Справа № 750/110/15-ц
Провадження № 2/750/16/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року м.Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:

головуючої судді Карапута Л.В.

секретаря Руденок В.О.,

за участі представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, представника приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, визнання недійсним заповіту, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування,

треті особи Перша Чернігівська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_3,

встановив:

У січні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача та, уточнивши позовні вимоги просила встановити факт постійного проживання ОСОБА_5 разом зі спадкодавцем ОСОБА_7 в період з 26 вересня 2005 року до часу відкриття спадщини 15 листопада 2013 року за адресою: АДРЕСА_1, визнати недійсним заповіт ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6, посвідчений 18 вересня 2012 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину видане Першою Чернігівською державною нотаріальною конторою 25 грудня 2014 року ОСОБА_6, визнати за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_2, що належала ОСОБА_7.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та наполягала на його задоволенні. Пояснила суду, що позивач є онукою ОСОБА_7 та проживала з дідом з 2008 року, але була зареєстрована за іншою адресою. ОСОБА_7 близько року хворів на онкозахворювання та не розумів значення своїх дій. За життя ОСОБА_7 про складений заповіт позивачу нічого відомо не було. Заповіт спочатку було складено на користь ОСОБА_8 Похованням ОСОБА_7 займалась позивач. ОСОБА_8 лише приїжджала на похорон, погрожувала позивачу, що виселить її з квартири. Позивач зверталась до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину, але їй було відмовлено, бо свідоцтво вже видано та в 2006 році був складений новий заповіт. Позивач не відмовлялась від спадщини.

Представник відповідача позов не визнав та просив відмовити в задоволенні. Пояснив суду, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 є онуками ОСОБА_7 04.06.2012 року склав заповіт та заповів усе своє майно відповідачу. ОСОБА_5 до та після одруження жила окремо, по вул. Кошового в м. Чернігові. З ОСОБА_7 позивач ніколи не проживав. ОСОБА_6 приїжджав на складання заповіту. Дочка ОСОБА_7 проживала у Росії, за 3 місяці до смерті приїжджала в м. Чернігів у відпустку для догляду за ОСОБА_7 Зазначив, що доступ до квартири АДРЕСА_2 мала лише ОСОБА_5 та змінила в ній замки, нікого туди не впускала. Вказав, що онкологічне захворювання не позбавляє можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними. На обліку у психоневрологічному диспансері ОСОБА_7 не перебував.

Представник приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 ОСОБА_4 в судовому засіданні повідомив, що нотаріус здійснює правочини за паспортом особи, встановлює особу та її наміри, розяснює їй права, обовязки та наслідки дій. В даному випадку ОСОБА_7 звернувся для посвідчення заповіту та особисто його підписав. Заповіт посвідчився в день звернення особи. Про заповіт 2006 року ОСОБА_4 нічого не відомо, але вказав що це можна перевірити за реєстром.

Представник Першої Чернігівської нотаріальної контори в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи сповіщався у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 та дослідивши матеріали справи суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено в судовому засіданні, 15.11.2013 року помер ОСОБА_7.

Згідно інформаційної довідки КП Чернігівське МБТІ від 14.11.2014 року № 24972 станом на 31.12.2012 року квартира АДРЕСА_3 в цілому належала ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності від 20.08.2004 року (а.с. 54).

У вказаній квартирі ОСОБА_7 на час смерті був зареєстрований один.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_3.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

18.09.2012 року ОСОБА_7 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде належати і на що за законом матиме право заповів ОСОБА_6 (а.с. 8). У посвідчувальному написі нотаріуса вказано, що заповіт до підписання прочитаний вголос ОСОБА_7 і власноруч підписаний ним у присутності нотаріуса.

Відповідач у відповідності до вимог ст. 1268 1270 ЦК України подав заяву про прийняття спадщини до Першої Чернігівської державної нотаріальної контори.

Відповідно до вимог ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом.

ОСОБА_7 під час складання заповіту дотримані загальні вимоги до форми заповіту, що підтверджується його особистим підписом, який сторони не заперечували та посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_3

Згідно зі ст. 1254 ЦК України, заповіт може бути зроблено, змінено або скасовано лише особисто самим громадянином-заповідувачем.

Заповіт не був змінений ОСОБА_7 за час життя, що свідчить про наявність саме такої волі спадкодавця.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні показав, що йому відомо що ОСОБА_7 помер в кінці осені. У спірній квартирі проживали ОСОБА_7 та ОСОБА_5, яка доглядала за дідом останні 1,5 року. В 2004 році померла її мати і вона почала там проживати на постійній основі. Повідомив, що іноді допомагав ОСОБА_5 переносити з ліжка на ліжко хворого діда. ОСОБА_7 не ходив самостійно без допомоги онуки. ОСОБА_5 за власний кошт возила діда до лікарні. Дід був опікуном ОСОБА_5 Про заповіт розмов не велося. Померлий не усвідомлював з ким розмовляв, допоки йому не пояснювали.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_10 пояснила суду, що є сусідкою ОСОБА_7 Зазначила, що ОСОБА_5 після смерті матері з 2004 року почала жити з дідом. ОСОБА_5 доглядала за дідом, вони вели спільне господарство. З 2012 року ОСОБА_7 вже нікого не впізнавав, постійно лежав та ні на що не реагував. Онука возила його до лікарні. ОСОБА_7 сам повідомив свідку, що ОСОБА_5 є його онучкою. Про її шлюб свідку нічого не відомо. ОСОБА_6Є знає поверхово, бачила кілька разів. Щодо ОСОБА_8 нічого не знає, бачила близько 2 разів. За заповіт нічого повідомити не може, знає лише, що ОСОБА_7 до ОСОБА_5 ніяких претензій не має.

Свідок ОСОБА_11 показала, що була сусідкою покійного. ОСОБА_5 доглядала за дідом, готувала, прибирала. За рік до смерті ОСОБА_7 тяжко захворів. ОСОБА_5 з 2003 року приїжджала до діда, з якого саме часу онука жила з дідом свідку не відомо. Про опікунство свідок дізналась нещодавно. ОСОБА_7 за пів року до смерті перестав вітатись. ОСОБА_8 свідок бачила кілька разів. Про заповіт свідку нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_12 показала, що ОСОБА_7 останні 5 років проживав сам, його дочка виїхала до Росії. ОСОБА_5 раз в місяць приїжджала до діда. Квартира ОСОБА_7 була в жахливому стані, тому що він приймав алкоголь та лежав в лікарні. Свідок повідомила, що ОСОБА_7 впізнавав свідка. В його квартирі жіночих речей не було. ОСОБА_8 знає, остання приїжджала на 2 місяці з Росії та доглядала батька. ОСОБА_5 в спірній квартирі бачила не часто, вона там не проживала, про заповіт свідку нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_13 показав, що проживав в одному будинку з ОСОБА_7 Дочка померлого була його однокласницею. В гості до ОСОБА_7 ходив 1-2 рази в місяць, ОСОБА_5 там бачив рідко, в квартирі був безлад. ОСОБА_7 все розумів, про хворобу останнього свідок дізнався за місяць до смерті. Повідомити, що ОСОБА_5 проживала разом з ОСОБА_7 свідок не може, а про заповіт йому нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_14 показав, що коли переїхав до будинку, ОСОБА_5 вже жила з дідом. Повідомив, що останнім часом ОСОБА_7 не виходив на вулицю, дуже схуднув. ОСОБА_5 прибирала в квартирі, готувала, доглядала за дідом. Окрім його онуки, в квартирі нікого не бачив, про заповіт нічого не знає.

Свідок ОСОБА_15 показав, що ОСОБА_5 бачив у квартирі ОСОБА_7, спілкувався з нею, в нього була слабкість та за рік до смерті бачив ОСОБА_7 лише у вікні, він не вітався, бо не впізнавав. ОСОБА_8 свідок не знає, тому що не бачив в квартирі нікого окрім ОСОБА_5.

Частиною 2 ст. 256 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд приходить до висновку, що позивачем обґрунтовано та підтверджено доказами факт постійного проживання зі спадкодавцем. Таким чином, вимога встановити факт постійного проживання ОСОБА_5 разом зі спадкодавцем ОСОБА_7 в період з 26 вересня 2005 року до часу відкриття спадщини 15 листопада 2013 року за адресою: АДРЕСА_1 підлягає задоволенню.

Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Частина 3 цієї статті передбачає, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 56 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

На час посвідчення заповіту ОСОБА_7 діяла Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 року № 20/5.

Відповідно до п. 157 цієї Інструкції заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом.

Відповідно до ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 квітня 2015 року призначено по справі судову психіатричну експертизу, проведення якої доручено Українському науково-дослідному інституту соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 32 (а.с.157-163)встановлено, що ОСОБА_7 психічними захворюваннями станом на 18 вересня 2012 року не страждав. ОСОБА_7 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент укладання заповіту 18 вересня 2012 року.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, якою визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Достовірність та правильність відповідей експертів наданих на питання, що поставлені судом, сумніву не викликає.

З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відстутність пістав в частині задоволення позову щодо визнання недійсним заповіту ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6, посвідченого 18 вересня 2012 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину видане Першою Чернігівською державною нотаріальною конторою 25 грудня 2014 року ОСОБА_6 та визнання за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_2, що належала ОСОБА_7.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 208 - 209, 292, 294 ЦПК України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, визнання недійсним заповіту, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_7, померлого 15 листопада 2013 року в період з 26 вересня 2005 року по 15 листопада 2013 року за адресою: АДРЕСА_4.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Чернігівської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя Л.В. Карапута