Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/2576/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі головуючого судді Степаненка О.М.,

за участю секретаря Чубенко К.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 доводить, що він 28.10.2013 передав ОСОБА_4 55 000 грн. як позику, про що останнім була написана розписка без встановлення строку повернення позики.

В порядку ст. 1049 ЦК України 05.12.2013 ним на адресу відповідача була направлена письмова вимога про повернення коштів до 06.01.2014. До теперішнього часту ОСОБА_4 борг не повернув.

Просить стягнути із відповідача борг в сумі 55 000 грн., збитки від інфляції за період з 06.01.2014 по 14.03.2016 в сумі 42 740 грн. (ст. 625 ЦКУ), три відсотки річних в сумі 3 611,92 грн. за цей же період (ст. 625 ЦКУ).

Позивач також просив стягнути із відповідача пеню за несвоєчасне виконання зобовязань, однак в судовому засіданні заявив про залишення цих вимог без розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 вимоги про стягнення боргу, інфляційних збитків та трьох відсотків річних підтримав, просив їх задоволити.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги визнала частково, зазначила, що між позивачем і відповідачем відповідно до приписів ст. 1047 ЦК України письмовий договір не укладався, а розписка не містить істотних умов отримання відповідачем в борг грошей (дата отримання, строк поверхня тощо). Однак факт отримання грошей її довірителем ОСОБА_4 від ОСОБА_5 підтвердила. Крім того, надала власні розрахунки збитків від інфляції. Незважаючи на це просила застосувати правові висновки Верховного Суду України №6-1967цс15 від 11.11.2015 та №6-1103 від 08.06.2016 та відмовити у позовних вимогах.

Суд, заслухавши доводи позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання (правові висновки Верховного Суду у справах № 6-79цс14 від 02.07.2014, № 6-63цс13 від 18.09.2013).

Суд констатує, що розписка підтверджує той факт, що ОСОБА_4 28.10.2013 позичив у ОСОБА_1 гроші в сумі 55 000 грн. Поняття «позичив» (отримав) передбачає обовязок повернення позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Отже, письмова розписка від 28.10.2013 з огляду на її реальний характер є доказом не тільки факту передачі грошей ОСОБА_6 в борг, а і обовязок їх повернення ОСОБА_1

Встановлені фактичні обставини узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, на який посилається представник відповідача ОСОБА_3

Суд також звертає увагу, що на підтвердження отримання позики відповідачем ОСОБА_4 була видана ним розписка, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, а тому правовий висновок №6-1103цс16 від 08.06.2016, на який посилається представник відповідача ОСОБА_3, не може бути застосований в даних правовідносинах.

За змістом частин 1, 2 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Враховуючи, що розписка не містить строку повернення грошей, 05.12.2015 позивач ОСОБА_1 звернувся із письмовою вимогою до відповідача ОСОБА_4 про необхідність виконання письмових зобовязань, а тому обовязок позичальників повернути позику сплив через тридцять днів від дня предявлення позивачем вимоги, тобто 06.01.2016.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або в разі реального повернення йому коштів.

Як встановлено судом гроші, отримані в борг відповідачем ОСОБА_4 позивачу не повернуті, а тому 55 000 грн. підлягають стягненню на користь ОСОБА_1

Статтею 625 ЦК України (ч.2) передбачена відповідальність за порушення грошового зобов'язання, зокрема боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином із відповідача на користь позивача підлягають стягненню збитки від інфляції, а також три проценти річних.

За підрахунками суду інфляційні збитки за період з 06.01.2014 по 14.03.2016 при підсумковому індексі інфляції 1,798 складають 43913,46 грн.

При тій умові, що позивачем такі збитки розраховані в розмірі 42 740,69 грн. при підсумковому індексі інфляції 1,777, суд, дотримуючись принципу диспозитивності, вважає, що до стягнення підлягає сума визначена позивачем, тобто 42 740,69 грн.

При визначенні суми стягнення трьох процентів річних за вказаний вище період, суд погодився із розрахунками позивача, а тому із відповідача необхідно стягнути на користь позивача 3 611,92 грн.

Відповідно до ст.88 ЦПК України із відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, а саме, сплачений позивачем судовий збір пропорційно до задоволеним вимогам в сумі 1 013,53 грн., а також витрати, повязані зі сплатою судового збору під час подачі заяви про забезпечення позову в сумі 275,60 грн., а всього 1 289,13 грн.

На підставі п.5 ч.1 ст. 207 ЦПК України вимоги в частині стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 пені сумі 43883,99 грн. залишаються без розгляду.

Керуючись ст. ст. 526, 599, 625, 1046-1049 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 12, 60, 61, 79, 86, 88, 146, 169, 209, 212, 213, 215, 223, 294-296 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов задоволити частково.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 55000 грн., інфляційні збитки 42740,69 грн., три відсотки річних в сумі 3611,92 грн., судові витрати в сумі 1289,13 грн., а всього 102641,74 грн.

Вимоги в частині стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 пені сумі 43883,99 грн. залишити без розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: ОСОБА_7