Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Максимчук З.М.,

суддів - Григоренка М.П., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду в місті Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корецького районного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и л а :

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року позов ПАТ КБ "ПриваБанк" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 11.11.2005 року в розмірі 37 479,8 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 858 662, 22 гривень.

Вирішено питання про судовий збір.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Вказує, що про час та місце проведення судового засідання її, як сторону, не було повідомлено.

Зазначає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не враховано те, що рішенням Корецького районного суду від 18.11.2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, який по даний час позивачем не реалізований.

Стверджує, що позивач, маючи реальну можливість виконання вищевказаного рішення суду, своїм правом не скористався і своїми діями сприяв збільшенню розміру пені.

_________________________________________________________________________________________

Справа № 563/1294/15-ц Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_2

Провадження № 22-ц/787/1285/2016 Суддя-доповідач - ОСОБА_3

Покликаючись на п.42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року доводить, що вимога про стягнення суми боргу непокритого іпотечним майном повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на іпотеку. При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді 1-ї інстанції, колегія суддів приходить до висновку про її часткове задоволення, виходячи з наступного.

На підставі ст.ст.11,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, в термін, передбачений договором. Одностороння відмова від виконання зобов»язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов»язання.

Таким чином, цивільне законодавство базується на принципі свободи договору, волевиявлення сторін та їх добровільності при його укладенні, обов»язкового виконання сторонами умов договору та зобов»язань за договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 4.1 кредитного договору від 11.11.2005 року, укладеного між сторонами, встановлено, що при порушенні позичальником кожного із зобов»язань, передбачених п.п.2,2,2; 2.2.3. договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов»язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні /або сумі у валюті кредиту, еквівалентної 1 грн., за курсом НБУ на день сплати/ за кожний день прострочки.

Задовольняючи позов банку частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 допустила утворення заборгованості по поверненню кредитних коштів, відповідно до кредитного договору № ROCWGK00001580 від 11 листопада 2005 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , яка станом на 09.12.2015 року складала суму 46 349,32 доларів США, дана сума боргу підлягає стягненню з відповідача. Зменшуючи розмір пені із 23 869,52 доларів США до 15 000,00 доларів США суд послався на положення ст. 616 ЦК України, відповідно до яких суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов"язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення, мотивуючи це тим, що банк, маючи реальну можливість виконати рішення суду шляхом реалізації іпотечного майна не скористався своїм правом протягом трьох років, що призвело до нарахування значної суми неустойки у виді пені, при чому, вини у невиконанні рішення суду відповідача не встановлено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 11 листопада 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ROCWGK00001580, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 8 800 доларів США на придбання квартири, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1, 33% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,16 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п.3.11 даного договору. Періодом сплати вважати період з 11 по 18 число кожного місяця.

Повернення кредиту повинно здійснюватися шляхом внесення щомісячних платежів у сумі 162,49 доларів США.

У зв"язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 09 грудня 2015 року /відповідно до розрахунку банку на день пред»явлення позову/ у неї утворилась заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» у сумі 46 349,32 доларів США, з яких 7 494,07 доларів США - заборгованість за кредитом; 13 943,81 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 041,92 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 23 869,52 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

На вимогу апеляційного суду позивачем надано повний розрахунок заборгованості за договором № ROCWGK00001580 від 11.11.2005 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 за період з 25.05.2012 року /оскільки рішенням суду від 18.11.2013 року обраховано заборгованість за вказаним кредитним договором станом на 24.05.2012 року/ по 09.12.2015 року. Із вказаного розрахунку вбачається, що загальний борг відповідачки за договором кредиту складає 16 715,05 доларів США, з яких 7494,07 доларів США заборгованість за тілом кредиту, 8643,70 доларів США заборгованість за процентами; 577, 28 доларів США заборгованість по комісії та 275231,74 гривень.

Оскільки на момент укладення кредитного договору у позивача була ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями і банк правомірно надав кредит в іноземній валюті - доларах США, то і сума боргу за кредитним договором підлягає стягненню в доларах США.

Разом з тим, суд не звернув увагу на те, що положення ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», які можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені.

Згідно з ч.3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов"язання за кожен день прострочення виконання.

Позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України не може перевищувати один рік.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Застосування як загальної, так і спеціальної позовної давності без заяви сторони у спорі нормами ЦК України не передбачено, а відповідна заява від відповідача не надходила.

Зменшуючи розмір суми пені, що підлягає стягненю, суд поряд із застосуванням ст.616 ЦК України послався і на загальні засади цивільного законодавства, а саме, справедливість та розумність, врахування яких можливе у разі застосування положень ч.3 ст. 551 ЦК України, якою передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Ухвалюючи рішення, судом першої інстанції не враховано роз'яснення, викладені у п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" №5 від 30 березня 2012 року, згідно яких положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача. Однак відповідач ОСОБА_1 не надавала заяву про застосування ч.3 ст. 551 ЦК України в суді першої інстанції, тому підстави для застосування ч.3 ст.551 ЦК України у суді першої інстанції відсутні.

Водночас, ч.1 ст.616 ЦК закріплює обов»язок суду зменшити розмір стягуваної з боржника неустойки, якщо порушення зобов»язання сталося з вини кредитора.

Суд першої інстанції, на думку судової колегії, правильно дійшов висновку про взяття до уваги того факту, що банк, маючи реальну можливість виконати рішення суду шляхом реалізації іпотечного майна, не скористався своїм правом, що призвело до нарахування значної суми неустойки у виді пені.

Отже банк, як кредитор, сприяв збільшенню розміру неустойки у вигляді пені.

Посилання банку в суді апеляційної інстанції на те, що це відбулося у зв"язку з відсутністю покупця на квартиру, є неприйнятними, так як ніякими належними та допустимими доказами не підтверджені.

Згідно з п. 12 постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вбачається: «У разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК». Згідно з постановою ВСУ від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15 сформульовано таку правову позицію: «У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима".

Зі змісту зазначеної вище судової практики ВСУ вбачається позиція щодо можливості стягнення лише кредиту, банківського вкладу, відсотків за ними в іноземній валюті, однак за умови наявності відповідної ліцензії у банківської установи та встановлення цієї обставини судом, а також інших складових, зокрема, пені та інфляційних втрат в гривневому еквіваленті за курсом НБУ.

Проте суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув та допустився помилки при обрахуванні заборгованості за кредитом та стягнення пені.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував рішення Корецького районного суду від 18.11.2013 року не відповідають дійсності, і колегія суддів не бере їх до уваги.

Колегія суддів не може взяти до уваги і доводи апеляційної скарги про неповідомлення відповідачки про час і місце слухання справи, оскільки матеріали справи /а.с. 27/ містять заяву ОСОБА_1 від 10.03.2016 року з проханням слухати справу за її відсутності.

Таким чином, судова колегія прийшла до висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, дав їм належну оцінку, та вірно прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення суми заборгованості за кредитним договором з боржника. Доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими. Разом з тим, на думку колегії, при обрахуванні розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачки, суд першої інстанції допустив помилку.

Перевіривши розрахунок заборгованості, наданого позивачем до суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що він є вірний, отже стягненню підлягає заборгованість за кредитним договором, обрахована станом на 09.12.2015 року в розмірі 16 715,05 доларів США, з яких заборгованість по тілу кредиту 7494,07 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом 8643,70 доларів США; заборгованість з комісії 577,28 доларів США. Враховуючи ступінь вини кредитора, незалежно від форми, у порушенні зобов»язання та той факт, що банк не вжив заходів щодо зменшення збитків, розмір пені за несвоєчасне виконання зобов»язання необхідно зменшити до 50 000.00 гривень.Таким чином рішення суду першої інстанції в частині і визначення суми заборгованості за кредитним договором підлягає зміні.

В решті рішення залишити без змін.

Розподіл судових витрат між сторонами вирішити відповідно до ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Корецького районного суду Рівненської області від 20.05.2016 року в частині визначення суми заборгованості за кредитним договором № ROCWGK00001580 від 11 листопада 2005 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в такій редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код № НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ROCWGK00001580 від 11 листопада 2005 року станом на 09.12.2015 року у розмірі 16 715,05 доларів США, з яких заборгованість по тілу кредиту 7494,07 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом 8643,70 доларів США; заборгованість з комісії 577,28 доларів США та пені у розмірі 50 000,00 гривень.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 9163 гривень 35 копійок за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір у розмірі 8 357 гривень 39 копійок за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: З.М. Максимчук

Судді: М.П. Григоренко

ОСОБА_4