АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1798/16 Головуючий 1 інст. - Дмитрієв О.Ф.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» квітня 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Малінської С.М.,

за участю секретаря: Кривошеіної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до Харківської міської ради. В обґрунтування свого позову посилався на те, що на підставі укладеного договору найма житлового приміщення наймачем квартири АДРЕСА_1 був його батько ОСОБА_2 Відповідно до рішення виконавчого комітету Київської районної ради м. Харкова № 348-1 від 16.12.2003 року після смерті його батька його мати ОСОБА_3 визнано наймачем трьох кімнат житловою площею 47,8 кв. м. у комунальній квартирі АДРЕСА_1 зі складом сім'ї з чотирьох осіб, а саме: наймач ОСОБА_3, син ОСОБА_1, невістка ОСОБА_4, онука ОСОБА_5

Зазначив, що в спірній квартирі він був зареєстрований з 1980 року по 2006 рік.

У 2006 році його знято з реєстраційного обліку вказаної квартири і він став проживав за іншою адресою разом із своєю дружиною.

У 2009 році він переїхав проживати до спірної квартири, та з цього часу ця квартира є його єдиним місцем проживання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року його мати ОСОБА_3 померла.

Зазначив, що факт спільного проживання його разом з ОСОБА_3 в спірній квартирі підтверджується актами від 10 лютого 2015 року та 21 жовтня 2015 року, а також довідкою Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області.

Просив визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено, визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення - скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. При цьому посилалася на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що житловий будинок є об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Харкова та перебуває на балансі комунального підприємства «Жилкомсервіс»; виконавчим комітетом Харківської міської ради не приймалось рішення щодо надання спірної квартири позивачу, договір найму вказаного приміщення з позивачем не укладався; необхідною умовою вселення в жиле приміщення є письмова згода всіх членів сім`ї, що проживають разом із наймачем; відповідно до відмітки у паспорті позивача, він зареєстрований за іншою адресою; доказів звернення матері позивача до відповідних органів з питань реєстрації місця проживання ОСОБА_1, підтвердження факту сумісного проживання, сплати комунальних послуг, сумісного бюджету не має; суд першої інстанції шляхом закріплення за позивачем права користування спірною квартирою, фактично значно поліпшив його житлові умови за відсутності об'єктивних умов це робити, замінивши орган місцевого самоврядування; що рішенням Київської районної в м. Харкові ради від 06 березня 1991 року № 77-35 будівлю по АДРЕСА_1 визнано ветхим та не підлягаючим капітальному ремонту.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради необхідно задовольнити, рішення суду - скасувати.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що іншого способу захисту порушеного права у позивача крім звернення до суду не було.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово - експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" із змінами та доповненнями вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати: чи дотриманий установлений порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлено угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї певний порядок користування жилим приміщенням.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що житловий будинок АДРЕСА_1 є об'єктом комунальної власності територіальної громади міста Харкова та перебуває на балансі комунального підприємства «Жилкомсервіс». Рішенням Київського районного виконавчого комітету міста Харкова № 77-35 від 06 березня 1991 року його визнано ветхим та таким, що не підлягає капітальному ремонту. В цьому будинку знаходиться спірна квартира № 21, в якій три кімнати житловою площею 47, 8 кв. м. загальною - 62, 1 кв. м. на другому поверсі чотирьохповерхової прибудови до основної будівлі, в якій з 14 лютого 1979 року зареєстрована та проживала ОСОБА_3 Зазначені кімнати неприватизовані. Крім неї в цих кімнатах були зареєстровані з 14 лютого 1979 року - ОСОБА_2, якого знято з реєстрації з 23 квітня 2003 року; з 09 листопада 1989 року - його син ОСОБА_1; з 07 березня 2001 року - невістка ОСОБА_4; з 2001 року - її онука ОСОБА_5

Рішенням Київського районного виконавчого комітету міста Харкова № 1076 від 25 серпня 1999 року почалося позачергове відселення із ветхих будинків, які знаходяться в аварійному стані, а також з квартири № 21. На виконання цього рішення сім'ї ОСОБА_1 на склад сім'ї з 4-х осіб: йому, його дружині, дочці та сину видано ордер Київського районного виконавчого комітету міста Харкова №2609/06 від 17 серпня 2006 року на вселення в квартиру АДРЕСА_3, у зв'язку з чим сім'ю ОСОБА_1 знято з реєстрації в спірній квартирі та зареєстровано за новим місцем проживання.

До теперішнього часу позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла та її знято з реєстрації у зв'язку із смертю.

В суді апеляційної інстанції представник Харківської міської ради пояснив, що на теперішній час в спірній квартирі незаконно проживає позивач.

Статтею 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статей 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Посилання представника ОСОБА_1 на те, що у 2009 році він переїхав проживати до спірної квартири, та з цього часу ця квартира є його єдиним місцем проживання, судовою колегією не приймаються, оскільки як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 разом з сім'єю на підставі ордеру з серпня 2006 року вселився в квартиру АДРЕСА_3, в якій до теперішнього часу його і зареєстровано.

Належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 з 2009 року набув права користування квартирою АДРЕСА_1 матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції не надано.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строк позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам матеріального закону.

За таких обставин судова колегія вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні позову позивачу за безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, ст. ст. 308, 313, ч.2.ст.314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2015 року - скасувати і в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії