АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар: Вівчарик Н.В.

за участю: відповідачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 листопада 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2015 року позивач ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилався на те, що 06 травня 2008 року між ним та відповідачем ОСОБА_1 був укладений строковий договір про іпотечний кредит № CVІ0G4, згідно умов якого відповідачу було видано у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості кредит в сумі 150 000 грн. на поліпшення якості квартири АДРЕСА_1, строком до 06 травня 2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,08% річних. Погашення заборгованості за кредитом здійснюється щомісяця шляхом надання банку грошових коштів (щомісячного платежу).

______________________________________________________________________________________________

№22-ц/794/137/16 Головуючий у І інстанції Кирилюк Л.К.

Категорія 27 Доповідач Литвинюк І.М.

2

В забезпечення зобов'язань за даним кредитним договором 06 травня 2008 року між банком та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір поруки № CVІ0G4, відповідно до пункту п. 3 якого у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Зазначав, що відповідач ОСОБА_1 не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, не сплачує отриманий кредит та відсотки за користування ним, у зв'язку з чим станом на 05 червня 2015 року заборгованість становить суму 1 070 215,83 грн., в тому числі: по кредиту - 148 719,22 грн., прострочених відсотках за користування кредитом - 340 896,63 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань - 580 599,98 грн..

Просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 на його користь несплачену заборгованість за кредитним договором № CVІ0G4 від 06 травня 2008 року в сумі 1 070 215,83 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 654 грн..

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № CVІ0G4 від 06 травня 2008 року в загальній сумі 637 504,20 грн., в тому числі: по кредиту - 148 719,22 грн., прострочених відсотках - 340 896,63 грн., пені - 147 888,35 грн..

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у стягненні пені в сумі 474 827,50 грн. та ухвалити нове рішення, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги.

Посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права. Стягнення пені нижче стягнутої суми за основним зобов'язанням не відповідає вимогам ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки це положення Кодексу не застосовується судом коли вимоги позивача про стягнення пені у меншому розмірі ніж заявлена до стягнення заборгованість з основного зобов'язання, тобто, у зв'язку з відсутністю між вимогами такої ознаки як «не співмірність».

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього та ОСОБА_1 солідарно основного боргу в сумі 48 455,22 грн. прострочених відсотків за несвоєчасне виконання зобов'язання у сумі 34 335,63 грн., пені в сумі 117 331,35 грн. та відповідно 844,44 грн. судового збору скасувати і в цій частині увалити рішення про відмову стосовно нього в позові. В решті рішення суду просить залишити без змін.

Зазначає, що позивачем невірно розраховано суму заборгованості, а також, у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання, в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється в

3

частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.п. 3,4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно умов укладеного між сторонами договору про іпотечний кредит, з чим погодилися відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, підписавши його та договір поруки, з них на користь позивача належить стягнути в погашення заборгованості солідарно 637 504,20 грн.. Також суд вважав за необхідне обмежити стягнення пені останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, оскільки її сума не відповідає вимогам ст.ст. 258, 549 ЦК України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Так, судом встановлено, що 06 травня 2008 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є позивач ПАТ КБ "ПриватБанк", та відповідачем ОСОБА_1 був укладений строковий договір про іпотечний кредит № CVІ0G4, згідно умов якого відповідачу було видано у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості кредит в сумі 150 000 грн. на поліпшення якості квартири АДРЕСА_1 строком до 06 травня 2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,08% річних. Погашення заборгованості за

4

кредитом здійснюється щомісяця шляхом надання банку грошових коштів (щомісячного платежу).

Позивач свої зобов'язання за цим договором виконав, надав відповідачу ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 150 000 грн..

Відповідно до пункту 8.9. Кредитного договору за його умовами може бути встановлений новий розмір відсоткової ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої зх. Обставин, передбачених цим пунктом.

За змістом зазначеного пункту Кредитного договору сторони погодили, що банк відповідно до вимог ст. 651 ЦК України протягом дії цього Договору може змінити розмір відсоткової ставки в сторону збільшення за наступних обставин: а) порушення позичальником кредитної дисципліни; б) погіршення фінансового стану позичальника, документально підтвердженого в результаті щорічного моніторингу, що проводиться банком відповідно до внутрішніх нормативних документів на підставі довідки про доходи, тощо, а також даних щодо виконання позичальником кредитної дисципліни; в) здійснення поточних коливань відсоткових ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ; підвищення ставки за кредитами кредиторів України у відповідній валюті (по статистиці НБУ); підвищення ставки більш ніж на три відсоткових пункту за бланковими кредитами «овернайт» НБУ з дати укладення цього договору чи останнього перегляду відсоткової ставки.

Разом з тим, сторони узгодили порядок такого підвищення, а саме, про збільшення та встановлення нового розміру процентної ставки банк повідомляє позичальника не пізніше ніж за 14 календарних днів до дати її збільшення із зазначенням її розміру та дати початку дії шляхом надсилання поштою відповідного рекомендованого листа; такий новий розмір процентної ставки за цим договором починає застосовуватись з дати, що буде вказана в повідомленні банку до позичальника, без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до цього договору.

В забезпечення зобов'язань за даним кредитним договором 06 травня 2008 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є позивач ПАТ КБ "ПриватБанк", та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір поруки № CVІ0G4, відповідно до пункту п. 3 якого у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Внаслідок порушення своїх зобов'язання за кредитним договором у відповідача ОСОБА_1 станом на 05 червня 2015 року є заборгованість за кредитним договором, яка становить суму 1 070 215,83 грн., в тому числі: по кредиту - 148 719,22 грн., прострочених відсотках за користування кредитом - 340 896,63 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань - 580 599,98 грн..

За вимогами ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки, тощо.

Відповідно ст. 629, ч. 1 ст. 610 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне

5

виконання).

За правилами ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

За змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідач ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов'язання, передбачені кредитним договором, не виконав вимогу банку про повернення кредиту та інших платежів: відсотків за користування кредитом, пені, тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з нього заборгованості.

Згідно ст.ст. 553, 554 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов»язку. У разі порушення боржником зобов»язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов»язання, а також у разі зміни зобов»язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов»язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов»язання виникає у разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються відсотки за користування чужими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, тощо.

Отже, у зобов»язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов»язань перед банком.

Питання правового застосування вказаних положень законодавства неодноразово були предметом розгляду Верховного Суду України.

Так, відповідно до правових позицій Верховного Суду України, висловлених в постанова від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11 та у

6

справі № 6-69цс11, збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов»язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобов»язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

При цьому, у зобов»язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов»язань перед банком і тягне припинення поруки (Постанова Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі № 6-97цс13).

Тобто під змінами основного зобов»язання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови та обставини, що тягнуть або можуть потягти за собою негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища.

Особливістю припинення поруки з підстав зміни зобов»язання без згоди поручителя є те, що поручитель у разі зміни зобов»язання без його згоди не лише не відповідає за повернення боржником збільшеної суми боргу, а й з моменту такого збільшення його обов»язок за договором поруки повністю припиняється - перестає існувати.

Іншим важливим моментом припинення поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, що потребує з»ясування, є форма вираження згоди поручителя на зміну зобов»язання, забезпеченого порукою.

Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов»язання, то, як зазначалося вище - істотними умовами договору поруки є обов»язкове посилання на основне зобов»язання, його зміст, розмір, визначення обсягу відповідальності поручителя, зміна зобов»язання забезпеченого порукою тягне за собою і зміни у договорі поруки та за своєю правовою природою фактично є і зміною умов договору поруки. Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За вимогами ст. 651 ЦК України сторони погодили, що при настанні будь-якої із обставин, передбачених цим пунктом договору, кредитор може збільшити розмір відсоткової ставки за договором у зазначеному вище порядку.

З огляду на викладене, договір вже змінено і за фактом односторонньої зміни відсоткової ставки банк повідомляє позичальника.

Отже, п.8.9 договору про іпотечний кредит сторони домовились, що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір відсоткової ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених цим підпунктом.

Разом з тим, сторони визначили і певний порядок, за яким кредитор може збільшити розмір відсоткової ставки.

7

Враховуючи, що сторони кредитного договору домовились про підстави та механізм збільшення відсоткової ставки, який полягає у направленні кредитором на адресу позичальника рекомендованого листа з повідомленням про встановлення нової процентної ставки, із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки, але банк в повному обсязі не дотримався умов договору, а саме не направив за адресою позичальника повідомлення про встановлення нової відсоткової ставки, а тому дії позивача щодо збільшення розміру відсоткової ставки є неправомірними.

В даному випадку має місце згода поручителя нести відповідальність за умовами кредитного договору, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені між Банком та Позичальником. Оцінюючи вказану згоду поручителя, колегія суддів виходить з того, що вказана згода надана на майбутні зміни зобов»язання, проте вона не може вважатися явно вираженою згодою на збільшення обсягу відповідальності, оскільки умови договору поруки також містять межі відповідальності поручителя.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с. 11-13), з 01 лютого 2009 року відсоткова ставки за користування кредитом була збільшена з 22,08% до 30%.

Отже, розмір процентної ставки було збільшено, однак боржник не був належним чином повідомлений про зміну умов кредитного договору, проценти за підвищеною процентною ставкою не сплачував, тобто пропозицію про зміну умов договору не прийняв.

З огляду на викладене, зобов»язання, забезпечене порукою, було змінено, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя, який не давав згоди на таку зміну забезпеченого порукою зобов»язання, оскільки п.п. 1.1.,1.5. Договору поруки не конкретизували, на які саме зміни кредитного договору погодився поручитель, а тому порука є такою, що припинилася.

Звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 року у справі № 6-134цс12).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині солідарного стягнення заборгованості з боржника та поручителя підлягає скасуванню з ухваленням рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК).

Зменшуючи розмір пені, яку потрібно стягнути з відповідачів, суд першої інстанції виходив з того, що нарахована позивачем пеня в розмірі 580 599,98

8

грн. за період з 06 травня 2008 року по 05 червня 2015 року включно згідно умов укладеного кредитного договору № CVІ0G4 від 06 травня 2008 року не відповідає вимогам ст.ст. 258 ч.2, 549 ЦК України, а тому зменшив її розмір, стягнувши її з відповідача за останній рік до звернення з позовом до суду, тобто за період з 27 липня 2014 року по 05 червня 2015 року згідно розрахунку в сумі 147 888,35 грн..

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна, є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

В матеріалах справи відсутня заява відповідачів про застосування строків позовної давності, яка подана до винесення місцевим судом рішення, згідно з вимогами частини третьої статті 267 ЦК України.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 24 червня 2015 року, у справі № 6-738 цс15).

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тож, вказана норма з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 03 вересня 2014 року, у справі № 6-100 цс14).

Відповідно до ч. 2 ст. 616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, якщо кредитор не вжив заходів щодо їх зменшення.

При цьому, питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків.

Як вбачається з матеріалів справи, останній платіж на виконання боржником зобов»язань за договором було внесено 08 вересня 2008 року, а до суду з позовом банк звернувся у липні 2015 року.

Таке затягування звернення до суду з позовом надало позивачу право заявляти вимогу про стягнення пені в розмірі 580 599,98 грн., в той час, коли заборгованість за тілом кредиту становить 148 719,22 грн., а заборгованість за відсотками за користування кредитом - 340 896,63 грн..

9

Конституційний Суд України, у пункті 3 Рішення № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013, аналізуючи правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами.

Оскільки матеріали справи не місять доказів того, що кредитор вживав заходів щодо зменшення розміру неустойки, зволікав зі зверненням до суду з позовом, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір пені до 480 599,98 грн., який не перевищує розміру збитків.

За змістом ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні до суду позивачем сплачено 3 654 грн. (а.с. 4), за подання до суду апеляційної скарги банк сплатив судовий збір в сумі 4 019,40 грн. (а.с.69). А тому з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок відшкодування судових витрат, відповідно до задоволеної частини позовних вимог, слід стягнути 6 288,05 грн., понесених на оплату судового збору.

Відповідачем ОСОБА_2 сплачено 4 019,40 грн. судового збору за подання до суду апеляційної скарги, і цю суму слід стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 листопада 2015 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

10

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» за кредитним договором № CVІ0G4 від 06 травня 2008 року заборгованість в загальній сумі 970 215 гривні 83 копійки, в тому числі: по кредиту - 148 719 гривень 22 копійки, прострочених відсотках - 340 896 гривень 63 копійки, пені - 480 599 гривень 98 копійок.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» понесені судові витрати в сумі 6 288 гривень 05 копійок.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в сумі понесені судові витрати в сумі 4019 гривень 40 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: