У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І., Закропивного О.В.,
Черненко В.А.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та стягнення коштів, за зустрічним позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 14 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № НАВ0GА00000008 від 19 липня 2007 року та договір іпотеки № НАВ0GА00000008 від 19 липня 2007 року, яким забезпечено виконання його кредитних зобов'язань.

В обґрунтування вимог позивач вказував, що кошти згідно кредитного договору ним не були отримані, грошові кошти в сумі 52 640 дол. США надані йому банком в позадоговірному порядку, після чого він сплатив на користь банку більше 15 тис. дол. США.

Посилаючись на те, що укладені між ним і банком договори є недійсними правочинами, тому договірні зобов'язання між сторонами не виникли, а указані кошти були ним сплачені на користь банку безпідставно, позивач просив суд визнати недійсними спірні кредитний договір та договір іпотеки і стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку повернення сторін до попереднього стану на його користь 261 130 грн 68 коп.

У червні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк звернулося до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з будинку, який є предметом іпотеки.

Позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № НАВ0GА00000008 від 19 липня 2007 року ОСОБА_6 отримав кредит у розмірі 52 640 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном поверення 18 липня 2017 року. В забезпечення виконання зобов'язань між сторонами укладено договір іпотеки № НАВ0GА00000008 від 19 липня 2007 року. Згідно з договором іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок АДРЕСА_1, загальною площею 153,90 кв.м, житловою площею 82,5 кв.м, який належить йому на праві власності. Обумовлена сторонами ціна предмета іпотеки на момент складення договору становила 332 290 грн.

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 взятих на себе за кредитним договором зобов'язань належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 02 червня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 298 350 дол. 02 центів США, яка складається з: 48 640 дол. 74 центів США - заборгованість за кредитом, 35 225 дол. 89 центів США - заборгованість за відсотками, 6 422, дол. 40 центів США - заборгованість за комісією, 208 060 дол. 99 центів США - нарахована пеня за порушення виконання зобов'язань за договором, позивач просив суд в рахунок погашення спірної суми боргу звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити зі спірного будинку осіб, які зареєстровані за указаною адресою.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 14 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 15 жовтня 2015 року, відмовлено у позові ОСОБА_6

Зустрічний позов ПАТ КП «Приватбанк» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 липня 2007 року № HAВ0GА00000008 станом на 02 червня 2014 року у розмірі 298 350 дол. 02 США, що згідно з курсом Національного банку України станом на 02 червня 2014 року еквівалентно 3 544 398 грн 24 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок АДРЕСА_1 із застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», шляхом продажу предмета іпотеки публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» від свого імені будь-якій особі-покупцеві за ціною, встановленою на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, з наданням публічному акціонерному товариству комерційному банку «Приватбанк» усіх повноважень продавця.

Зазначено, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валют», який набув чинності 07 червня 2014 року, не підлягає виконанню.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В решті вимог публічному акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» відмовити.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Судами встановлено, що відповідно умов кредитного договору № НАВ0GА00000008 від 19 липня 2007 року ПАТ КБ «Приватбанк» надав, а ОСОБА_6 отримав від банку кредит на будівництво будинку у розмірі 52 640 дол. США з оплатою 10,08% річних на суму залишку заборгованості по кредиту та погашенням заборгованості щомісячними внесками у розмірі 807 дол. 35 центів США, з кінцевим терміном повернення кредиту 18 липня 2017 року.

З метою забезпечення виконання позичальником його кредитних зобов'язань між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки від 19 липня 2007 року, за умовами якого передав в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1

Відповідно п. 24 спірного договору іпотеки у випадку порушення позичальником умов кредитного договору банк направляє йому письмову вимогу про усунення порушень, та якщо протягом 30 днів ця вимоги залишається без задоволення, банк має право почати звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до п.29 договору, в тому числі продажу предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві, в порядку передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Судами також установлено, що у зв'язку з порушенням позичальником зобов'язань за кредитом та простроченням станом на 24 січня 2014 року сплати відповідних платежів за кредитом в сумі 23 789 дол. 96 центів США та за відсотками - 33 467 дол. 77 центів США, банк надсилав боржнику вимогу від 27 січня 2014 року про дострокове погашення заборгованість на загальну суму у розмірі 261 338 дол. 14 центів США та попереджав боржника про можливість звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок.

Згідно наданого розрахунку заборгованість станом на 02 червня 2014 року складає 298 350 дол. 02 центів США, яка складається з: 48 640 дол. 74 центів США - заборгованість за кредитом, 35 225 дол. 89 центів США - заборгованість за відсотками, 6 422, дол. 40 центів США - заборгованість за комісією, 208 060 дол. 99 центів США - нарахована пеня за порушення виконання зобов'язань за договором.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з необхідності задовольнити заяву ПАТ КБ «Приватбанк» про застосування до вимог позивача строку позовної давності, оскільки про обставини, якими на думку боржника порушено його права останній знав з моменту укладення спірного кредитного договору від 19 липня 2007 року і, звернувшись до суду із даним позовом у лютому 2014 року, ОСОБА_6 пропустив указаний строк.

Задовольняючи зустрічні позовні вимог ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позичальник ОСОБА_6 взятих на себе за кредитним договором зобов'язань належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 02 червня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 298 350 дол. 02 центів США, яка підлягає погашенню шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте, з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

Розглядаючи справу в частині позовних вимог ОСОБА_6, суди першої та апеляційної інстанції вважали, що указані вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тобто, за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

З урахуванням указаних положень законодавства щодо строку позовної давності, перш ніж застосовувати позовну давність, судам необхідно з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого останній звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог ОСОБА_6, суди першої та апеляційної інстанції не врахували указаних вимог норм матеріального права, у зв'язку із чим оскаржені рішення в цій частині не відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості.

Крім того, розглядаючи справу в частині зустрічних позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк», суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що спірна сума заборгованості, в рахунок погашення якої слід звернути стягнення на предмет іпотеки, станом на 02 червня 2014 року становить суму в розмірі 298 350 дол. 02 центів США.

Однак, ухвалюючи рішення в указаній частині, суди першої та апеляційної інстанції залишили поза увагою наступне.

Судовий розгляд, яким справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду іменем України, в якому вирішуються усі питання, що складають його зміст (ст.ст. 214-218 ЦПК України). Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч. 1 ст. 213 ЦПК України).

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Погоджуючись із доводами ПАТ КБ «Приватбанк» про те, що боржник має перед банком заборгованості на суму 298 350 дол. 02 центів США, суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки доводам ОСОБА_6 щодо недоведеності указаної суми боргу, не спростували указаних доводів боржника та не визначились чи доведено належними та допустимими доказами відповідний розрахунок спірної суми заборгованості та чи підлягають стягненню указана сума боргу повністю, у зв'язку із чим судами не виконано вимоги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Також, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що сума пені за порушення виконання зобов'язань за договором визначена ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 208 060 дол. 99 центів США і, вирішуючи питання про стягнення указаної пені, суди стягнули суму пені в указаному розмірі у доларах США.

Однак,відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 533 ЦК Українигрошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Таким чином, чинне законодавство не передбачає нарахування та стягнення відповідних штрафних санкцій, у зв'язку із чим пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій, у порушення вимог статей212-214, 303, 315 ЦПК України, не враховані вказані вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК Україниоскаржені судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 14 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
О.В. Закропивний
В.А. Черненко
С.П. Штелик