У х в а л а

іменем україни

29 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Маляренка А.В.,

Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Шевченківська районна у м. Києві державна адміністрація, про визнання права власності на майно та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа - Реєстраційна служба Головного управління юстиції в м. Києві, про визнання права власності на майно, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просив визнати за ним право власності на 54/100 частин прибудови до житлового будинку АДРЕСА_1, позначену на плані технічного паспорту літерами «а-2» та «а-3», що включає приміщення: 2-1 - тамбур, площею 3,0 кв. м; 2-2 - коридор, площею 3,0 кв. м; 2-3 - житлова кімната, площею 20,1 кв. м; 2-7 - кухня, площею 11,0 кв. м; 2-8 - санвузол, площею 2,3 кв. м; здійснити поділ прибудови в натурі відповідно до часток співвласників у спільному майні, виділивши кожному в натурі у вигляді окремих інвентаризаційних одиниць власності на об'єкти нерухомого майна.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що будівництво прибудови здійснював він особисто, його матір та вітчим за власний кошт та зі своїх матеріалів, воно проводилося на території домоволодіння, яке було закріплено за його матір'ю.

Будівництво здійснювалося для загального користування співвласників. Під час будівництва також брав участь і син відповідачки - ОСОБА_4

Ураховуючи те, що йому належить 54/100 частини домоволодіння, а також існування спору щодо користування прибудовою, ОСОБА_2 просив задовольнити його позовні вимоги.

Уточнивши свої позовні вимоги, позивач просив визнати спільною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлову прибудову до житлового будинку АДРЕСА_1, позначену на плані технічного паспорту літерами «а-2» та «а-3», що включає приміщення: 2-1 - тамбур, площею 3,0 кв. м; 2-2 - коридор, площею 3,0 кв. м; 2-3 - житлова кімната, площею 20,1 кв. м; 2-7 - кухня, площею 11,0 кв. м; 2-8 - санвузол, площею 2,3 кв. м; визнати за ним право власності на 54/100 частин спірної житлової прибудови до житлового будинку АДРЕСА_1; виділити йому в натурі 54/100 частини спірної житлової прибудови до житлового будинку АДРЕСА_1 у вигляді житлової кімнати, площею 20,1 кв. м, позначеної в технічному паспорті як приміщення «2-3».

ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа - Реєстраційна служба Головного управління юстиції в м. Києві, про визнання за нею право власності на житлову прибудову до житлового будинку АДРЕСА_1, позначену на плані технічного паспорту літерами «а-2» та «а-3», що включає приміщення: 2-1 - тамбур, площею 3,0 кв. м; 2-2 - коридор, площею 3,0 кв. м; 2-3 - житлова кімната, площею 20,1 кв. м; 2-7 - кухня, площею 11,0 кв. м; 2-8 - санвузол, площею 2,3 кв. м, посилаючись на те, що вона отримала в дар від свого сина ОСОБА_4 46/100 частин житлового будинку з будівлями і спорудами, що знаходиться за вказаною адресою. Спірна прибудова була збудована її сином за його власні кошти згідно з вимогами чинного на час будівництва законодавства, всі прибудови і переобладнання були введені в експлуатацію. До укладення договору дарування прибудова перебувала у володінні і користуванні ОСОБА_4, оскільки була побудована для збільшення його житлової площі і організації окремого ізольованого виходу з будинку, а не для загального користування співвласників. ОСОБА_2 ніякої участі в будівництві не брав, свої кошти чи матеріали в будівництво не вкладав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року, в задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на житлову прибудову до житлового будинку АДРЕСА_1, позначену на плані технічного паспорту літерами «а-2» та «а-3», що включає приміщення: 2-1 - тамбур, площею 3,0 кв. м; 2-2 - коридор, площею 3,0 кв. м; 2-3 - житлова кімната, площею 20,1 кв. м; 2-7 - кухня, площею 11,0 кв. м; 2-8 - санвузол, площею 2,3 кв. м.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що поділ спірного будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою було здійснено в 1989 році на підставі судового рішення. Частина житлового будинку, яка була виділена матері позивача, у складі приміщень: 1-1 кухня площею 8,5 кв. м з погребом, 1-2 ванна площею 2,0 кв. м., 1-3 житлова кімната 8,8 кв. м., 1-4 житлова кімната площею 16,6 кв. м., визначена судом як 54/100 частини житлового будинку і перебуває у володінні та користуванні позивача ОСОБА_2 Належних та допустимих доказів на підтвердження участі власними силами, за власні кошти і з власних матеріалів у будівництві прибудови до квартири № 2, позивачем у передбаченому ст. ст. 10,60 ЦПК України порядку не надано.

Квартира № 2 в цьому будинку, якою на даний час володіє і користується ОСОБА_3, була збільшена за рахунок спірних прибудов, на даний час квартира № 2 складається з наступних приміщень: 2-1 тамбур площею 3,0 кв. м; 2-2 коридор, площею 3,0 кв. м; 2-3 - житлова кімната площею 20,1 кв. м; 2-4 коридор площею 7,6 кв. м; 2-5 - житлова кімната площею 17,3 кв. м; 2-6 житлова кімната площею 13,5 кв. м; 2-7 - кухня площею 11,0 кв. м; 2-8 санвузол площею 2,3 кв. м. Будівництво прибудови здійснено ОСОБА_4., перепланування і переобладнання було прийнято в експлуатацію у визначеному законодавством порядку.

Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів від 10 лютого 1981 року № 219 будинок АДРЕСА_1 житловою площею 50,3 кв. м було прийнятий в експлуатацію. Цим же рішенням погоджено видати свідоцтво на право особистої власності на 1/2 частини цього будинку ОСОБА_5 та на 1/2 частини ОСОБА_6

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 травня 1986 року, виданого Першою київською державною нотаріальною конторою, після смерті ОСОБА_6 спадщину в рівних частинах прийняли: його дружина ОСОБА_7 та син - ОСОБА_4

Спадкове майно складалося з половини вказаного будинку, яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого Виконкомом Шевченківської Райради народних депутатів м. Києва від 15 травня 1981 року, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 28 травня 1981 року.

02 червня 1986 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на 1/4 частину цього будинку у Київському міському бюро технічної інвентаризації.

За рішенням виконкому Шевченківської райради від 19 червня 1987 року № 281 ОСОБА_4, як співвласник спірного будинку, отримав дозвіл на окрему будинкову книгу.

23 червня 1987 року на підставі рішенням виконкому Шевченківської райради від 19 червня 1987 року № 281 ОСОБА_8 була видана окрема будинкова книга.

Запис у будинковій книзі свідчить про те, що з 10 липня 1986 року ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Шевченківського районного народного суду м. Києва від 24 жовтня 1987 року ухваленим у цивільній справі № 2-1670/87 позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, вселено ОСОБА_4 у вказаний будинок, виділено йому в конкретне користування житлову кімнату площею 7,6 кв. м, а житлову кімнату площею 17,3 кв.м залишено в користуванні ОСОБА_7 Підсобні приміщення залишено в спільному користуванні сторін. Зобов'язано ОСОБА_4 провести відповідні роботи. Вирішено питання про грошову компенсацію, а також витрати на юридичну допомогу. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.

Рішенням виконкому Шевченківської райради народних депутатів м. Києва від 09 листопада 1987 року № 510 ОСОБА_4 надано дозвіл на прибудову кухні, душової, коридору і збільшення житлової кімнати 7,6 кв. м до площі 19,9 кв. м.

Рішенням виконкому Шевченківської райради народних депутатів м. Києва від 09 січня 1989 року № 19 за заявою ОСОБА_4 узаконено збільшення площі житлової кімнати на 7,8 кв. м порівняно з тим, як передбачалось.

Рішенням Шевченківського районного народного суду м. Києва від 11 грудня 1989 року у справі № 2-260/89 позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено, визнано за нею право власності на 1/4 частини будинку АДРЕСА_1, виділено їй приміщення: 2-1 площею 8,3 кв. м з погребом, 2-2 площею 1,8 кв. м, 2-3 площею 17,3 кв. м, а також 1/4 частини гаража-сарая літ. «Б»; визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частини будинку АДРЕСА_1, виділено йому кімнату 3-3 житловою площею 7,6 кв. м, а також 1/4 частини гаража-сарая літ. «Б». За ОСОБА_5 визнано право власності на 1/2 частини будинку № 14 по АДРЕСА_1 в м. Києві, виділено їй приміщення: 1-1 площею 8,5 кв. м з погребом, 1-2 плой 2,0 кв. м, 1-3 площею 8,8 кв. м, 1-4 площею 16,6 кв. м, а також 1/2 частини гаража-сарая літ. «Б». Також було визначено порядок конкретного користування земельною ділянкою.

Рішенням Шевченківського районного народного суду м. Києва від 11 грудня 1989 року у справі № 2-260/89 встановлено, що ОСОБА_4 своїми силами добудував собі житлове і підсобне приміщення і не буде користуватись кухнею, душовою, погребом.

Додатковим рішенням Шевченківського районного народного суду м. Києва від 27 гру 1989 року за ОСОБА_5 визнано право власності на погреб під сараєм «Б», металевий гараж літ. «Д» і гараж літ. «Е».

Додатковим рішенням Шевченківського районного народного суду м. Києва від 12 лютого 1992 року визначені ідеальні долі співвласників будинку по АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_5 27/50 частин; ОСОБА_7 39/100 частин; ОСОБА_4 7/100 частин.

Право власності ОСОБА_4 на 7/100 частин зазначеного житлового будинку зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентари 24 грудня 1992 року за № НОМЕР_1 на підставі рішення Шевченківського районного народного с м. Києва від 11 грудня 1989 року та додаткового рішення Шевченківського районі народного суду м. Києва від 12 лютого 1992 року.

07 березня 1997 року ОСОБА_4 придбав 39/100 частин цього будинку за договором купівлі-продажу.

Право власності на 39/100 частин вказаного будинку зареєстровано за ОСОБА_4 в БТІ м. Києва 08 квітня 1997 року за № НОМЕР_1.

01 квітня 2004 року міжвідомчою комісією Шевченківської районної у м. Києві держаї адміністрації було проведено огляд будинкуНОМЕР_2 з питань прийняття в експлуатацію прибудови «а-3» площею 3,7 кв. м, гаража літ. «Ж» площею 15,5 кв. м, прибудови «а», збільшеної на 3,3 кв. м, коридору площею 7,6 кв. м переобладнаного в житлові кімнати, житлової кімнати площею 13,5 кв. м переобладнаної з кухні, ванни, душової, належать ОСОБА_4 За результатами роботи комісії було складено і підписано акт № 90 прийняття в експлуатацію завершеного будівництва об'єкту у приватному домоволодінні і по АДРЕСА_1 від 01 квітня 2004 року.

Розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації 16 липня 2004 року № 1267 затверджено акт міжвідомчої комісії від 01 квітня 2004 року № 90 про прийняття до експлуатації приміщень, а саме: прибудови «а-3» площею 3,7 кв. м, гаража «Ж» площею 15,5 кв. м, прибудови «а», збільшеної на 3,3 кв. м, коридору площею 7,6 кв. м переобладнаного в житлові кімнати, житлової кімнати площею 13,5 кв. м переобладнаної з кухні, ванни, душової. Цим розпорядженням ОСОБА_4 надано дозвіл зареєструвати в КП «Київі міське бюро технічної інвентаризації» прибудови, перебудови та гараж.

01 червня 2006 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 46/100 частин спірного будинку з будівлями і спорудами. Договір дарування частини житлового будинку від 01 червня 2006 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко І.В., реєстровий № 1140.

19 червня 2006 року право власності ОСОБА_3 на 46/100 частин зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за № НОМЕР_1.

Позивач ОСОБА_2 набув право власності на 54/100 частини житлового будинку з будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, після смерті матері ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 листопада 2008 року, виданого державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори Мітрохіною B.C. зареєстрованого в реєстрі за № 4-1610 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 березня 2011 року, виданого державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори Марущак С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2-281.

Отже, встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року та ухвала апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов

Судді: А.В. Маляренко

О.В.Ступак