АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/190/2016 Головуючий в суді 1 інстанції - Жук М.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка подана її представником ОСОБА_3, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про захист прав споживача та визнання договорів недійсними,

встановила:

У серпні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ «Каса народної допомоги», в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить визнати недійсними кредитний та іпотечний договори, укладені 08 липня 2013 року між нею та ТОВ «Каса народної допомоги», визнати недійсним договір доручення від 08.07.2013 року, укладений між нею, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ТОВ «Каса народної допомоги», скасувати запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію договору іпотеки від 08.07.2013 року та запис про накладення заборони відчуження квартири АДРЕСА_2

Судом до участі у справі у якості третіх осіб залучено ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 через свого представника - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на незаконність рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Вказувала, що суд не надав належної оцінки тим обставинам, що відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування та детальний розпис сукупної вартості кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору. Підпис позивача не є належним та достатнім доказом факту ознайомлення останньої з умовами кредитного договору. Крім того, у кредитному договорі наявні дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки із застосуванням формули зі змінними величинами та дискримінаційні (несправедливі) умови стосовно застосування коефіцієнта валютного ризику, який поклав на плечі позивача всі валютні ризики.

Зазначала, що суд першої інстанції зробив хибні висновки щодо дійсного розуміння споживачем фінансових послуг окремих пунктів договору, а також не звернув уваги на відсутність доказів проведення відповідачем переддоговірної роботи з позивачем.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Представник відповідача ТОВ «Каса народної допомоги» - ОСОБА_8 вважала доводи апеляційної скарги необґрунтованими та безпідставними та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа ОСОБА_4 погодився з апеляційною скаргою та просив задовольнити.

Треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 посилалась на те, що 08 липня 2013 року між нею та ТОВ «Каса народної допомоги» було укладено кредитний договір № 0807001/000-КФ1В/13, за умовами якого їй надано кредит у сумі 360 000 грн. зі сплатою 30 % річних за користування кредитними коштами.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між нею, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ТОВ «Каса народної допомоги» було укладено договір іпотеки від 08.07.2013 року, відповідно до умов якого в іпотеку передано нерухоме майно - квартира АДРЕСА_2.

Вказувала, що при укладені кредитного договору були порушені її права як споживача фінансових послуг, а саме ТОВ «Каса народної допомоги» приховала повну інформацію про кінцеву сукупну вартість кредиту для здійснення нею свідомого вибору схеми кредитування і не зазначила реальний відсоток по кредиту, чим ввела її в оману щодо реальної процентної ставки, сукупної вартості кредиту, абсолютного значення подорожчання кредиту, інших складових частин істотної умови, і кінцевої суми кредиту; встановила дискримінаційні (несправедливі) стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки із застосуванням формули зі змінними величинами; встановила дискримінаційні (несправедливі) умови стосовно застосування коефіцієнта валютного ризику, поклавши всі валютні ризики на позичальника.

Вважала договір кредиту укладеним з порушенням вимог ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що відповідно до ч. 1 ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в укладеному між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_2 кредитному договорі визначені чіткі умови виконання сторонами взятих на себе зобов'язань; текст спірного договору містить детальний розпис сукупної вартості споживчого кредиту, виконаний одним шрифтом та кольором, обставини, які б ускладнювали його прочитання споживачем, відсутні; платіжним засобом за цим договором є Національна валюта України - гривня.

Умови спірного кредитного договору, з якими погоджувалась позивач при його укладенні, передбачають покладення валютного ризику, як на фінансову установу так і на позичальника, що свідчить про дотримання сторонами, зокрема відповідачем, при його укладенні принципу добросовісності та балансу договірних прав та обов'язків учасників правочину, тобто не є дискримінаційним стосовно споживача правилом зміни відсоткової ставки, оскільки так само передбачає можливість її зміни для фінансової установи.

За викладених обставин суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено укладення спірного кредитного договору під впливом обману, із застосуванням нечесної підприємницької практики чи на умовах, які є дискримінаційними (несправедливими) стосовно споживача фінансових послуг й відповідно відсутність правових підстав для визнання цього правочину недійсним з підстав, викладених у позовній заяві.

Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки висновки не відповідають обставинам справи, зроблені за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального права.

Висновок суду першої інстанції про те, що оспорюваний кредитний договір містить детальний розпис сукупної вартості споживчого кредиту, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки він суперечить змісту самого договору, який взагалі не містить розміру сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, а тим більше - детального розпису сукупної вартості.

Крім того, суд першої інстанції належним чином не перевірив доводи позивача щодо застосування до усіх платежів «коефіцієнта валютного ризику», не встановив суть зазначеного коефіцієнта та яким чином він впливає на змінюваність витрат за договором.

Як вбачається зі змісту кредитного договору № 0807001/000-КФІВ/13, укладеного 08 липня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» та ОСОБА_2, фінансова установа зобов'язалась надати позичальнику грошові кошти у національній валюті України на загальну суму 360 000 грн. на поточні цілі позичальника, а позичальник зобов'язалась прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит фінансовій установі з урахуванням прийнятого сторонами валютного ризику, обумовленого цим договором.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Таким чином, між сторонами було укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно з яким відповідач надав позивачу кредит на суму 360 000 грн. строком з 08 липня 2013 року по 08 липня 2014 року, зі сплатою процентів за користування кредитом за фактичний час користування грошовими коштами з розрахунку 30% річних ( а.с.6).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому і виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною 2 ст. 11 Закону визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Разом з тим, з матеріалів справи встановлено, що вимоги ч. 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» виконані фінансовою установою не були, оскільки відповідачем не було повідомлено споживачу перед укладенням договору орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг.

Також кредитний договір не містить розміру сукупної вартості кредиту та детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг.

Зазначені обставини відповідачем не спростовані, а зі змісту кредитного договору вбачається, що сукупну вартість кредиту (навіть орієнтовну) встановити неможливо, оскільки договором передбачено сплату кредиту та процентів за формулами зі змінними величинами, тобто застосування як до суми наданого кредиту ( тіла кредиту), так і до суми процентів, що визначається до сплати щомісяця, коефіцієнта валютного ризику.

Так, пунктом 3.1 передбачено, що сторони домовились прийняти на себе валютний ризик шляхом введення при розрахунках одна з одною в рамках цього договору коефіцієнта валютного ризику, на який здійснюється коригування нарахованих процентів та корегування сплати (повернення) суми ( частки суми) кредиту.

Пунктом 3.2 визначено, що коефіцієнт валютного ризику - це відносний показник, за рахунок котрого сторони домовилися приймати на себе відповідний валютний ризик відхилення у майбутньому курсу іноземної валюти ( а саме - долара США) по відношенню до курсу іноземної валюти ( а саме - долара США) на дату укладання цього договору. За рахунок коефіцієнта валютного ризику фінансова установа приймає на себе валютний ризик ревальвації національної валюти по відношенню до іноземної валюти, а саме долара США. За рахунок коефіцієнта валютного ризику позичальник приймає на себе валютний ризик девальвації національної валюти по відношенню до іноземної валюти, а саме - долара США.

Відповідно до п.3.3 договору, коефіцієнт валютного ризику розраховується як співвідношення поточного курсу іноземної валюти до базового курсу іноземної валюти відповідно до наступної формули: Квр = поточний курс іноземної валюти/ базовий курс іноземної валюти, де Квр - це коефіцієнт валютного ризику; поточний курс іноземної валюти - це офіційно встановлений Національним банком України курс гривні по відношенню до долара США на дату нарахування процентів та/або сплати кредиту, з урахуванням решти умов цього пункту;

- базовий курс іноземної валюти - це офіційно встановлений Національним банком України курс гривні по відношенню до долара США на дату укладення цього договору, який пунктом 3.8 визначений як 7,993 грн. за 1 долар США.

Пунктом 3.6 договору визначено, що якщо відхилення поточного курсу іноземної валюти від базового курсу іноземної валюти складає більш ніж 3 проценти, всі розрахунки між сторонами здійснюються з урахуванням коефіцієнта валютного ризику, відповідно до наступних формул:

За нарахованими процентами : СНВ (сплати) =НВ*Квр, де СНВ (сплати) - це сума нарахованих процентів до сплати позичальником з урахуванням валютного ризику; НВ - сума нарахованих процентів без урахування валютного ризику; Квр - це коефіцієнт валютного ризику станом на дату нарахування процентів за кредитом.

За сплатою позичальником часткової суми кредиту: ЧСК (сплати) = К* Квр, де ЧСК (сплати) - це часткова сума кредиту, яку повинен ( бажає) сплатити позичальник відповідно до умов договору з урахуванням валютного ризику на відповідну дату; К - часткова сума кредиту, що сплачується на конкретну дату, без урахування валютного ризику; Квр - це коефіцієнт валютного ризику станом на дату здійснення часткової та/або повної сплати позичальником кредиту.

Аналогічна формула і за сплатою повної суми кредиту: ПСК(сплати) = К*Квр.

Таким чином, встановлення в умовах договору про повернення суми кредиту, що був наданий в національній валюті України - гривні, застосування коефіцієнта валютного ризику, який є змінною величиною та розраховується за допомогою формул, не передбачено жодним нормативним актом та прямо суперечить положенням ст. 1054, 1049 ЦК України, які визначають, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику, кредит, тобто грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем.

Прикладом застосування коефіцієнта валютного ризику у даних правовідносинах є повідомлення ТОВ «Каса народної допомоги» від 06.04.2015 року, відповідно до якого сума кредиту, що підлягає поверненню з урахуванням коефіцієнта валютного ризику, становить 745 200 грн., тоді як за видатковим касовим ордером від 08.07.2013 року, ОСОБА_2 одержала готівкою 360 000 грн. Загальна сума заборгованості, з урахуванням процентів (185 298 грн. 08 коп.), штрафів та пені, становить 1 050 192 грн. ( а.с. 99).

Таким чином, застосування коефіцієнта валютного ризику, який виникне у майбутньому, до тіла кредиту та до процентів, які будуть визначені, унеможливлює визначення сукупної вартості кредиту на момент укладення договору та прямо суперечить ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Заперечення представника відповідача про те, що позичальник розуміла зазначені умови, добровільно на них погоджувалась, розуміла значення поняття «коефіцієнт валютного ризику» та згідна була повертати кредит з його урахуванням, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зміст укладеного договору суперечить вимогам закону, які є обов'язковими для даного виду договорів.

Частиною 3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Частиною 3 ст. 1054 ЦК України передбачено, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються, зокрема: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема відповідно до частини 1 зазначеної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Таким чином, оспорюваний кредитний договір слід визнати недійсним з підстав, визначених ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки зміст кредитного договору суперечить вимогам ч. 1 ст. 1054, ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів.

Також колегія суддів вважає, що кредитний договір слід визнати недійсним і з підстав, визначених ч. 1 ст. 203, ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови оспорюваного кредитного договору є несправедливими.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Частиною 5 ст. 11 Закону встановлено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у постанові № 6-80цс13 від 25.09.2013 року, положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Згідно з ч.5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Відповідно до п. 16 вищевказаної Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Таким чином, застосування поняття «валютний ризик» можливий між кредитором та боржником у разі, якщо кредит було надано в іноземній валюті.

Враховуючи, що частиною 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України заборонено, та відповідно до оспорюваного кредитного договору валютою кредитування є національна валюта України - гривня, правові підстави для застосування коефіцієнта валютного ризику, тобто коефіцієнту відхилення у майбутньому курсу іноземної валюти (долара США) по відношенню до курсу іноземної валюти (долара США) на дату укладання цього договору - законом не передбачені.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що розмір платежів по кредитному договору визначений не був, як і сукупна вартість кредиту, натомість договором визначено, що сума платежів по кредиту та процентах визначається щомісячно, з урахуванням збільшення ( зменшення) курсу долара США до гривні, шляхом множення суми ( частини) наданого кредиту та нарахованих процентів на коефіцієнт валютного ризику.

Так, пунктом 4.1 договору визначено, що позичальник зобов'язується сплатити (погасити) заборгованість за кредитом в останній день строку користування кредитом. Позичальник здійснює погашення заборгованості за кредитом з урахуванням коефіцієнта валютного ризику відповідно до умов цього договору. Позичальник має право здійснювати повне та/або часткове погашення кредиту, яке здійснюється з урахуванням коефіцієнта валютного ризику. Проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно в останній день місяця, з урахуванням коефіцієнта валютного ризику, відповідно до умов цього договору.

Заперечення представника відповідача про те, що зміна відсоткової ставки чи інших платежів, встановлених у відсотковому відношенні, договором не передбачені, також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, виходячи зі змісту п.4.1 договору, розділу 10 договору ( відповідальність сторін), розмір усіх платежів за договором розраховується із застосуванням формули зі змінними величинами- шляхом множення на коефіцієнт валютного ризику, який визначатиметься у майбутньому, на день нарахування відповідного платежу. Зазначене свідчить про встановлення договором змін у витратах по всіх платежах, що будуть здійснюватись за кредитним договором, і зазначені витрати є непередбачуваними та залежать від курсу долара США.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оспорюваний кредитний договір укладений між сторонами з порушенням вимог закону, умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Частиною 2 ст. 548 ЦК України встановлено, що недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

З матеріалів справи встановлено, що на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором № 0807001/000/КФІВ/13 між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, з видачею заставної, посвідчений 08.07.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. за реєстровим № 6187.

Вказаним договором в іпотеку ТОВ «Каса народної допомоги» передана трикімнатна квартира НОМЕР_1, загальною площею 61,8 кв.м., по АДРЕСА_2 що належить ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації житла 15.03.2007 року ( а.с. 57-60, 86). Вартість предмету іпотеки сторони оцінили у розмірі 380 000 грн.

Враховуючи, що кредитний договір, на забезпечення якого було укладено договір іпотеки, підлягає визнанню недійсним, то відповідно до вимог ч.2 ст. 548 ЦК України договір іпотеки також слід визнати недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.09.2015 року позивачем та її представником були подані уточнення до позовної заяви, в яких позивач просила також визнати недійсним договір доручення, укладений 08.07.2013 року між ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 ( довірителями) та ОСОБА_6 ( повіреним), що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. за реєстровим № 6190. ( а.с. 46-47).

Підставою для задоволення цих вимог позивач ОСОБА_2 зазначає те, що у разі визнання недійсним кредитного договору договір доручення також має бути визнаний недійсним, оскільки він укладений для виконання кредитного договору.

Відмовляючи у задоволенні цих позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що зазначені позовні вимоги є похідними від вимоги про визнання кредитного договору недійсним, тому правові підстави для їх задоволення також відсутні.

Проте погодитись у повному обсязі з таким висновком неможливо з огляду на наступне.

Як вбачається з розділу 3 договору доручення, довіритель (ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3.) доручає, а повірений (ОСОБА_6.) зобов'язується вчинити від імені довірителя продаж квартири НОМЕР_1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2

Згідно з п.3.2 договору доручення, повірений зобов'язується від імені довірителя продати майно у разі несплати, несвоєчасної сплати або сплати не в повному обсязі боржником ОСОБА_2 будь-яких умов основного договору та за умов письмового повідомлення кредитором ( ТОВ «Каса народної допомоги) довірителя та повіреного про невиконання боржником умов основного договору ( а.с. 46).

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ТОВ «Каса народної допомоги» не є стороною договору доручення, а до сторони договору - ОСОБА_6 позивач жодних вимог не пред'явила.

Таким чином, встановлення обставин, на які посилається позивач ОСОБА_2 як на підставу для задоволення її позовних вимог про визнання договору доручення недійсним, є неможливим без залучення належного відповідача - сторони договору, що на стадії апеляційного провадження процесуальним законом не передбачено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ «Каса народної допомоги» саме з цих підстав.

Крім того, не підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування запису з Державного реєстру про реєстрацію договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В. за реєстровим № 6187 та про скасування запису з Державного реєстру прав на нерухоме майно про накладення заборони на відчуження квартири АДРЕСА_2, що зареєстрований в реєстрі за № 6188, оскільки відповідачем ТОВ «Каса народної допомоги» зазначені записи не здійснювались та до компетенції відповідача не належить вилучення записів з Державного реєстру.

Відповідно до змісту витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, записи здійснювались державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових право на нерухоме майно та їх обтяжень», яким встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, спори, що виникають з приводу здійснення записів державним реєстратором до Державного реєстру речових прав не нерухоме майно, є публічно-правовими та підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме: визнання недійсними оспорюваних кредитного договору та договору іпотеки від 08.07.2013 року. В задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі сплаченого судового збору при поданні апеляційної скарги - 267 грн. 96 коп.

Враховуючи, що позивач була звільнена від сплати судового збору на час пред'явлення позову, то пропорційно задоволеній частині позовних вимог з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів недійсними - задовольнити частково.

Визнати недійсним кредитний договір № 0807001/000-КФІВ/13 від 08 липня 2013 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» та ОСОБА_2.

Визнати недійсним договір іпотеки, укладений 08 липня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» та ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. 08 липня 2013 року, зареєстрований в реєстрі за № 6187.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі - 267 грн. 96 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» на користь держави судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: