Справа № 133/254/15-ц Провадження № 22-ц/772/609/2016Головуючий в суді першої інстанції Крейдін О. О.
Категорія 53Доповідач Пащенко Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Пащенко Л.В.

Суддів: Медяного В.М., Жданкіна В.В.

При секретарі: Агеєвій Г.В.

розглянувши у відкритому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Козятинського міськрайонного суду від 16 червня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного територіально-галузевого об'єднання (далі-ДТГО) «Південно-Західна залізниця», профспілкової організації галузевої профспілки Козятинського будівельно-монтажного експлуатаційного управління №2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Відокремлений підрозділ Козятинське Будівельно-монтажне експлуатаційне управління №2 (далі-БМЕУ №2), про стягнення компенсації у зв'язку із виходом на пенсію за віком та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з вищевказаним позовом.

В заяві зазначав, що 01.09.2011 року він-позивач був переведений на роботу в експлуатаційну дільницю №1 ст. Козятин на посаду сторожа.

Відповідно до наказу (розпорядження) №97/ос від 27.06.2014 року він був звільнений за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію за віком за ст.38 КЗпП України.

При звільненні у 2014 році йому-позивачу виплачено одноразову матеріальну допомогу у зв'язку із виходом на пенсію за віком в розмірі 5-ть середньомісячних заробітків відповідно до ч.1 ст.8.11 Колективного договору.

Вважає, що йому повинна бути виплачена додаткова матеріальна допомога у розмірі 4-х середньомісячних заробітків за сумлінну працю на залізничному транспорті, виплата якої передбачена ч.2 п.8.11 Колективного договору, а також, відповідно до ст.117 КЗпП України, повинно бути виплачено середній заробіток за весь період затримки виплати названої додаткової матеріальної допомоги.

Крім того вважає, що невиплатою вказаної грошової суми відповідачем порушені його трудові права, чим йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 10000 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просив поновити строк позовної давності, оскільки причина пропуску була пов'язана із специфікою нарахування виплати та спробами отримати її в не судовий спосіб, а остаточна відмова у виплаті була йому надана БМЕУ №2 09.12.2014 року.

Середньомісячний його-позивача заробіток становить 2754,57 грн.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив поновити строк позовної давності та стягнути з відповідача ДТГО «Південно-Західна залізниця» додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті в розмірі 11018,28 грн., 10000 грн. у відшкодування моральної шкоди, 16527,42 грн. як виплату за весь період затримки розрахунку та судові витрати по справі.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду від 16 червня 2015 року ОСОБА_2 відмовлено у поновленні строку позовної давності та у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду, як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволити в повному обсязі.

Апеляційна скарга представника позивача розглядається судом апеляційної інстанції заново після скасування рішення апеляційного суду Вінницької області від 04.08.2015 року (а.с.121-123) ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.12.2015 року (а.с.155-156).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, його представника та представників відповідачів, один з яких, а саме: ОСОБА_4, був допитаний і в якості свідка, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 з 12.09.1978 року по 26.07.2014 року працював на різних посадах у ДТГО «Південно-Західна залізниця». Зокрема, згідно наказу №271/ос від 01.09.2011 року позивача було переведено на посаду сторожа експлуатаційної дільниці №1 ст. Козятин.

Наказом начальника ВП БМЕУ №2 за №97/ос від 27.06.2014 року ОСОБА_2 було звільнено з роботи за власним бажанням з виходом на пенсію за віком (а.с.6,7-зворот). На час звільнення позивачу виповнилось 69 років.

У зв'язку із звільненням ОСОБА_2, відповідно до ч.1 п.8.11 Колективного договору між адміністрацією і трудовим колективом БМЕУ №2 на 2005-2015 роки (а.с.34-42),було виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 5-ти середньомісячних заробітків (а.с.6, 40 зворот).

З названого Колективного договору вбачається, що частиною 2 п.8.11 у разі звільнення працівників за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права,їм передбачена (за певних умов) виплата додаткової матеріальної допомоги (а.с.40-зворот).

Як видно, звернувшись до суду з даним позовом (а.с.1-3), ОСОБА_2 посилався на порушення його права на отримання вищевказаної додаткової матеріальної допомоги. При цьому, позивач просив поновити йому строк позовної давності, посилаючись на те, що пропустив тримісячний строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права в зв'язку із спробами досудово врегулювати спір.

Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Вирішуючи спір, суд встановив, що ОСОБА_2 про порушення свого права дізнався 27.06.2014 року (при звільненні), а до суду звернувся лише 04.02.2015 року, тобто після закінчення передбаченого законом тримісячного строку на звернення.

З огляду на вищезазначені обставини та вимоги закону, суд дійшов вірного висновку, про відмову позивачу в поновленні строку звернення до суду за захистом свого права, так як його посилання на спроби досудово врегулювати спір не можна визнати поважними причинами пропуску такого, передбаченого законом, строку, оскільки спроби досудово врегулювати спірне питання не перешкоджали ОСОБА_2 одночасно звернутись за захистом і до суду.

Відмовляючи в інших позовних вимогах, суд правильно виходив з того, що позивачем без поважних причин пропущено тримісячний строк звернення до суду, визначений ч.1 ст.233 КЗпП України.

Рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Посилання в скарзі на те, що строки позовної давності були застосовані судом першої інстанції за власною ініціативою, спростовуються змістом позовної заяви самого позивача, в якій першою вимогою зазначено вимогу про поновлення строку позовної давності (а.с.3), а отже, відповідно, у відповідачів не було необхідності подавати заяву про застосування строків позовної давності і тому останні вправі були надати і надали суду свої усні пояснення стосовно сумнівів у поважності причин для поновлення такого строку (про що представник позивача вказав в апеляційній скарзі-а.с.97).

В скарзі також стверджується, що виплата додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті, яка гарантована згідно Колективного договору, підпадає під визначення заробітної плати, а тому звернення позивача з позовом про стягнення компенсації у зв'язку із виходом на пенсію за віком не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду.

Колегія суддів вважає, що це твердження не можна визнати обґрунтованим, оскільки воно, по-перше, суперечить позиції-вимозі самого позивача в позовній заяві щодо поновлення строку позовної давності.

Крім того, під заробітною платою, що належить працівникові, в розумінні ст.12 ЗУ «Про оплату праці», або, за визначенням, використаним у ч.2 ст.233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таке визначення заробітної плати, процитоване в апеляційній скарзі представника позивача, зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року.

Проте, в даній справі, як видно, спірні правовідносини між сторонами виникли щодо стягнення додаткової матеріальної допомоги у разі звільнення працівників за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права, виплата якої (за певних умов) передбачена не умовами трудового договору, а Колективним договором між адміністрацією і трудовим колективом БМЕУ №2 на 2005-2015 роки, тобто іншим, відмінним від трудового договору, правочином. Отже, додаткова матеріальна допомога за сумлінну працю на залізничному транспорті, яка передбачена Колективним договором, не підпадає під визначення заробітної плати і тому звернення позивача до суду з позовом про стягнення такої допомоги обмежується тримісячним строком, встановленим ч.1 ст.233 КЗпП України.

Решта доводів апеляційної скарги теж безпідставні, необґрунтовані і висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду від 16 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Л.В. Пащенко

Судді: В.М. Медяний

В.В. Жданкін

Згідно з оригіналом: /підпис/