Ухвала

іменем україни

02 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., ПисаноїТ.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року Акціонерне товариство «Ерсте Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_3 неналежно виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, укладеним 26 грудня 2006 року між ним та Акціонерним товариством «Ерсте Банк» за № 014-0801/41. Зазначало, що станом на 30 вересня 2011 року у відповідача утворилась заборгованість за кредитним договором на загальну суму 144 840,81 дол. США, що еквівалентно 1 154 722 грн 83 коп. У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_4 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

Позивач також зазначав, що боржнику та іпотекодавцю направлялись вимоги добровільно звільнити квартиру.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, та виселити відповідачів.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 року позов задоволено частково.

Звернуто стягнення за договором іпотеки на предмет іпотеки - чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 141,2 кв. м, належну на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс І.П. за реєстровим № НОМЕР_1, зареєстрованим Івано-Франківським бюро технічної інвентаризації 27 грудня 2006 року за № 7995/217, реєстраційний № НОМЕР_2, гараж АДРЕСА_1, загальною площею 18,5 кв. м, зазначений в плані літерою «А», належний на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26 грудня 2006 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс І.П. за реєстровим № НОМЕР_3, зареєстрований Івано-Франківським бюро технічної інвентаризації 27 грудня 2006 року за № 928/7, реєстраційний № НОМЕР_4, в рахунок основної заборгованості за кредитним договором № 014-0801/41 від 26 грудня 2006 року, укладеним з АТ «Ерсте Банк», на 30 вересня 2011 року в сумі 144840,81 дол. США, що за курсом НБУ на 30 вересня 2011 року становило 1 154 722 грн 83 коп., на користь ПАТ «Фідобанк», способом реалізації майна визначити прилюдні торги за ціною продажу, встановленою суб'єктом оціночної діяльності, визначеним положеннями Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», та в порядку, встановленому вказаним Законом.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2015 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову про виселення скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов в цій частині задоволено.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх малолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині виселення без надання іншого житлового приміщення та ухвалюючи в цій частині нове рішення, апеляційний суд виходив з того, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Проте із вказаними висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 26 грудня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Акціонерний банк «Престиж», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 014-0801/41, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 115 000 дол. США зі сплатою 12 % річних терміном до 25 грудня 2016 року.

Відповідно до п. 2.1 вказаного договору кредитні кошти призначені на/для будівництва житла.

З метою забезпечення виконання вказаного кредитного договору 27 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір № 014-0801/41, відповідно до умов якого предметом іпотеки є нерухоме майно: АДРЕСА_1 6, загальною площею 141,2 кв. м, житловою площею 80,5 кв. м та гараж № 11, загальною площею 18,5 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1. Вказана квартира належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 26 грудня 2006 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс І.П. за № НОМЕР_1, зареєстрованого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 27 грудня 2006 року за № 7995/217, реєстраційний № НОМЕР_2. Витяг про реєстрацію видано 27 грудня 2006 року.

Установлено, що ОСОБА_3 належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання, внаслідок чого у нього станом на 30 вересня 2011 року утворилась заборгованість у розмірі 144 840,81 дол. США.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 року в рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - чотирикімнатну АДРЕСА_1, загальною площею 141,2 кв. м та гараж № 11, загальною площею 18,5 кв. м зазначений в плані літ. «А», які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і положення ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст. 109 ЖК УРСР).

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте апеляційний суд, ухвалюючи рішення, на вищевикладені вимоги закону уваги не звернув та дійшов передчасного висновку щодо можливості виселення відповідачів із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції при ухваленні рішення не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, були порушені норми матеріального та процесуального права, таке рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2015 року скасувати, а справу передати на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: В.М. Коротун

Л.М.Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О.Писана