Справа № 495/5499/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1 (довіреність б/н від 20.07.2015 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/5499/15-ц

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про розірвання шлюбу та стягнення вартості частки у спільному майні подружжя

В С Т А Н О В И В :

05.08.2015 року ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою (з урахуванням поданої 03.02.2016 року заяви про зменшення позовних вимог) до ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач) розірвання шлюбу та стягнення вартості частки у спільному майні подружжя (а.с.1-2, 52-53).

Так, позивач, з урахуванням остаточних уточнень, просить суд:

- розірвати шлюб, зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ВДРАЦС Одеського МУЮ 01.10.2010 року, актовий запис № 1478;

- стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вартість частки у спільному майні подружжя в розмірі 179 626,04 грн.;

- стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 витрати на сплату судового збору в розмірі 2 463,6 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на сьогоднішній день спільне мешкання як подружжя вичерпало себе та є неможливим, сторони не мають спільних інтересів у житті, фактично шлюб розпався вже біля року тому та з цього часу сторони мешкають окремо. Крім того, за твердженням позивача, під час шлюбу за спільні кошти подружжям було придбано автомобіль, який було зареєстровано на відповідача та який він згодом відчужив, але відмовляється в дробровільному порядку компенсувати позивачу частку його вартості, як спільного майна подружжя.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.07.2015 року відкрито провадження по справі № 495/5499/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення вартості частки у спільному майні подружжя. Справу призначено до розгляду (а.с.17).

Позивач - ОСОБА_2, та її представник - ОСОБА_4, в судове засідання 22.02.2016 року не з'явилися, але від останньої до суду надійшло клопотання, згідно з яким заявлені (уточнені) ОСОБА_2 позовні вимоги вона підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу за її відсутності (а.с.65).

Відповідач - ОСОБА_3, в судове засідання 22.02.2016 року не з'явився, але його представник - ОСОБА_1, у промові в судових дебатах просив суд:

- позовну заяву ОСОБА_2 - задовольнити частково;

- розірвати шлюб, зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ВДРАЦС Одеського МУЮ 01.10.2010 року, актовий запис № 1478;

- стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн.;

- в іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Такі доводи та вимоги представника відповідача мотивовані тим, що дійсно шлюб між сторонами фактично припинено, сторони однією сім'єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін. Між тим, за твердженням представника відповідача, спірний автомобіль було придбано ОСОБА_3 у період шлюбу з ОСОБА_2 за свої особисті кошти, а позивачем під час розгляду справи не було доведено, що кошти, за які було придбано такий автомобіль, були спільною власністю подружжя.

Розглянувши позовну заяву ОСОБА_2, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників сторін, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 01.10.2010 року між позивачем - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та відповідачем - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, було зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що 01.10.2010 року складено відповідний актовий запис за № 1478, що підтверджується повторно виданим 10.06.2015 року свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с.15).

Відповідно до статей 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

За твердженням позивача, на сьогоднішній день спільне мешкання як подружжя вичерпало себе та є неможливим, сторони не мають спільних інтересів у житті, фактично шлюб розпався вже біля року тому та з цього часу сторони мешкають окремо. Бажання бути разом і продовжувати підтримувати подружні відносини не має змісту. Сім'ю зберегти неможливо, подальше спільне життя та збереження шлюбу буде суперечити інтересам та негативно впливати на інтереси кожного.

Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини другої статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу (частина третя статті 105 Сімейного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (стаття 112 Сімейного кодексу України).

Згідно із частиною 2 статті 115 Сімейного кодексу України, документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 (із змінами та доповненнями), проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Враховуючи вищевикладені обставини, норми чинного законодавства та той факт, що сторони однією сім'єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін, а також з огляду на те, що відповідач в цій частині позов визнав, суд вважає за можливе та доцільне розірвати шлюб між сторонами.

Крім того, як вбачається з позовної заяви (з урахуванням поданої 03.02.2016 року заяви про зменшення позовних вимог) ОСОБА_2, остання просить суд стягнути на її користь з ОСОБА_3 вартість частки у спільному майні подружжя в розмірі 179 626,04 грн.

Так, за твердженням позивача, під час шлюбу за спільні кошти подружжям було придбано автомобіль, який було зареєстровано на відповідача та який він згодом відчужив, але відмовляється в дробровільному порядку компенсувати позивачу частку його вартості, як спільного майна подружжя.

Між тим, суд за такими доводами та вимогами ОСОБА_2 погодитися не може, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсно з 01.10.2010 року по сьогоднішній день перебувають у зареєстрованому шлюбі.

23.12.2013 року між Фірмою «Інтер-Авто» у вигляді ТОВ (Продавець) та гр. ОСОБА_3 (Покупець) було укладено Контракт № 23/01, відповідно до умов якого Продавець зобов'язався передати у власність, а Покупець сплатити та прийняти виготовлений у 2014 році автомобіль марки Mazda3 Skyactiv SDN 1/5 L AT Touring+, за ціною 224 900 грн. (а.с.5-6).

Відповідно до складеного Акту прийому-передачі автомобіля, Фірма «Інтер-Авто» у вигляді ТОВ передала, а гр. ОСОБА_3 прийняв автомобіль марки Mazda3 Skyactiv SDN 1/5 L AT Touring+, 2014 року випуску (а.с.7).

Згідно із повідомленнями Управління ДАІ ГУ МВС України в Одеській області від 12.08.2015 року та 22.09.2015 року, транспортний засіб «Mazda 3», 2014 року випуску, д/н НОМЕР_1, належав ОСОБА_3 З обліку не знімався. 05.05.2015 року був перереєстрований на ім'я ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, на підставі довідки-рахунку серії ААЕ № 071543 від 05.05.2015 року. На теперішній час даний транспортний засіб зареєстровано на ім'я ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, на підставі довідки-рахунку серії ААЕ № 074628 від 19.05.2015 року (а.с.26, 33).

Отже, автомобіль марки Mazda3 Skyactiv SDN 1/5 L AT Touring+, 2014 року випуску, д/н НОМЕР_1 було придбано (зареєстровано), а згодом відчужено ОСОБА_3 дійсно у період його перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

У відповідності до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно ж до п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів, визначення критеріїв та якщо набуття майна відповідає цим чинникам, норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 03.06.2015 року по справі № 6-38цс15 та від 16.12.2015 року по справі № 6-2641цс15, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Між тим, в матеріалах справи відсутні, а позивачем - ОСОБА_2, та її представником - ОСОБА_4, не представлено до суду доказів, які б свідчили, що автомобіль марки Mazda3 Skyactiv SDN 1/5 L AT Touring+, 2014 року випуску, д/н НОМЕР_1, було придбано не ОСОБА_3 самостійно (за особисті кошти), а за спільні сумісні кошти або спільну працю подружжя (ОСОБА_3 та ОСОБА_2.), а тому, на думку суду, вказане майно не є спільною сумісною власністю подружжя, не підлягає поділу між сторонами, у зв'язку з чим і відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача вартості частки зазначеного автомобіля, як спільного майна подружжя.

Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про часткову законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення вартості частки у спільному майні подружжя, у зв'язку з чим такий позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 21, 24, ч.ч. 3, 4 ст.56, п.3 ч.1 ст.57, ст.60, ч.2 ст.104, ч.3 ст.105, ч.1 ст.110, ст.ст. 112, 115 Сімейного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 169, 174, 197, 208, 209, 212-215, 218, 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення вартості частки у спільному майні подружжя - задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований 01.10.2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис за № 1478, повторно видане 10.06.2015 року свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, сплачений судовий збір за розгляд позовної заяви в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко