознайомилась лише 20 липня 2015 року.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ПП ПФ «Континент» середній заробіток за час вимушеного прогулу, витребувати трудову книжку та змінити формулювання причини звільнення, а також відшкодувати моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач працювала в ПП ПФ «Континент» на посаді головного бухгалтера з 27 листопада 2001 року. 05 травня по 23 червня 2015 року ОСОБА_2 була відсутня на робочому місці, у звязку з чим наказом № 07-к від 23 червня 2015 року була звільнена на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач неодноразово зверталась до директора підприємства з проханням видати їй трудову книжку та звільнити її за згодою сторін, однак ніяких заяв про звільнення не подавала. Будь-якої згоди (домовленості) між ПП ПФ «Континент» і ОСОБА_2 щодо звільнення позивача досягнуто не було. Позивач лише вимагала від відповідача звільнити її з певних підстав, про що не заперечувала в судовому засіданні, але в даному випадку бажання або вимоги однієї із сторін замало, домовленості щодо звільнення ОСОБА_2В за п.1 ст. 36 КЗпП досягнуто не було.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року з відповідними змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органа і працівника.

Також, слід зазначити, що існує судове рішення у справі № 202/4289/15-ц від 23 липня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ПП ПФ «Континент» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, яким встановлено, що позивач після закінчення лікарняного, з 5 травня 2015 року до роботи не повернулась, а приходила на підприємство декілька разів з метою вирішити питання про її звільнення з підстав, які влаштовують її. При цьому заяви про звільнення її з будь-яких підстав ОСОБА_2 не подавала. Вказаним судовим рішенням також встановлено, що позивачем не доведено факт перешкоджання їй в доступі до робочого місця або іншим чином відсторонення її від роботи.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

А тому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт перешкоджання їй в доступі до робочого місця, не доведено в чому саме полягало порушення її прав з боку відповідача щодо затримки видачі трудової книжки, оскільки ОСОБА_2 в день звільнення на роботі була відсутня.

Враховуючи вищенаведене, суд обґрунтовано дійшов висновку щодо відсутності будь-яких підстав для стягнення з ПП ПФ «Континент» на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та зміни формулювання причин звільнення.

Безпідставними є посилання позивача в своїй апеляційній скарзі на порушення процесуальних і матеріальних норм законодавства та невідповідність рішення суду фактичним обставинам справи.

Не можна прийняти до уваги посилання ОСОБА_2 на подання заяви до Територіальної державної інспекції праці Дніпропетровської області і в Бабушкінський РВ міліції м. Дніпропетровська зі скаргами на дії директора підприємства щодо обмеження доступу до робочого місця та відмови у звільненні за згодою сторін, оскільки заяву про звільнення, у відповідності до положень ст. 38 КЗпП України, позивачем жодного разу подано не було.

Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на норми ст. 47 КЗпП України, відповідно до якої власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку.

Однак, із матеріалів справи вбачається, що в день видання наказу про звільнення, тобто 23 червня 2015 року, ОСОБА_2В на робочому місці була відсутня.

Відповідно до п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 27 квітня 1993 року «Про трудові книжки працівників» при звільнені трудова книжка видається працівникові під розпис у журналі обліку.

Згідно із Наказом Міністерства праці № 58 від 29 липня 1993 року «Про затвердження інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» у разі відсутності працівника на роботі в день звільнення, власник в цей же день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки допускається лише за письмовою згодою працівника.

ПП ПФ «Континент» 23 червня 2015 року, 06 липня 2015 року, 24 липня 2015 року направляло на адресу ОСОБА_2 цінні листи з повідомленням з вимогою отримати трудову книжку, а також копію наказу про звільнення та розрахунковий лист.

Посилання позивача в апеляційній скарзі, що поштовим відділенням їй повідомлено не було про наявність таких листів, є безпідставними, оскільки відповідач не несе відповідальність за виконання поштовим відділенням своїх обовязків і це не є підставою вважати, що позивача не було повідомлено належним чином про наявність наказу від 23 червня 2015 року про її звільнення.

Окрім цього 03.08.2015 року за адресою позивача з метою вручення трудової книжки ОСОБА_4 виїхала створена комісія, проте двері ніхто не відчинив(а.с.86,87).

Так, як ОСОБА_2 відмовлялась отримувати трудову книжку під час попередніх судових засідань і отримала її лише у судовому засіданні від 18 серпня 2015 року, можна зробити висновок, що позивач навмисно відмовлялась отримувати трудову книжку.

Інші доводи апелянта не є підставою для скасування законного рішення суду.

Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що ОСОБА_5 було звільнено з підприємства з дотримання норм процесуального права, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, колегія суддів погоджується, що даний прогул не можна вважати вимушеним, оскільки факт перешкоджання позивачу доступу до робочого місця не доведений. Окрім того, ОСОБА_2 зазначено, що вона тільки періодично зявлялась на ПП «Континет» для досягнення згоди в причині звільнення, у звязку з чим відсутні підстави для зміни формулювання причин звільнення та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_6