Справа № 462/117/15 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/1942/16 Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Ванівського О.М., Гриновця Б.М.

При секретарі: Жукровській Х.І.

З участю: ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3, представників відповідача - Палєй Ю.А., Канарьової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 січня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Приватного підприємства «ВВП Сервіс» про скасування наказів №22/09-2014 від 22.09.2014 року, №14/11-2014 від 14.11.2014 року, 01-8/12-2014 від 01.12.2014 року, №8-22/12-2014 року від 22.12.2014 року, поновлення на роботі ОСОБА_2 на посаді диспетчера з посадовим окладом, який був до видачі наказу №22/09-2014 року від 22.09.2014 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Стверджує, що відповідачем не обґрунтовано, які зміни в організації виробництва і праці стали підставами для видачі Наказу №22/09-2014 від 22.09.2014 року про зменшення розміру посадового окладу, а також видачу наказів: №14/11-2014 від 14.11.2014 року, про перенесення строку вступу в дію змін умов праці та №01-08/12-2014 від 01.12.2014 року про звільнення з роботи позивача. Зважаючи на це відповідачем грубо порушено вимоги ст. 97 КЗпП України. Також покликається на те, що він в період з 15.12.2014 року по 13.03.2015 року перебував на лікарняному, а тому його звільнення з роботи 22.12.2014 року є протиправним.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін на підтримання та заперечення скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 працював на посаді диспетчера диспетчерської служби ПП "ВВП Сервіс" з 01 листопада 2012 року з посадовим окладом в розмірі 3700 грн.

У відповідності до наказу від 01.09.2014 року по підприємству було вирішено перерозподілити виконання обов'язків диспетчерів. На виконання даного наказу 22.09.2014 року був виданий наказ про зменшення з 22.11.2014 року посадових окладів у зв'язку із зміною істотних умов праці диспетчерів.

13 листопада 2014 року ОСОБА_2 подав у підприємство заяву в якій повідомив про відмову працювати при зміні істотних умов праці.

Оскільки подібні заяви подали всі диспетчери, і з необхідністю налагодження роботи по підприємству був виданий наказ про зміну істотних умов праці та введення в дію наказу від 22.09.2014 року з 22 грудня 2014 року.

Наказом від 01.12.2014 року ОСОБА_2 було звільнено з роботи на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Наказом від 22.12.2014 року було внесено зміни в наказ від 01.12.2014 року щодо дати звільнення та вирішено звільнити ОСОБА_2 з роботи з 22.12.2014 року по п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Положеннями ст. 36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору з працівником.

Відповідно до пункту 6 частини 1 цієї норми визначено, що такою підставою може бути відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

До істотних умов праці трудове законодавство відносить систему та розмір оплати праці, про що зазначено у ч. 3 ст. 32 КЗпП. Крім цього, вказана норма передбачає обов'язок працедавця повідомити працівника про зміну істотних умов праці не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 32 КЗпП, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Згідно роз'яснень, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 16.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з метою раціоналізації робочих місць, впровадження нових форм та методів в організації праці 13.11.2014 року в ПП «ВВП Сервіс» запроваджено зміни в організації виробництва, перерозподілені функціональні обов'язки, а саме до посадових обов'язків виконавця робіт з телекомунікаційних систем та мереж додано обов'язок забезпечувати виконання диспетчеризації об'єкту за адресою: АДРЕСА_1. Аналогічний перерозподіл посадових обов'язків відбувся щодо посади монтажника систем вентиляції, кондиціювання повітря, пневмотранспорту й аспірації, монтажника зв'язку кабельника, головного інженера, інженера електрика, виконроба з телекомунікаційних систем та мереж.

Всупереч доводам апелянта, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у зв'язку із результатами господарської діяльності ПП «ВВП Сервіс» не могло зберегти колишні істотні умови праці працівників, зокрема диспетчерів диспетчерської служби і тому наказом №22/09-2014 від 22.09.2014 року було внесено зміни у штатний розпис в частині зменшення розміру посадових окладів диспетчерів.

Так як ОСОБА_2 був попереджений про наступні зміни істотних умов праці не пізніше ніж за два місяці і відмовився від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці, то підстава для звільнення його згідно п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України відповідає чинному законодавству.

У зв'язку з фактичною зміною за ініціативою підприємства дати звільнення ОСОБА_2 з роботи не з 01.12.2014 р., а з 22.12.2014 року, відповідач здійснив із позивачем повний розрахунок за час вимушеного прогулу.

Твердження апелянта про те, що після його звільнення, як і звільнення інших диспетчерів підприємства, істотні умови праці фактично не змінилися є безпідставними.

Безпідставними є покликання апелянта на те, що його звільнення відбулося під час перебування на листку непрацездатності оскільки після видачі наказу 01.12.2014 року про звільнення позивача з роботи, такий погодився з даним наказом і після звільнення з роботи зареєструвався в центрі зайнятості, де відповідно і отримував допомогу по безробіттю у встановленому законом порядку. Довідки про перебування позивача на лікарняному в період з 15.12.2014 року по 13 березня 2015 року були видані для пред'явлення в центр зайнятості.

Тобто як вбачається з вищенаведеного, позивач - апелянт на час видачі довідок про його непрацездатність (починаючи з 15.12.2014 року) на той час знаходився на обліку в центрі зайнятості після 14 днів як був звільнений з роботи у відповідача. І лише у зв'язку з виробничою необхідністю звільнення з роботи всіх диспетчерів (відмови їх у продовженні роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці) було перенесено дату звільнення позивача з 01.12.2014 року на 22.12.2014 року. За цей період часу позивачу нараховано і виплачено заробітну плату при тому, що на підприємстві він не працював.

А відтак колегія суддів вважає, що звільнення позивача з роботи відповідачем не порушено вимог трудового законодавства.

Судом вірно встановлені фактичні обставини справи, правильно застосований матеріальний закон та дотримана процедура розгляду передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

А тому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308 ч.1, 314 ч. 1 п. 1, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: