Справа № 466/1747/13 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/783/126/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю ОСОБА_3 представника ПАТ „УкрСиббанк;

адвоката ОСОБА_4 представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 та апеляційною скаргою ОСОБА_4, представника ОСОБА_5, на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 травня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2013 року Публічне акціонерне товариство „УкрСиббанк (в подальшому „Банк) звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Леополіс-Логістик Плюс (в подальшому „ТзОВ), ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за Кредитним договором від 05.12.2007 року та звернення стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 05.12.2007 року, а саме - квартиру № 8 на вул. Шевченка, 104 у м. Львові, якана праві власності належить відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_5(далі „Предмет іпотеки; т.1, а.с. 1-2).

Також у березні 2013 року Банк звернувся до суду з позовом до ТзОВ, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за Кредитним договором від 03.03.2007 року та звернення стягнення на Предмет іпотеки за Договором іпотеки від 03.03.2007 року (т.2, а.с. 1-3).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 04 листопада 2013 року вище згадані справи було обєднано в одне провадження (т.1, а.с. 117).

18 лютого 2015 року Банк збільшив позовні вимоги і в кінцевій редакції позовних вимог просив суд ухвалити рішення, яким:

- стягнути солідарно на користь Банку з ТзОВ та ОСОБА_7 заборгованість за Кредитним договором № 0 від 05 грудня 2007 року, що станом на 18.02.2015 року становить 37 477, 74 доларів США, та пеню у сумі 135 815 грн. 39 коп.;

- звернути стягнення на Предмет іпотеки з метою задоволення вимог Банку, що виникли на підставі Кредитного договору №0 від 05 грудня 2007 року, що становить 37 477, 74 доларів США та пеню у сумі 135 815 грн. 39 коп., встановивши спосіб реалізації нерухомого майна шляхом проведення прилюдних торгів Предмета іпотеки у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та з початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна здійсненої субєктом оціночної діяльності, проведеною відповідно до законодавства;

- стягнути з ТзОВ «Леополіс-Логістик Плюс», ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на користь Банку понесені судові витрати в рівних частках;

- стягнути солідарно на користь Банку з ТзОВ та ОСОБА_7 заборгованість за Кредитним договором № 0 від 03.03.2007 року, що станом на 18.02.2015 року становить 87 279, 22 доларів США, та пеню у сумі 318 130 грн. 36 коп.;

- стягнути солідарно на користь Банку з ТзОВ та ОСОБА_8 заборгованість за Кредитним договором № 0 від 03.03.2007 року, що станом на 18.02.2015 року становить 87 279, 22 доларів США, та пеню у сумі 318 130 грн. 36 коп.;

- звернути стягнення на Предмет іпотеки з метою задоволення вимог Банку, що виникли на підставі Кредитного договору №0 від 03.03.2007 року, що становить 87 279, 22 доларів США, та пеню у сумі 318 130 грн. 36 коп., встановивши спосіб реалізації нерухомого майна шляхом проведення прилюдних торгів Предмета іпотеки у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та з початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна здійсненої субєктом оціночної діяльності, проведеною відповідно до законодавства;

- стягнути з ТзОВ, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на користь Банку понесені судові витрати в рівних частках (т. 2, а.с. 211-212).

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що 03.03.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є позивач) та ТзОВ було укладено Кредитний договір №0, згідно з умовами якого Банк надав ТзОВ кредит в сумі 63 000 доларів США, які ТзОВ забов'язувалося повернути не пізніше 03 березня 2014 року згідно з графіком погашення кредиту (Додаток № 1 до Кредитного договору) та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 12,3 % річних. Відповідно до додатку № 1 до Кредитного договору, погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору. Погашення нарахованих процентів згідно з п. 1.3.5. Кредитного договору відбувається протягом перших 5 (п'яти) робочих днів кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані проценти. 17.07.2009 року між Банком та ТзОВ було укладено додаткову угоду № 2 до Кредитного договору, умовами якої змінено графік погашення кредиту. З метою забезпечення виконання зобов'язань ТзОВ за кредитним договором між Банком та відповідачкою ОСОБА_7 було укладено Договір поруки № 98569 від 03 березня 2007 року. Крім того, 03 березня 2007 року між Банком та відповідачем ОСОБА_8 було укладено Договір поруки № 98570. Також, з метою забезпечення виконання зобов'язань ТзОВ за Кредитним договором, між Банком та відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_5 03.03.2007 року було укладено Іпотечний договір, згідно якого згадані відповідачі передали в іпотеку Банку квартиру № 8 на вул. Шевченка, 104 у м. Львові (далі Іпотечний договір).

05.12.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТзОВ було укладено ще один Кредитний договір № 0, згідно з умовами якого Банк надав ТзОВ кредит в сумі 27 000 доларів США, які ТзОВ забов'язувалося повернути не пізніше 05 грудня 2012 року згідно з графіком погашення кредиту (Додаток № 1 до Кредитного договору) та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 13,9 % річних. Відповідно до додатку № 1 до Кредитного договору, погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору. Погашення нарахованих процентів згідно з п. 1.3.5. Кредитного договору відбувається по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані проценти. 16.01.2009 року між Банком та ТзОВ укладено додаткову угоду № 1 до Кредитного договору. Умовами додаткової угоди змінено графік погашення кредиту. З метою забезпечення виконання зобов'язань ТзОВ за кредитним договором, між Банком та ОСОБА_7 укладено договір поруки № 163183 від 05 грудня 2007 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань ТзОВ за Кредитним договором між Банком та відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено Договір іпотеки від 05 грудня 2007 року, згідно якого згадані відповідачі передали в іпотеку Банку квартиру № 8 на вул. Шевченка, 104 у м. Львові (далі Договір іпотеки).

В порушення умов вище згаданих Кредитних договорів ТзОВ не здійснює платежів для погашення сум заборгованостей по кредиту та нарахованим процентам, чим порушує взяті на себе договірні зобов'язання, в результаті чого утворилася заборгованість, яка і є предметом позовних вимог (т.1, 1-2; т.2, а.с. 1-3, 211-238).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено у повному обсязі.

З урахуванням ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 13 липня 2015 року про виправлення описок в оскаржуваному рішенні (т.3, а.с. 39), стягнуто солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» з ТзОВ «Леополіс-Логістик Плюс» та ОСОБА_7 заборгованість за кредитним договором № 0 від 05 грудня 2007 року, що станом на 18.02.2015 року становить 37 477, 74 доларів США, та пеню у сумі 135 815 грн. 39 коп.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: двохкімнатну квартиру № 8, загальною площею 66,6 кв.м., що знаходиться за адресою м.Львів, вул. Шевченка, 104, яка належить на праві власності ОСОБА_6 та ОСОБА_5, з метою задоволення вимог позивача, що виникли на підставі Кредитного договору №0 від 05 грудня 2007 року, що становить 37 477, 74 доларів США та пеню у сумі 135 815 грн. 39 коп., встановивши спосіб реалізації нерухомого майна шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та з початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна здійсненої субєктом оціночної діяльності, проведеною відповідно до законодавства.

Стягнуто з ТзОВ «Леополіс-Логістик Плюс», ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» понесені судові витрати в сумі 3 654 грн. в рівних частках, по 914 грн. з кожного.

Стягнути солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» з ТзОВ „Леополіс-Логістик Плюс» та ОСОБА_7 заборгованість за кредитним договором № 0 від 03.03.2007 року, що станом на 18.02.2015 року становить 87 279, 22 доларів США, та пеню у сумі 318 130 грн. 36 коп.

Стягнуто солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» з ТзОВ „Леополіс-Логістик Плюс» та ОСОБА_8 заборгованість за кредитним договором № 0 від 03.03.2007 року, що станом на 18.02.2015 року становить 87 279, 22 доларів США, та пеню у сумі 318 130 грн. 36 коп.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: двохкімнатну квартиру № 8, загальною площею 66,6 кв.м., що знаходиться за адресою м.Львів, вул. Шевченка, 104, яка належить на праві власності ОСОБА_6 та ОСОБА_5, з метою задоволення вимог позивача, що виникли на підставі Кредитного договору №0 від 03.03.2007 року, що становить 87 279, 22 доларів США, та пеню у сумі 318 130 грн. 36 коп., встановивши спосіб реалізації нерухомого майна шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та з початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна здійсненої субєктом оціночної діяльності, проведеною відповідно до законодавства.

Стягнуто з ТзОВ «Леополіс-Логістик Плюс», ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк понесені витрати в сумі 3 654 грн. в рівних частках (по 731 грн. з кожного) (т.3, а.с. 13-15).

Дане рішення оскаржили відповідач ОСОБА_6 та ОСОБА_4 - представник відповідача ОСОБА_5.

Апелянти просять оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити Банку в зверненні стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 8 на вул. Шевченка, 104 у м. Львові, що належить на праві власності відповідачам ОСОБА_6Б та ОСОБА_5, з метою задоволення вимог Банку за Кредитними договорами від 03.03.2007 року та від 05.12.2007 року, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Апелянт ОСОБА_6 вважає, що суд допустив подвійне стягнення на користь Банку, оскільки допустив стягнення тих же сум боргу та пені за Кредитними договорами, як з кредиторів, так і з майнових поручителів шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру).

Звертає увагу на те, що згідно довідки-рахунку позивача, остання сплата боржником (ТзОВ) грошових коштів за Кредитним договором від 05.12.2007 року мала місце 30.04.2010 року, а пеня нарахована банком по 18.02.2015 року включно, в той час, як частиною 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлено спеціальну позовну давність в один рік.

Вважає втраченими строки на звернення до суду позивача і по основній його вимозі про стягнення заборгованості за Кредитним договором від 05.12.2007 року, оскільки останньою датою фактичного погашення боржником заборгованості за наданим кредитом є 15.01.2009 року, однак позов до суду з приводу виниклої заборгованості Банком було подано лише у березні 2013 року.

Звертає увагу на те, що позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Звертає увагу на те, що Банк та позичальник (ТзОВ в особі директора ОСОБА_8А.) 16.09.2009 року уклали додаткову Угоду № 1 до Кредитного договору від 05.12.2007 року, якою суттєво змінили графік повернення кредиту, однак всупереч вимог ч.1 ст. 559 ЦК України ця додаткова Угода не була погоджена з відповідачами-майновими поручителями (іпотекодавцями). В аналогічний спосіб Банк і позичальник (ТзОВ) 17.07.2009 року уклали додаткову Угоду № 2 і до Кредитного договору від 03.03.2007 року (т.3, а.с. 20-30).

Представник ОСОБА_4 (крім вище наведеного) вважає, що договори іпотеки від 03.03.2007 року та від 05.12.2007 року в силу вимог ст. ст. 215, 225 ЦК України були недійсними з часу їх укладення, оскільки відповідач ОСОБА_5 ще з 14.02.2003 року є інвалідом 1 групи загального захворювання безтерміново і потребує постійного стороннього догляду, однак суд позбавив його можливості заявити клопотання про призначення по справі судово-психіатричної експертизи для визначення наявності у ОСОБА_5 тимчасового психічного розладу тощо.

Звертає увагу на те, що розрахунки, подані Банком, свідчать про те, що згаданий позивач знав про порушення свого права з 15.01.2009 року (за Кредитним договором від 03.03.2007 року) та з 30.04.2010 року (за Кредитним договором від 05.12.2007 року), однак звернувся до суду з позовом лише 01.03.2013 року, а відтак вважає, що Банк пропустив строки позовної давності, як по основній вимозі, так і по вимозі про стягнення пені, однак на стадії розгляду даної справи судом першої інстанції ОСОБА_5 був позбавлений можливості подати до суду заяву про застосування строків позовної давності, а тому просить застосувати такі на стадії апеляційного розгляду справи.

Вважає, що кредитор (Банк) не має права на задоволення позову за рахунок майна майнових поручителів, заявленого поза межами вказаного в ч.4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку (т.3, а.с. 42-54).

Всі судові повістки, надіслані судом апеляційної інстанції на адресу місцезнаходження Товариства з обмеженою відповідальністю „Леополіс-Логістик Плюс, а також за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_8, повернулися до суду без їх вручення вказаним відповідачам з відмітною пошти „за закінченням терміну зберігання (т.3, а.с. 76, 77, 80, 104, 105, 106, 129, 130, 144-149).

Представники ТзОВ та ОСОБА_8 за довіреністю ОСОБА_9 і ОСОБА_10 (т.1, а.с. 37; т.2, а.с. 192), будучи неодноразово належним чином повідомленим про час і місце апеляційного розгляду справи (т.3, а.с. 101, 102, 128, 142), в судові засідання не зявлялися і про причини своєї неявки суд не повідомляли.

ОСОБА_6 в ході апеляційного розгляду справи дав свої пояснення в судовому засіданні 21.12.2015 року, однак, будучи під власноручну розписку повідомленим про судове засідання, призначене судом на 01.02.2016 року (т.3, а.с. 132), в згадане судове засідання не зявився і про причини такої неявки суд не повідомив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_6 (в судовому засіданні 21.12.2015 року) і ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, на підтримання доводів поданих ними апеляційних скарг та заперечення цих доводів зі сторони представника Банку, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з наступних підстав.

У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин (в подальшому постанова пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 5) містяться розяснення про те, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

А як вбачається зі змісту пункту 42 вище згаданої постанови пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 5, за загальним правилом суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором, однак винятком з цього правила є ситуація, коли особа позичальника (в нашому випадку ТзОВ) є відмінною від особи іпотекодавця (в нашому випадку ОСОБА_6 та ОСОБА_5І.).

За вище наведеного, доводи апеляційних скарг стосовно того, що суд ніби-то допустив подвійне стягнення на користь Банку (оскільки допустив стягнення тих же сум боргу та пені за Кредитними договорами, як з кредитора (ТзОВ), так і з майнових поручителів (ОСОБА_6 та ОСОБА_5І.) шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки), не грунтуються на вимогах чинного законодавства, а відтак до уваги прийматися не можуть.

У пункті 23 постанови пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 5 міститься розяснення про те, що при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України „Про заставу, статтей 1, 11 Закону України „Про іпотеку майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобовязання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Припинення права застави регламентується статтею 593 ЦК України, а відтак доводи апеляційних скарг з посиланням на норми, які передбачені статтею 559 („Припинення поруки) ЦК України, також до уваги прийматися не можуть.

Як вбачається з довідок-розрахунків пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитами станом на 18.02.2015 року, поданих Банком в обгрунтування доводів його Заяви про збільшення розміру позовних вимог, розрахунок пені (стягнення якої є однією з позовних вимог) Банком проведено за останні шість місяців (тобто в межах строків, встановлених ст. 258 ЦК України), а саме: за період з 18.08.2014 року по 18.02.2015 року (т.2, а.с. 211-238).

Вище згадані розрахунки пені апелянтами належними та допустимими доказами (відповідними розрахунками) не спростовано, а відтак доводи апеляційних скарг щодо завищення позивачем (Банком) розміру пені, який може підлягати до стягнення, до уваги прийматися не можуть.

Як вбачається з довідок-розрахунків заборгованостей за кредитами ТзОВ „Леополіс-Логістик Плюс станом на 18.02.2015 року, також поданих Банком в обгрунтування доводів його Заяви про збільшення розміру позовних вимог, останні платежі по Кредитних договорах від 03.03.2007 року та від 05.12.2007 року було здійснено 30.11.2010 року (т.2, а.с. 211-238).

Вище згадані довідки-розрахунки заборгованостей за кредитами апелянтами належними та допустимими доказами не спростовано.

З позовами про стягнення заборгованостей по вище згаданих Кредитних договорах Банк звернувся до суду 07.03.2013 року, тобто в межах строків загальної позовної давності, встановлених ст. 257 ЦК України, а відтак доводи апеляційних скарг з посиланням на строки позовної давності також до уваги прийматися не можуть.

Статтею 1 Закону України „Про захист прав споживачів встановлено, що споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника (п.22), а споживчий кредит кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (п.23).

Виходячи з вище наведеного, ТзОВ „Леополіс-Логістик Плюс, як юридична особа, не є споживачем, а отримані ним у Банку по Кредитних договорах від 03.03.2007 року та від 05.12.2007 року кредити не є споживчими кредитами, оскільки їх цільовим призначенням являється поповнення обігових коштів та придбання основних фондів (пункти 1.4 Кредитних договорів).

Відтак, доводи апеляційних скарг з посиланням на норми Закону України „Про захист прав споживачів також до уваги прийматися не можуть.

Незважаючи на тривалий розгляд даної справи судом першої інстанції, відповідачем ОСОБА_5 чи його представником зустрічний позов про визнання договорів іпотеки недійсними (з будь-яких правових підстав) до суду не подавався.

За наведених обставин доводи представника ОСОБА_4 стосовно того, що судпозбавив його можливості заявити клопотання про призначення по справі судово-психіатричної експертизи для визначення наявності у ОСОБА_5 тимчасового психічного розладу тощо, також до уваги прийматися не можуть.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційні скарги на нього, доводи яких не спростовують висновків оскаржуваного рішення, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 та апеляційну скаргу ОСОБА_4, представника ОСОБА_5, відхилити та залишити рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 травня 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: