АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Вербової І.М.

при секретарі: Мушті І.С.

за участю осіб:

представника позивача Олейнік Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», поданою представником Гринь Костянтином Андрійовичем

на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором.

Не погоджуючись із заочним рішенням, ПАТ КБ «Приватбанк» через свого представника подало апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність, необґрунтованість ухваленого судом рішення, невірне та неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом фактично звільнено відповідача від виконання зобов'язань за кредитним договором на підставі лише одних формальних міркувань. Судом не дотримано встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного огляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. Банк вказав на те, що відповідачем не виконані умови договору про повернення отриманих в кредит коштів та сплати процентів за користування кредитом, а тому договірні зобов'язання між ними

Справа№755/17625/15-ц
№ апеляційного провадження:№22-ц/796/246/2016
Головуючий у суді першої інстанції В.П.Катющенко
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
не припинені, не дивлячись на наявність рішення суду про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором.

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» Олейнік Н.О. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, посилаючись на доводи викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за його відсутності, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відмовляючи в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Дніпровським районним судом м. Києва 31.07.2013 року ухвалено рішення про дострокове стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № КЗХКР102240199 від 05.09.2007 року, то після вступу в законну силу даного рішення, строк кредитного договору закінчується, а відтак з цього моменту банк втрачає право на нарахування процентів за користування кредитом та неустойки. Тобто, з цього моменту припиняються кредитні зобов'язання за кредитним договором, а залишаються виключно боргові зобов'язання по сплаті боргу, визначеного судовим рішенням. Після чого банк має право виключно на відшкодування інфляційних втрат та трьох процентів річних (платежі передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України).

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів повністю не може погодитися, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Як встановлено судом, відповідно до укладеного договору № К3XRF102240199 від 05 вересня 2007 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 6041,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 липня 2013 року, з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість по кредиту в загальній сумі - 19 313 гривень 88 копійок (а.с.4).

Як пояснив суду представник позивача, зазначене рішення суду на теперішній час не виконане.

Відповідно до вимог ст.599 ЦК України, зобов'язання ( в тому числі й грошове) припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як роз'яснено в п. 17 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що будь - яких вимог на підставі ст.625 ЦК України позивачем не заявлялось, а тому посилання банку на порушення судом зазначеної норми матеріального права є безпідставними та такими, що не свідчать про ухвалення судом першої інстанції незаконного рішення суду в цій частині.

Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Оскільки, ні кредитним договором, ні діючим законодавством не передбачено, що ухвалення рішення є підставою для припинення правовідносин сторін, то суд незаконно відмовив Банку у позові про стягнення пені, за інший період, але підстав для задоволення позову банку в іншій частині, у суду першої інстанції не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, у зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов'язань за договором Банк в 2013 році вже звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з нього за зазначеним вище кредитним договором.

В тому позові (2013 рік) банк просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість по кредиту у розмірі 31 870,40 грн., яка складається з заборгованості по тілу кредиту - 4 806,39 грн., заборгованості по процентам - 12 633,93 грн., заборгованості по комісії 906,18 грн., пені 11 530,07 грн., штрафу - 500 грн., штрафу - 1 493,83 грн.

Але, заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 липня 2013 року, з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» було стягнуто заборгованість по кредиту в загальній сумі - 19 313 гривень 88 копійок (а.с.4). А саме, було стягнуто заборгованість по тілу кредиту - 4 806,39 грн., заборгованість по процентам станом на 2013 рік - 12 633,93 грн., заборгованість по комісії 906,18 грн. та пеня за один рік у розмірі 967, 38 грн. У стягненні решти пені, штрафу у розмірі 500 грн., штрафу у розмірі 1 493,83 грн. банку було відмовлено (а.с.4).

У вересні 2015 року банк повторно звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за тим же самим кредитним договором. З розрахунку заборгованості, який банк додав до позову (2015 рік) вбачається, що він просить суд стягнути теж саме тіло кредиту, ті ж саме відсотки за користування кредитом (станом на 2013 рік), штрафи і тільки пеню банк просить стягнути станом на 16.06.2015 року.

При цьому, з наведеного позивачем розрахунку вбачається, що ним включено до розміру пені суму пені в розмірі 10562 гривні 69 копійок, у стягненні якої йому було відмовлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 липня 2013 року (11530,07 (заявлена сума пені) - 967,38 (стягнута сума пені). Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що позивач просить стягнути штрафи відповідно до пункту 5.3. Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 735,54 грн. - штраф (процентна складова). В той же час, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 липня 2013 року, у стягненні штрафу в сумі 500 грн. (фіксована частина) та 1 493,83 грн. (процентна складова) було відмовлено. Позивачем же не наведено будь-яких розрахунків щодо нарахування таких штрафів, що унеможливлює вирішення питання щодо як правових підстав для їх стягнення, з урахуванням рішення суду, так і часу за який позивачем нараховані такі штрафи.

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені , штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю 5 років, але в матеріалах справи відсутні докази того, що саме з зазначеними Умовами надання споживчого кредиту був ознайомлений відповідач.

За таких обставин колегія суддів виходить з правил спеціальної позовної давності щодо стягнення пені. Статтею 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню пеня за один рік у розмірі 967, 38 грн. за період з 16.06.2014 року по 16.06.2015 року, у розмірі який визначив Дніпровський районний суд м. Києва у заочному рішенні від 31.07.2013 року, оскільки розмір основної заборгованості на який нараховується пеня фактично не змінився.

Таким чином, позовні вимоги судом апеляційної інстанції визнані обґрунтованими в частині стягнення заборгованості по пені за один рік. В зв'язку з цим апеляційна скарга та позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Разом з тим, інші доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального права не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до пункту 2 частини першої статті 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права (стаття 309 ЦПК України).

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду, в частині відмови банку у задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення пені підлягає скасуванню з ухваленням, в цій частині, нового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь банку пені у розмірі 967,38 грн. за період з 16.06.2014 року по 16.06.2015 року.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1339,80грн.

В іншій частині заочне рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», подану представником Гринь Костянтином Андрійовичем, задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року в частині відмови Публічному акціонерному товариству Комерційному банку «Приватбанк» в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення пені скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» пеню у розмірі 967 (дев'ятсот шістдесят сім) гривень 38 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1339 (одна тисяча триста тридцять дев'ять) гривень 80 копійок.

В іншій частині заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: