У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Миколаївського обласного протитуберкульозного диспансеру про підтвердження стажу роботи за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 21 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що у квітні 2015 року вона звернулася до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва з питань нарахування їй пенсії на пільгових умовах за Списком № 2 виробництв, цехів, професій і посад, робота в яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах і в пільгових розмірах, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року № 1173 (далі - Список № 2), проте їй було запропоновано надати уточнюючу довідку Миколаївського обласного протитуберкульозного диспансеру для підтвердження умов її праці, а саме безпосереднього обслуговування хворих на туберкульоз. У наданні такої довідки відповідач їй відмовив, посилаючись на те, що посада фельдшера-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії, яку вона обіймала згідно посадових обов'язків та виконуваної роботи, не була зайнята повний робочий день (більше 80 % тривкості робочої зміни) в умовах, передбачених Списком № 2, тобто безпосереднім обслуговуванням хворих на туберкульоз. У іншій відповіді головного лікаря диспансеру від 6 липня 2015 року було повідомлено, що характер виконуваної роботи фельдшера-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії встановити неможливо, оскільки дані за період її роботи не збереглись.

Позивачка вказувала про те, що у зв'язку із складним кадровим забезпеченням у туберкульозній лікарні її спілкування та обслуговування хворих на туберкульоз тривало повну робочу зміну, а умови праці свідчили про те, що вона безпосередньо контактувала з хворими на туберкульоз.

З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_3 просила суд підтвердити характер виконуваної нею роботи в умовах повного робочого дня за весь період її праці у Миколаївському обласному протитуберкульозному диспансері; її безпосереднє обслуговування хворих на туберкульоз в умовах посиленого навантаження, що дає їй право на отримання пенсії за віком на пільгових умовах, як молодшого спеціаліста з медичною освітою за Списком № 2.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 21 липня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, зобов'язавши відповідача видати уточнюючу довідку для нарахування їй пенсії за віком на пільгових умовах.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що між сторонами виник спір про право, за яким відповідач, відмовляючи у наданні уточнюючої довідки, не визнає факт роботи позивачки, у туберкульозній лікарні на посаді, віднесеної до працівників молодшого медичного персоналу та безпосереднього обслуговування хворих на туберкульоз згідно зі Списком № 2, що унеможливлює нарахування позивачці пенсії за віком на пільгових умовах. Проте у порушення вимог ст. 16 ЦК України позивачкою обрано невірний спосіб захисту порушених прав, оскільки встановлення характеру виконуваної нею роботи в умовах повного робочого дня за весь період її праці у Миколаївському обласному протитуберкульозному диспансері, а також її безпосереднє обслуговування хворих на туберкульоз в умовах посиленого навантаження, не створює необхідних умов для реалізації її права на отримання пенсії за віком на пільгових умовах.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що з 4 березня 1980 року ОСОБА_3 працювала на посаді лаборанта у Миколаївській обласній туберкульозній лікарні, яку було перейменовано у Миколаївський обласний протитуберкульозний диспансер, а 28 жовтня 1981 року ОСОБА_3 переведено на посаду фельдшера-лаборанта.

10 вересня 1984 року наказом головного лікаря Миколаївського обласного протитуберкульозного диспансеру ОСОБА_3 було звільнено з роботи на підставі ст. 40 КЗпП УРСР, у зв'язку із систематичним порушенням трудової дисципліни.

14 квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва із заявою про нарахування їй пенсії на пільгових умовах за Списком № 2виробництв, цехів, професій і посад, робота в яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах і в пільгових розмірах.

8 травня 2015 року управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва повідомило ОСОБА_3 про те, що питання про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 може бути розглянуто після надання уточнюючої довідки про характер роботи.

20 квітня 2015 року Миколаївський обласний протитуберкульозний диспансер повідомив ОСОБА_3 про те, що фельдшери-лаборанти клініко-діагностичної лабораторії згідно з посадовими обов'язками та виконуваною роботою не зайняті повний робочий день (більше 80 % тривалості робочої зміни - п. 2 Порядку застосування Списків № 1, 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383) в умовах передбачених Списком № 2, безпосереднім обслуговуванням хворих на туберкульоз, унаслідок чого відсутні підстави для надання довідки про підтвердження трудового стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

6 липня 2015 року Миколаївський обласний протитуберкульозний диспансер повідомив ОСОБА_3 про те, що відомості про умови її праці в обласній туберкульозній лікарні відсутні, підтвердити безпосередню зайнятість обслуговування хворих протягом дня неможливо у зв'язку із відсутністю розрахункових норм робочого часу на основні види лабораторних досліджень.

Згідно зі ст. 49 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

У п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 2013 року № 637, передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Суди, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, посилались на ст. 16 ЦК України, оскільки позивачкою обрано невірний спосіб захисту порушених прав.

Разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суди зазначили про те, що між сторонами виник спір про право, за яким відповідач, відмовляючи у наданні уточнюючої довідки, не визнає факт роботи ОСОБА_3 у туберкульозній лікарні на посаді віднесеної до працівників молодшого медичного персоналу та безпосереднього обслуговування хворих на туберкульоз згідно зі Списком № 2, що унеможливлює нарахування позивачці пенсії за віком на пільгових умовах. Встановлення характеру виконуваної ОСОБА_3 роботи в умовах повного робочого дня за весь період її праці у Миколаївському обласному протитуберкульозному диспансері, а також її безпосереднє обслуговування хворих на туберкульоз в умовах посиленого навантаження, не створює необхідних умов для реалізації її права на отримання пенсії за віком на пільгових умовах.

Таким чином, відмовляючи у позові з підстав, передбачених ст. 16 ЦК України, суди встановили обставини по суті спору, що унеможливить звернення з новим позовом.

Крім того, суд першої інстанції не дав оцінки тому, що відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд уточнює позовні вимоги. Проте районний суд не звернув уваги на те, що по суті предметом позову було саме вимога видати уточнюючу довідку про хід роботи, і вимог не уточнив.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значеннядля правильного вирішення справи, не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню зпередачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 21 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик