Головуючий у 1-ій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Соломаха Л.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Біляєвої О.М., Новікової Г.В.

при секретарі Чуряєві В.С.

за участю:

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області справу за позовом ОСОБА_3 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Микитівському районі м. Горлівки Донецької області про стягнення щомісячних страхових виплат, їх індексації, відшкодування моральної шкоди з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 грудня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

28 листопада 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Микитівському районі м. Горлівки Донецької області про стягнення щомісячних страхових виплат, їх індексації, відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що 15 квітня 2012 року під час виконання трудових обовязків з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого йому 05 вересня 2012 року була встановлена стійка втрата професійної працездатності 10%. В 2013 році при повторному огляді йому повторно була встановлена втрата професійної працездатності 10% на строк до 01 жовтня 2015 року.

У зв'язку із втратою професійної працездатності відповідачем йому були призначені щомісячні страхові виплати втраченого заробітку в розмірі 1 162,13 грн. Останній раз щомісячну страхову виплату відповідач перерахував на його рахунок у відділенні Ощадбанку у м. Горлівка 27 травня 2014 року.

Посилаючись на те, що у звязку з бойовими діями та проведенням на території м. Горлівки Донецької області антитерористичної операції (далі АТО) відповідач з червня 2014 року припинив йому виплату страхових платежів, що заборгованість по страховим виплатам з червня 2014 року по вересень 2015 року складає 18 594,08 грн., що з березня 2014 року страхові виплати підлягали індексації на суму 91,86 грн. і заборгованість з індексації за період з березня 2014 року по вересень 2015 року складає 1 745,34 грн., просив стягнути з відповідача на його користь:

- заборгованість по страховим платежам за період з червня 2014 року по вересень 2015 року в сумі 18 594,08 грн.;

- заборгованість з індексації страхових платежів з березня 2014 року по вересень 2015 року в сумі 1 745,34 грн.;

- грошову компенсацію на відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., яка йому заподіяна через порушення його прав у сфері соціального страхування, зокрема, через тривалу невиплату щомісячних страхових платежів (а.с. 2 3).

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено (а.с. 35 36).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 посилається на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог про стягнення заборгованості за страховими виплатами за період з червня 2014 року по вересень 2015 року в сумі 18 594,08 грн. та заборгованості за індексацією страхових виплат за період з березня 2014 року по вересень 2015 року в сумі 1 745,34 грн.

Зазначає, що його право на соціальне забезпечення, соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві гарантується Конституцією України і не може бути обмежене.

Право на щомісячні страхові виплати йому дає довідка МСЕК. З червня 2014 року відповідач припинив йому виплату страхових платежів не з його вини, а через бойові дії. Проте через бойові дії право на щомісячні страхові виплати він не втратив і суд має захистити його конституційне право, незважаючи на бойові дії та відсутність у нього довідки «вимушеного переселенця».

Відмовивши у задоволенні позовних вимог, суд поставив захист його прав в залежність від виконання ним вимог підзаконних актів, зокрема, постанов Кабінету Міністрів України щодо переміщення з району проведення АТО або реєстрації на іншій території України поза межами зони проведення АТО, що порушує принцип верховенства права (а.с. 39 40).

Представник відповідача - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Микитівському районі м. Горлівки Донецької області ОСОБА_2, в.о. начальника Відділення, в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку йому 02 лютого 2016 року та 10 лютого 2016 року згідно його заявки від 28 листопада 2015 року SMS - повідомлення про явку до суду 09 лютого 2016 року та 01 березня 2016 року (а.с. 54, а.с. 61). Телефоном повідомив, що перебуває у м. Горлівка, не може зявитися до суду через відсутність у нього коштів та перепустки на право переміщення через лінію зіткнення у межах Донецької області.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав:

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 15 квітня 2012 року з позивачем під час виконання трудових обовязків стався нещасний випадок, що підтверджується актом № 6 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом (форма Н-1), який затверджений директором структурного підрозділу «Шахта імені ОСОБА_4» Державного підприємства «Артемвугілля» (а.с. 5).

Висновком МСЕК від 05 вересня 2012 року йому за нещасним випадком, який стався 15 квітня 2012 року, було встановлено стійку втрату професійної працездатності - 10% на строк до 01 жовтня 2013 року (а.с. 8). При повторному огляді 23 вересня 2013 року йому встановлено стійку втрату професійної працездатності - 10% на строк до 01 жовтня 2015 року (а.с. 8).

У зв'язку із втратою професійної працездатності Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Микитівському районі м. Горлівка Донецької області позивачу були призначені щомісячні страхові виплати втраченого заробітку на строк до 01 жовтня 2015 року.

Відповідачем зазначені факти не оспорюються.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з щомісячних страхових виплат, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутні підстави для отримання страхових виплат. З квітня 2014 року по теперішній час на території м. Горлівка Донецької області проводиться антитерористична операція і Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Микитівському районі м. Горлівка Донецької області свою діяльність там не здійснює.

З аналізу постанови Кабінету Міністрів України № 531 від 01.10.2014 року «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообовязкове державне соціальне страхування» та постанови Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 20 від 11.12.2014 року «Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції» слідує, що страхові виплати здійснюються особам, які перебувають (перебували) у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями чи фізичними особами або були добровільно застраховані та переселилися, переміщені з тимчасово окупованої території, району проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації, мають право на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг за фактичним місцем проживання (перебування), що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. Позивач довідку про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції не надав, дані про його постійну реєстрацію на іншій території України поза межами території проведення антитерористичної операції відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з індексації страхових виплат, суд першої інстанції виходив з того, що вони не ґрунтуються на Законі України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування». Судом не встановлено підстав для здійснення індексації.

З такими висновками суду першої інстанції погодитися не можливо, до них суд дійшов порушивши норми матеріального права, що відповідно до пункту 4 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Відповідно до частини 2 ст. 309 ЦПК України норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві, відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування станом на момент виникнення спірних правовідносин визначав Закон України від 23.09.1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який з 01 січня 2015 року діє в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року N 77-VIII та має назву «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до підпункту «в» пункту 1 частини 1 ст. 21 Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто в редакції до 01 січня 2015 року) у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, виплачуючи йому, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого.

Відповідно до ст. 28 зазначеного Закону від 23.09.1999 року № 1105-XIV грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку, є страховими виплатами. Зазначені грошові суми складаються, зокрема, із страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності.

Статтею 40 Закону від 23.09.1999 року № 1105-XIV (в редакції до 01 січня 2015 року) було передбачено, що страхові виплати потерпілому провадяться щомісячно в установлені Фондом соціального страхування від нещасних випадків дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв'язку із страховим випадком. Страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК. З 01 січня 2015 року зазначені норми встановлені частинами 1, 5 та 6 ст. 47 Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року N 77-VIII).

Представник відповідача визнає, що позивач ОСОБА_3 до теперішнього часу перебуває на обліку у Відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Микитівському районі м. Горлівки, що щомісячні страхові виплати позивачу були призначені на строк до 01 жовтня 2015 року в розмірі 1 162, 13 грн.

Він же пояснив, що відповідно до частини 2 ст. 29 Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV (в редакції до 01 січня 2015 року), позивачу в січні 2015 року на підставі постанови правління Фонду від 11.12.2014 р. № 19 було проведено з 01 березня 2014 року перерахування сум щомісячних страхових виплат у звязку із зростанням у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки на коефіцієнт 1,079. Після перерахунку розмір щомісячної страхової виплати позивача з 01 березня 2014 року склав 1 253,94 грн., тобто збільшився на 91,81 грн. Доплата за період з березня 2014 року по грудень 2014 року позивачу нарахована в січні 2015 року.

Саме про цей перерахунок зазначав позивач в позовній заяві, посилаючись на те, що з 01 березня 2014 року його щомісячна страхова виплата підлягала збільшенню (індексації) на суму 91,86 грн.

Згідно пункту 11 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року N 77-VIII) з 1 січня 2015 року до стабілізації фінансово-економічного становища держави зупинено перерахунок сум щомісячних страхових виплат, який проводиться з 1 березня наступного року у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки за даними центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики. Відновлення такого перерахунку визначається законом. Виходячи з цих норм перерахунок щомісячних страхових виплат з 01 березня 2015 року у звязку із зростанням у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки позивачу не проводився.

Підстави припинення страхових виплат визначаються статтею 27 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14.01.1998 року (Закон № 16/98-ВР), згідно якої виплати та надання соціальних послуг, на які має право застрахована особа за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, може бути припинено: а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості; б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність; в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи; г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов'язків щодо загальнообов'язкового державного соціального страхування; д) в інших випадках, передбачених законами.

Крім того, підстави припинення страхових виплат встановлені і спеціальним Законом, а саме, ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року N 77-VIII), яка за змістом відтворює норми статті 38 зазначеного Закону в редакції Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV, які діяли станом на момент виникнення спірних правовідносин - червень 2014 року і діяли до 01 січня 2015 року. Згідно цих правових норм страхові виплати і надання соціальних послуг може бути припинено: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з'ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов'язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до п. 1.5. Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, який затверджений постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань від 27.04.2007 року № 24, рішення про призначення (відмову у призначенні) страхових виплат оформляється постановою (у тому числі в разі призначення страхової виплати за рішенням суду), у якій зазначаються дані про потерпілого та осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім'ї та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах.

Відповідно до п. 1.18. зазначеного Порядку копію постанови про призначення (відмову у призначенні), перерахування, компенсацію, припинення та продовження страхових виплат і соціальних послуг потерпілим (членам їх сімей), відшкодування витрат на поховання у разі смерті потерпілого або про повернення зайво виплачених коштів тощо робочі органи виконавчої дирекції Фонду надсилають потерпілому або особам, які мають на це право.

Як пояснив представник відповідача, в період з червня 2014 року по вересень 2015 року постанова про припинення позивачу страхових виплат не видавалася, страхові виплати позивачу припинено з 01 жовтня 2015 року у звязку із закінченням строку, на який вони були призначені. Станом на 01 жовтня 2015 року і на теперішній час заборгованість позивачу по страховим виплатам з урахуванням перерахунку з 01 березня 2014 року складає 21 500,60 грн. Ці пояснення представника відповідача підтверджуються довідкою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Микитівському районі м. Горлівки (а.с. 68), яка була надана представником відповідача у судовому засіданні.

Згідно пояснень представника відповідача страхові виплати позивачу з червня 2014 року не здійснюються через проведення на території Донецької області, в тому числі на території м. Горлівки, антитерористичної операції. У звязку з проведенням АТО Управління Державної казначейської служби України у м. Горлівка з липня 2014 року відключено від інформаційно-комунікаційної системи Державної казначейської служби України, рахунки Відділення Фонду заблоковані і Виконавча дирекція Фонду проводить фінансування видатків на рахунки лише тих відділень Виконавчої дирекції, які розташовані на території, яка контролюється органами державної влади. Після переміщення Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Микитівському районі м. Горлівки в листопаді 2014 року на контрольовану територію - до м. Словянськ та перереєстрації місцезнаходження Відділення прибутковий рахунок Державною казначейською службою України Відділенню не відкритий, фінансування видатків з бюджету Фонду (поточного страхового рахунку) не передбачається.

Тобто, апеляційним судом встановлено, що страхові виплати позивачу відповідно до ст. 27 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року N 77-VIII) в період з червня 2014 року по вересень 2015 року включно не припинялися, відповідач визнає наявність у нього заборгованості перед позивачем за щомісячними страховими виплатами у сумі 21 500,60 грн., а тому висновок суду першої інстанції про те, що у позивача відсутні підстави для отримання заборгованості із страхових виплат, є помилковим, про що обґрунтовано зазначає позивач в апеляційній скарзі.

Посилання суду, як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог, на постанову Кабінету Міністрів України № 531 від 01.10.2014 року «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообовязкове державне соціальне страхування» та постанову Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 20 від 11.12.2014 року «Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції», є незаконними.

В апеляційній скарзі позивач обґрунтовано зазначає, що його право на соціальний захист гарантується Конституцією України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан ні в Україні вцілому, ні на окремих територіях Донецької області на теперішній час не запроваджено.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 на території Донецької області розпочато антитерористичну операцію.

Згідно ст. 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року N 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції не прийнято.

Статтею 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Згідно Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, який затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року № 1275-р на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», місто Горлівка Донецької області належить до такого населеного пункту.

Згідно з частиною 2 ст. 14 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Проте на теперішній час будь-які зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року N 77-VIII) щодо обмеження права осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади, на отримання страхових виплат не вносилися.

Законом України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, такі обмеження також не встановлені.

Будь-який інший Закон України з цього питання також відсутній.

Закон України від 15.04.2014 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на правовідносини, що виникли між сторонами, не розповсюджується, оскільки відповідно до ст. 3 цього Закону для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;

3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини.

Дійсно 01.10.2014 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 531 «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообовязкове державне соціальне страхування», якою у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.07.2015 р. № 471 установлено, що:

1) особи, які перебувають (перебували) у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями чи фізичними особами або були добровільно застраховані та переселилися з тимчасово окупованої території, району проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації, мають право на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" робочими органами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування, а до завершення заходів, пов'язаних з утворенням зазначеного Фонду та його робочих органів, - робочими органами Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі - фонди) відповідно до пункту 6 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону за фактичним місцем проживання у порядку, встановленому правліннями фондів. Матеріальне забезпечення виплачується застрахованим особам в установленому порядку через банки.

Крім того, 05 листопада 2014 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції», згідно якої (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановами Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2014 року № 715, від 12 серпня 2015 року № 615, від 26 серпня 2015 року № 636, від 30 вересня 2015 року № 788) призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 531 Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України 11 грудня 2014 року прийняло постанову № 20 «Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції». Як зазначено в преамбулі цієї постанови, вона прийнята з метою забезпечення безперервності та першочерговості одержання щомісячних страхових виплат та медико-соціальних послуг потерпілими на виробництві (членами їх сімей), які переміщуються з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції.

Як зазначено в пункті 1 цього Порядку він поширюється на фізичних осіб, які постійно проживають в Україні, яких змусили або які самостійно покинули своє місце проживання внаслідок (або з метою уникнення) негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру і які мають право на страхові виплати та страхові витрати на медичну і соціальну допомогу відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» за фактичним місцем проживання (перебування) (якщо страховий випадок настав до моменту переміщення).

Відповідно до пункту 2 цього Порядку особи, які тимчасово переміщені, мають право на призначення та/або продовження раніше призначених страхових виплат, страхових витрат на медичну та соціальну допомогу відповідно до Закону № 1105 безпосередньо в робочих органах виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України за фактичним місцем проживання (перебування), що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, за формою, наведеною в додатку до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509, відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Крім того, Кабінетом Міністрів України 07.11.2014 року було прийнято постанову № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», якою було затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок).

Згідно пункту 8 Тимчасового порядку (із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 08.04.2015 р. № 239, від 26.08.2015 р. № 636) особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати, протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

З аналізу зазначених постанов Кабінету Міністрів України № 531 від 01.10.2014 року, № 637 від 05.11.2014 року, № 595 від 07.11.2014 року та постанови Правління Фонду від 11.12.2014 року № 20 випливає, що ними встановлено спеціальний порядок здійснення страхових виплат для осіб, які тимчасово переселилися з району проведення антитерористичної операції, тобто особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам.

Проте зазначені підзаконні нормативні акти не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення антитерористичної операції до теперішнього часу не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади.

Суд першої інстанції неправильно витлумачив постанову Кабінету Міністрів України № 531 від 01.10.2014 року та постанову Правління Фонду № 20 від 11.12.2014 року та дійшов помилкового висновку про те, що особам, які постійно проживають в районі проведення АТО, страхові виплати та заборгованість по ним виплачуються лише в разі, якщо вони тимчасово переселилися з району проведення АТО та на підставі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з району проведення АТО. Суд не врахував, що постанови Кабінету Міністрів України № 531 від 01.10.2014 року, № 637 від 05.11.2014 року, № 595 від 07.11.2014 року, постанова Правління Фонду № 20 від 11.12.2014 року не є законом, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Якщо позивач з району проведення антитерористичної операції тимчасово не переселився на контрольовану територію та не взятий на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509, то дія пункту 8 Тимчасового порядку, постанов Кабінету Міністрів України № 531 від 01.10.2014 року, № 637 від 05.11.2014 року, № 595 від 07.11.2014 року, постанови Правління Фонду № 20 від 11.12.2014 року на нього не розповсюджуються. Зазначені підзаконні акти не встановлюють відмінні від встановлених Законом України від 23.09.1999 року № 1105-XIV особливості проведення страхових виплат в період проведення антитерористичної операції на території тимчасово непідконтрольній органам державної влади і у відповідача відсутні правові підстави для невиплати позивачу страхових виплат за період з червня 2014 року по вересень 2015 року. Ненадання позивачем, який не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття його на облік, як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, не є підставою для невиплати позивачу страхових виплат.

Зазначений висновок апеляційного суду узгоджується з пунктом 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року N 77-VIII), згідно якого Кабінетом Міністрів України визначаються особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації).

Згідно абзацу 1 частини першої статті 1 Закону України від 20.10.2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Як зазначено в статті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

В той же час частиною першою статті 3 вказаного Закону встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що судом першої інстанції не враховано.

Відповідно до частини 4 ст. 46 Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції, що діяла станом на червень 2014 року) до коштів на здійснення страхування від нещасного випадку застосовується казначейська форма обслуговування в порядку, передбаченому для обслуговування Державного бюджету України.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 23.07.2014 року № 436 на території Донецької та Луганської областей, починаючи з 24 липня 2014 року запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи. Постановою від 06.08.2014 року № 466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій» НБУ зобов'язав банки України, небанківські установи та національного оператора поштового зв'язку, які є платіжними організаціями внутрішньодержавних/міжнародних платіжних систем та/або їх учасниками, призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій на території, яка не контролюється українською владою до переходу району/міста обласного значення Донецької та/або Луганської областей під контроль української влади.

Згідно пункту 2 Тимчасового порядку (із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 р. № 109 та від 08.04.2015 р. № 239) у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади. Казначейське обслуговування місцевих бюджетів за видатками та кредитуванням у населених пунктах на тимчасово неконтрольованій території здійснюється після повернення такої території під контроль органів державної влади.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. В цьому переліку зазначено і місто Горлівка Донецької області.

Саме положення пункту 2 Тимчасового порядку щодо припинення фінансування і стало причиною невиплати позивачу страхових виплат в період з червня 2014 року по вересень 2015 року.

Проте постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.02.2015 року у справі № 826/18826/14 (зазначена постанова залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2015 року, а ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.10.2015 року залишені без змін і постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.02.2015 року, і ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2015 року) пункт 2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей визнано незаконним та нечинним з моменту прийняття. Резолютивну частину постанови опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 22 травня 2015 року № 38. Як зазначено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16.10.2015 року пункт 2 Тимчасового порядку порушує право позивачів на отримання належної їм пенсії, інших видів соціальних виплат та допомоги.

Відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України № 595 від 07.11.2014 року (із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 р. № 109, від 08.04.2015 р. № 239) міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації мали забезпечити до 1 грудня 2014 р. переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Переміщення здійснюється лише тих бюджетних установ, підприємств та організацій, що у разі зміни місцезнаходження зможуть забезпечити провадження своєї діяльності.

На виконання цього положення постанови Кабінету Міністрів України Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Микитівському районі м. Горлівки Донецької області в листопаді 2014 року перемістилося з неконтрольованої території до м. Словянськ Донецької області, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Проте фінансування страхових виплат до теперішнього часу відповідачу не відновлено.

Оскільки страхові виплати позивачу не здійснюються через відсутність фінансування, посилання суду першої інстанції на те, що позивач не звертався до відповідача з питання продовження страхових виплат та виплати заборгованості, не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Так, у рішенні від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Бурдов проти Росії", № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ).

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до статті 1 Конституції Україна є правовою державою.

Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (стаття 3 Конституції).

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

На теперішній час Україна від зобовязань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала. 21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобовязань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобовязань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Відповідно до статей 2, 6 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Враховуючи зазначене та визнання відповідачем заборгованості перед позивачем з щомісячних страхових виплат, яка за період з 01 березня 2014 року по 30 вересня 2015 року з урахування перерахунку проведеного в січні 2015 року за період з 01 березня 2014 року складає 21 500,60 грн., позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення на його користь заборгованості за щомісячними страховими виплатами за період з червня 2014 року по вересень 2015 року та збільшення (індексації) щомісячних страхових виплат з 01 березня 2014 року по вересень 2015 року є обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про незаконність рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по страховим виплатам є обґрунтованими.

Як пояснила представник відповідача, різниця між сумою заборгованості, яку визнає відповідач (21 500,60 грн.), та сумою заборгованості, зазначеною в позові (18 594,08 + 1 745,34 = 20 339,42 грн.), повязана з тим, що останній раз, в травні 2014 року, страхові виплати позивачу були перераховані з затримкою - не за травень 2014 року, а за квітень 2014 року, а тому заборгованість перед позивачем за оспорюваний період з 01 березня 2014 року по вересень 2015 року включно з урахуванням перерахунку з 01 березня 2014 року, який проведено в січні 2015 року, складає 21 500,60 грн.

В апеляційній скарзі позивач просив рішення суду скасувати повністю, проте будь-яких доводів щодо незаконності рішення суду в частині відмови йому у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в ній не наведено.

Незважаючи на те, що позивач в апеляційній скарзі не просить відшкодувати йому моральну шкоду, завдану внаслідок порушення його права на соціальне страхування, від позовних вимог в цій частині він не відмовився, а тому апеляційний суд перевіряє законність рішення суду і в цій частині.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що вони є похідними від вимог про порушення прав позивача. Оскільки такі порушення судом не встановлені, підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про порушення прав позивача на щомісячне отримання страхових виплат, висновок суду першої інстанції щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди не відповідає обставинам справи, що відповідно до п. 3 частини 1 ст. 309 ЦПК України є підставою скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

На теперішній час законодавчий акт, який передбачає відшкодування страховиком, тобто Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Микитівському районі м. Горлівки Донецької області, моральної шкоди, завданої внаслідок тривалого не проведення страхових виплат, відсутній. Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (як в редакції Закону від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, так і в попередній редакції Закону № 1105-XIV від 23 вересня 1999 року) такої відповідальності Фонду не передбачає.

Стаття 56 Конституції України, яка гарантує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, на правовідносини, що виникли між сторонами, не розповсюджується.

Відповідно до ст. 4 Закону України № 1105-XIV від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року № 77-VIII) Фонд соціального страхування не є органом державної влади, він є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням.

Враховуючи зазначене, підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої внаслідок тривалого не проведення страхових виплат, порушення права позивача у сфері соціального страхування, відсутні. Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди не ґрунтуються на законі, а тому задоволенню не підлягають.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за страховими виплатам за період з 01 березня 2014 року по 30 вересня 2015 року у загальній сумі 21 500,60 грн. та про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні до суду позивачем судовий збір з позовної заяви не сплачувався. Від його сплати він звільнений на підставі пункту 2 ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (із змінами внесеними Законом України № 484-VIII від 22.05.2015 року, які набрали чинності з 1 вересня 2015 року), як позивач у справі про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя.

Відповідно до частини 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до частини 1, п/ п. 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674 VI від 08 липня 2011 року (із змінами внесеними Законом України № 484-VIII від 22.05.2015 року) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Згідно ст. 8 Закону України від 28 грудня 2014 року № 80-VIII «Про Державний бюджет України на 2015 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на 1 січня 2015 року, складала 1 218 гривень.

Тобто, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487,20 грн. (21 500,60 грн. х 1% = 215,00 грн., але не менш 487,20 грн.= 1 218 грн. х 0,4)

Керуючись ст. 307, ст. 309, ст. 314, ст. 316 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення щомісячних страхових виплат, їх індексації, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Микитівському районі м. Горлівки Донецької області (ідентифікаційний код 25968323, юридична адреса: 84100 Донецька область м. Словянськ вул. Свободи, 5) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстроване місце проживання м. Горлівка Донецька область Артемівське шосе, 137) заборгованість за щомісячними страховими виплатами за період з 01 березня 2014 року по 30 вересня 2015 року в загальній сумі 21 500 (двадцять одна тисяча пятсот) гривень 60 коп.

В задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Микитівському районі м. Горлівки Донецької області (ідентифікаційний код 25968323, юридична адреса: 84100 Донецька область м. Словянськ вул. Свободи, 5) на користь держави судовий збір у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 коп. за наступними реквізитами: отримувач Артемівське УК/м. Бахмут/, код отримувача (за ЄДРПОУ) 37868870, код класифікації доходів бюджету 22030001 "Судовий збір (Державна судова адміністрація України 050)" (ознака 80), банк отримувача Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, МФО 834016, рахунок отримувача -0015, призначення платежу - *; 101; Апеляційний суд Донецької області (м. Бахмут).

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: О.М. Біляєва

ОСОБА_5