Справа № 2-318/11 Головуючий у І інстанції Моргун Г. Л.
Провадження № 22-ц/780/5600/16 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 7 23.11.2016
УХВАЛА

Іменем України

23 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Сушко Л.П.., Яворського М.А.,

за участю секретаря: Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Володарського районного суду Київської області від 4 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Рубченківської сільської ради Володарського району Київської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання права власності на житловий будинок,

у с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 1997 року проживає в будинку АДРЕСА_1, у якому також проживають його діти та дружина.

У відповідності до погосподарської книги Рубченківської сільської ради Володарського району Київської області, згідно запису № 117 житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6

Позивач вказував на те, що між ним та ОСОБА_6 існувала домовленість про придбання ним указаного будинку, що підтверджується розпискою від 4 жовтня 1997 року, за змістом якої ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_3 завдаток за спірний будинок у сумі 3 700 грн., що на день написання розписки був еквівалентом 2000 дол. США, а після сплати останнім суми в еквіваленті 1 000 дол. США зобов'язалась передати будинок у його власність. Після оформлення указаної домовленості ОСОБА_6 виїхала за межі с. Рубченки Володарського району Київської області і її місцезнаходження на момент звернення до суду позивачу невідоме.

Посилаючись на те, що він є добросовісним набувачем нерухомого майна, користується ним відкрито та безперервно понад десять років, позивач просив визнати за ним право власності на житловий будинок за набувальною давністю на підставі положень ст. 344 ЦК України.

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 13 вересня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25 листопада 2015 року, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2016 року вказані судові рішення скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник позивача за довіреністю - ОСОБА_7 подала заяву про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою від позову, обґрунтовуючи в усній формі її тим, що власником спірного житлового будинку на даний час є інша особа, а тому відпала необхідність продовжувати судовий розгляд.

Ухвалою Володарського районного суду Київської області від 4 липня 2016 року заяву задоволено. Провадження у справі закрито. При цьому позивачу роз'яснено, що повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, з мотивів порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказав, що у тексті виданої 30 травня 2016 року довіреності відсутні повноваження представника на подачу заяви про відмову від позову та закриття провадження. Крім того, звертає увагу на те, що копія довіреності не містить його підпису, хоча визнає, що така довіреність мала місце.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з наступних підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву представника позивача від позову виходив з того, що відмова від позову не суперечить вимогам закону та не порушує нічиїх прав і охоронюваних законом інтересів, а тому провадження у справі слід закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Згідно ч. 3 ст. 206 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Статтею 174 ЦПК України визначено, що до ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.

Відмова позивача від позову це вияв принципу диспозитивності, тому ця дія здійснюється під контролем суду. Ця правомочність належить до числа більш істотних, тому головуючий зобов'язаний роз'яснити наслідки таких дій, а саме неможливість повторного звернення до суду з тим самим позовом.

Суд повинен перевіряти законність відмови позивача від позову, чи не порушуються при цьому інтереси самого позивача, інших осіб, які беруть участь у справі, інтереси держави. Причини відмови від позову повинні оцінюватися судом з урахуванням обставин справи.

Ці дії суд вчиняє до постановлення ухвали про закриття провадження у справі.

Разом з тим, закриваючи провадження у справі з підстав відмови представника позивача від позову суд першої інстанції вказаних положень не врахував, не перевірив законність та причини такої відмови, не роз'яснив наслідки таких дій до постановлення оскаржуваної ухвали та не пересвідчився, що сам позивач дійсно має намір відмовитися від позову.

Вирішуючи питання про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою від позову місцевий суд, на виконання покладеного на нього обов'язку щодо роз'яснення позивачу наслідків таких дій обмежився лише уточненням у представника позивача процесуальної дії, яку вона має вчинити внаслідок не підтримання позову, та вказав на необхідність складання письмової заяви, проте не пересвідчився у розумінні нею таких наслідків для самого позивача та інших учасників справи, що підтверджується звукозаписом судового засідання.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що на підставі вищевказаних судових рішень, які в подальшому були скасовані судом касаційної інстанції, ОСОБА_3 набув право власності на спірний житловий будинок та згідно договору купівлі-продажу від 13 вересня 2015 року відчужив його на користь третьої особи ОСОБА_5

Наведе свідчить, що суд першої інстанції припустився порушень норм процесуального права, які згідно із п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, є підставою для скасування постановленої ним ухвали з передачею питання про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою від позову, згідно поданої представником позивача заяви.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312 - 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Володарського районного суду Київської області від 4 липня 2016 року скасувати, питання про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою представника позивача від позову передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 324 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Л.П..Сушко М.А. Яворський