АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 643/2262/15-ц
Провадження № 22-ц-/790/8331/15 Головуючий І інстанції:Зінченко Ю.Є.
Категорія: договірні Доповідач: Івах А.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Івах А.П.,

суддів - Шевченко Н.Ф., Пономаренко Ю.А.,

при секретарі - Каплоух Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданої в особі її представника ОСОБА_2 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2015 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства Банк «Таврика» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, -

в с т а н о в и л а:

18 лютого 2015 року позивач ПАТ «Банк Таврика» звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 12 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення права вимоги без номеру, у відповідності до умов якого ОСОБА_3 - первісний кредитор передав, а ОСОБА_1 - новий кредитор прийняв на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові і став кредитором за Договором № 17386 від 18.01.2012 року, укладеним між первісним кредитором та ПАТ "Банк "Таврика" на суму 520000,00 грн.

Позивач вважає, що вказаний договір про відступлення права вимоги є недійсним, у зв'язку із тим, що сторонами договору на момент його укладення не було дотримано вимог ст. 203 ЦК України, щодо змісту правочину, який не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, посилаючись при цьому, що спірний договір, укладений між відповідачами, спрямований на зарахування зустрічних однорідних вимог, а відповідно до ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зарахування зустрічних однорідних вимог не здійснюється, якщо це може привести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

22 листопада 2013 року ОСОБА_1 вернулась до позивача із заявою про припинення зобов'язання за кредитним та іпотечним договорами, посилаючись на те, що до неї перейшло право вимоги до АТ «Банк» Таврика» на суму, що перевищує її зобов'язання перед позивачем, що на її думку є підставою для визнання зобов'язання припиненим, у відповідності до приписів ст. 606 ЦК України, згідно з якою зобов'язання припиняються поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2015 року позов ПАТ «Банк «Таврика» задоволено. Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги (без номеру) від 12.11.2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі, що подана ОСОБА_1, в особі її представника ОСОБА_4, ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким ПАТ «Банк Таврика» у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вирішити питання щодо судових витрат.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги представник відповідача вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням положень матеріального права.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися.

Від ОСОБА_2, який діє від імені ОСОБА_1, та ОСОБА_3 надійшли заяви з проханням розглянути справу за їх відсутності, задовольнити доводи апеляційної скарги, ухвалити нове рішення, яким позивачу відмовити у задоволенні позову.

ПАТ «Банк Таврика» про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, повістку отримав ще 10 лютого 2016 року.

Справу судова колегія розглядає, у відповідності до положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України - за відсутності сторін у справі.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

-чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

-чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

-які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

-яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував та встановив дійсні обставини справи, визначився з правовою природою правовідносин, що виникли між сторонами, та законом, що ці правовідносини регулює.

По справі встановлено, що 18 грудня 2007 року між Акціонерним банком «Таврика», правонаступником якого є позивач ПАТ «Банк Таврика» та ОСОБА_1 було укладено договір № 62/07 - ВФЛ, з додатками: 25.06.2008 року договір №1 про внесення змін до кредитного договору, 10 липня 2008 року - договір №2 про внесення змін до кредитного договору. Відповідно до умов кредитного договору, позичальнику була відкрита кредитна лінія та наданий кредит на споживчі потреби у сумі 50000 дол. США з оплатою 17,5 річних зі строком користування до 18 грудня 2012 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 18 грудня 2007 року між позивачем та Банком був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Швидкіною О.О., зареєстрований в реєстрі за №3071, за умовами якого в іпотеку передана квартира АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 липня 2011 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ «Банк «Таврика» заборгованість за кредитним договором № 62/07-ВФЛ від 18 грудня 2007 року в загальному розмірі 62 545 доларів США 71 цент, що еквівалентно 497 432 грн. 30 коп., а також 1 820 грн. 00 коп. судових витрат.

Згідно договору № 17386 від 18.01.2012 року ОСОБА_3 є кредитором позивача та у відповідності до ч. 5 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» її вимога включена до реєстру акцептованих вимог кредиторів та підлягає задоволенню у сумі 11330575,36 грн. згідно до четвертої черговості, у відповідності із ч. 1 ст. 52 вказаного Закону.

12 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та було укладено договір про відступлення права вимоги без номеру, у відповідності до умов якого ОСОБА_3 - первісний кредитор передав, а ОСОБА_1 - новий кредитор прийняв на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові і став кредитором за Договором № 17386 від 18.01.2012 року, укладеним між первісним кредитором та ПАТ "Банк "Таврика" на суму 520000,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Банк Таврика», визначаючи недійсним договір про відступлення права вимог (без номеру) від 12 листопада 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що договір суперечить вимогам ЦК України, Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та спрямований на зарахування зустрічних однорідних вимог.

При цьому суд керувався тим, що ст.. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі не здійснюється.

Зарахування зустрічних однорідних вимог під час здійснення ліквідаційної процедури поза межами положень ст.. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якими встановлена черговість задоволення вимог кредиторів, призведе до порушення вказаного порядку.

З висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується, находить його таким, що ґрунтується на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених наданими сторонами доказами, яким суд надав належну оцінку.

Так, 20 березня 2013 року на підставі постанови Правління Національного банку України № 97 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії в ПАТ «БАНК «ТАВРИКА» та ліквідацію останнього.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20.03.2013 року прийнято рішення №17 про початок здійснення процедури ліквідації АТ «БАНК «ТАВРИКА».

14 березня 2014 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято Рішення №13, згідно якого призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «БАНК «ТАВРИКА» провідного економіста з бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_6 на період до 20 березня 2015 року, включно.

Згідно п.8 Розділу 10 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечать цьому Закону.

За вимогами ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для їх задоволення, зміни чи скасування рішення суду першої інстанції судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -