АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Клінчук О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київського Державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука про скасування наказу, поновлення на роботі та відшкодування матеріальної й моральної шкоди,

№ апеляційного провадження:22-ц/796/7199/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Ладиченко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.

встановила:

12 січня 2016 року позивач звернулась до суду з позовом, який уточнила під час судового розгляду і просила визнати незаконними і скасувати накази № 104-од від 5 жовтня 2015р. та від 18 грудня 2015р., зобов'язати відповідача поновити її на посаді викладача кафедри гуманітарних та соціально-економічних дисциплін Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука з 18 грудня 2015 року, стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати у розмірі 1 677 грн. 10 коп., середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі середньомісячної заробітної плати за весь період затримки розрахунку, починаючи з 18 грудня 2015 року по день постановлення рішення, моральну шкоду в розмірі 40 000 гривень

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 19 вересня 2011 року працювала викладачем англійської мови кафедри гуманітарних та соціально-економічних дисциплін Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука.18 грудня 2015 року її було звільнено із займаної посади у зв'язку із зміною істотних умов праці згідно п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Позивач вважала своє звільнення незаконним, так як наказом від 5 жовтня 2015р. було внесено зміни до штатного розпису ставок професорсько-викладацького складу кафедри гуманітарних та соціально-економічних дисциплін та приведено кількість посад професорсько-викладацького складу за нормами часу, а саме: посаду викладача на 0,25 ставки та виведено зі штатного розпису кафедри гуманітарних та соціально-економічних дисциплін 0,25 ставки викладача, чим фактично її було звільнено із займаної посади.

Позивач стверджувала, що 16 жовтня 2015р. відбулося засідання кафедри, на якому було ухвалено рішення про затвердження навантаження роботи у неї, як викладача - 0,5 ставки, проте поштою вона отримала наказ про її звільнення, хоча жодних істотних змін праці у відповідача не відбулося.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач зазначала, що вона

перебуває у стресовій ситуації, виникли проблеми із здоров'ям, незаконне звільнення

- 2 -

призвело до її душевних страждань.

Рішенням суду від 28 березня 2016 року в позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник позивача посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що позивач з 19 вересня 2011р. працювала у відповідача на посаді викладача (0,5 окладу-894грн. в місяць) кафедри гуманітарних та соціально-економічних дисциплін.

Наказом № 104-од від 5 жовтня 2015р. в.о. ректора Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука зобов'язано завідувача кафедри гуманітарних та соціально-економічних дисциплін у зв'язку із перевищенням кількості штатних посад кафедри ГСЕД за нормами часу та нормативами Закону України «Про вищу освіту» її граничної кількості за нормативами КМ України, внести зміни до штатного розпису ставок професорського-викладацького складу кафедри ГСЕД та привести кількість посад професорсько-викладацького складу за нормами часу та нормативами Закону України «Про вищу освіту» до граничної кількості за нормативами КМ України, а саме, зокрема, викладача - 0,25 ставки. Також пунктом 3 вказаного наказу головного бухгалтера зобов'язано внести зміни до штатного розпису та вивести зі штатного розпису кафедри ГСЕД 0,25 ставки посади викладача.

Згідно акту від 5 жовтня 2015р. позивача було ознайомлено з наказом від 5 жовтня 2015р., але від підпису позивач відмовилася, що засвідчено начальником відділу кадрів та працівниками кафедри ГСЕД.

Наказом № 121-к від 18 грудня 2015р. позивача звільнено з посади викладача (0,5 окладу) кафедри гуманітарних та соціально-економічних дисциплін у зв'язку зі зміною істотних умов праці на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва та праці у зв'язку із зменшенням кількості студентів та зменшення навантаження науково-педагогічних працівників, у зв'язку із чим були змінені істотні умови праці позивача, з якими позивач не погодилася, а відтак її звільнення відбулося відповідно до норм трудового законодавства.

Колегія суддів вважає, що вказаний висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Отже зі змісту зазначеної норми вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

З наданих суду першої інстанції відповідачем документів вбачається, що наказом № 97-од від 11 вересня 2015р. «Про зміну наказу щодо обсягів навчального навантаження науково-педагогічних працівників інститути на 2015-2016 навчальний рік» були змінені

- 3 -

обсяги навчального навантаження для професорсько-викладацького складу інституту у зв'язку із зменшенням контингенту студентів інституту та з метою дотримання граничної кількості штатних посад науково-педагогічних працівників кафедр інституту з метою недопущення нецільового використання бюджетних коштів.

Протоколом засідання профкому первинної профспілкової організації викладачів від 30 вересня 2015р. також підтверджуються зміни в організації праці відповідача у зв'язку із зменшенням педагогічного навантаження науково-педагогічним працівникам кафедри гуманітарних та соціально-економічних дисциплін у зв'язку із, зокрема, зменшенням контингенту студентів в 2015-2016 навчальному році, укладенням строкових договорів з викладачами іноземної мови після проходження конкурсу на заміщення вакантних посад та враховуючи введення в дію навчальних планів підготовки бакалаврів.

При цьому, з вищезазначеного протоколу вбачається, що істотні зміни в умовах праці, а саме, зменшення розміру ставки, стосувалися не тільки позивача, але і інших викладачів, і зазначені зміни були погоджені профспілковою організацією.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що під час судового розгляду було належними доказами доведено, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, що стало підставою для зміни істотних умов праці позивача.

На виконання вимог ч. 3 ст. 32 КЗпП України позивача 5 жовтня 2015р. було ознайомлено з наказом № 104-од від 5 жовтня 2015р., що підтверджується відповідним актом та показами свідка ОСОБА_6

Крім того, обізнаність позивача про зазначений наказ свідчать її дії по зверненню до Київської міської організації профспілки працівників освіти і науки України, участь у засіданні кафедри ГСЕД 16 жовтня 2015р., де обговорювалося питання зменшення навантаження позивача.

Згідно ч. 4 ст. 32 КЗпП України, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Оскільки позивач не надала згоду на продовження роботи в нових умовах, а саме на роботу на 0,25 ставки викладача, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про законність її звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України з18 грудня 2015р.

Доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача не відбулися зміни в організації виробництва і праці, а було тільки зменшено розмір ставки викладача, спростовуються вищевикладеними обставинами, а звільнення позивача відбулося не у зв'язку із скороченням посади, тому підстав для застосування ст.ст. 42, 43 КЗпП України не має.

Посилання позивача на те, що відповідачем їй не була виплачена вихідна допомога, спростовується довідкою про доходи, відповідно до якої у грудні 2015р. позивачу була виплачена вихідна допомога у сумі 1 552,65грн.

Твердження позивача про те, що суд безпідставно не врахував ту обставину, що повний розрахунок у день звільнення з нею проведено не було, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки позивачем заявлені позовні вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку у зв'язку із несвоєчасним розрахунком та видачею трудової книжки, позивачем заявлені не були.

Оскільки позовні вимоги про стягнення моральної шкоди пов'язані із вимогами про незаконність звільнення, які судом задоволені не були, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди.

Судом першої інстанції повно встановлені обставини справи відповідно до обсягу заявлених позовних вимог, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

- 4 -

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: