АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Вербової І.М.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю осіб: представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

заінтересованої особи ОСОБА_3

представника заінтересованої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання особи недієздатною,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення додаткової судово-психіатричної експертизи відмовлено, заяву ОСОБА_1, заінтересовані особи: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання особи недієздатною залишено без розгляду.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилається на незаконність та необґрунтованість постановленої ухвали, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

Справа №755/580/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/1199/2016
Головуючий у суді першої інстанції:Л.П.Батращук
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
В обґрунтування зазначив, що постановляючи оскаржувану ухвалу суд не застосував норми ч.2 ст. 40 ЦК України та п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 28.03.1972 №3 «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним»; неправильно застосував норми ст. ст. 15, 16, 235 ч. 6 ЦПК України; не урахував судову практику Верховного Суду України та Апеляційного суду м.Києва з вирішення абсолютно аналогічних справ, що призвело до неправильного вирішення цієї справи.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, посилаючись на доводи, викладені в ній.

Заінтересована особа ОСОБА_3 та представник заінтересованої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_5 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість постановленої судом ухвали.

Представник Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Надіслав до суду заяву у якій просив розгляд даної справи проводити без участі представника, зазначивши, що ухвалу суду від 10.12.2015року підтримують, а тому колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності його представника з урахуванням вимог ч.2 ст.305 ЦПК України, оскільки його неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Під час розгляду апеляційної скарги колегією суддів встановлено, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015року в частині відмови представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_7 у задоволенні клопотання про призначення додаткової судово-психіатричної експертизи було відкрито помилково, оскільки ухвала в цій частині у відповідності до вимог ст.293 оскарженню в апеляційному порядку не підлягає. Так, представник заявника в порядку клопотання (а не в порядку забезпечення доказів) просив суд першої інстанції призначити по справі додаткову судово-психіатричну експертизу, суд відмовив у задоволенні такого клопотання і така ухвала суду не підлягає апеляційному оскарженню.

За наведених обставин, колегія суддів вважає за необхідне закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015року в частині відмови представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_7 у задоволенні клопотання про призначення додаткової судово-психіатричної експертизи, а апеляційну скаргу в цій частині повернути заявнику у відповідності до вимог ч.5 ст. 297 ЦПК України.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015року в частині залишення заяви ОСОБА_1 про визнання особи недієздатною без розгляду не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання недієздатною своєї матері ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, посилаючись на те, що вона тривалий час хворіє психічним захворюванням, не розуміє значення своїх дій, не може ними керувати, а тому потребує опіки.

Ухвалами Дніпровського районного суду м. Києва від 24.02.2015 року та від 18.08.2015р. у справі призначалася судово-психіатрична експертиза, проведення якої було доручено експертам Київського міського центру судової - психіатричної експертизи.

Згідно висновку судово - психіартичного експерта №763 від 02.09.2015р. ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 страждає на стійкий психічний розлад у вигляді деменції складного ґенезу -F01.8, згідно з МКХ-10. На теперішній час за своїм психічним станом не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребує встановлення над нею опіки.

Відповідно до ст.ст. 39, 40 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними .

Як вбачається, після повернення справи із експертної установи, до суду із заявами про залучення їх до участі у справі в якості заінтересованих осіб звернулися ОСОБА_4 і ОСОБА_3, обґрунтовуючи свої заяви тим, що вони є дітьми ОСОБА_8 і заперечують обставини, викладені заявником, який є їх братом. Вказаних осіб судом першої інстанції було залучено до участі у справі, як заінтересованих осіб.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що представником заявника ОСОБА_1 було заявлено клопотання про призначення у справі додаткової судово-психіатричної експертизи для визначення чи хворіла ОСОБА_8 психічною хворобою (розладом) станом на 26.10.2013 року та чи розуміла вона значення своїх дій 26.03.2013 року, при цьому зазначивши, що у ці дати ОСОБА_8 підписала довіреності, щодо дійсності яких у заявника є сумніви саме з підстав належного обсягу дієздатності його матері в момент їх підписання.

Зазначені обставини дали суду підставу дійти висновку про те, що заявник звернувся до суду з заявою про визнання матір недієздатною не з метою встановлення над нею опіки, а з метою доведення недійсності довіреностей, які видала його матір 26.03.2013 року та 26.10.2013 року.

Так, статтею 234 ЦПК України «Окреме провадження» передбачено, що окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або з відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення мов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 6 ст. 235 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Згідно зі ст. 16 ЦК України визнання права, визнання недійсним правочин (чи довіреності) з підстав відсутності у особи достатнього обсягу дієздатності, є способами захисту цивільного права та інтересу.

Захист порушеного чи невизнаного цивільного права, відповідно до ст.ст. 3, 15 ЦПК України, здійснюється в порядку позовного провадження.

Так, слід мати на увазі, що від вирішення питання щодо дієздатності громадянина залежить можливість його участі у розв'язанні інших цивільних справ. Тому заяви про визнання громадянина недієздатним підлягають розглядові окремо від інших вимог у порядку, передбаченому статтями 256-260 ЦПК (п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» №3 від 28.03.1972 року).

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» №3 від 28.03.1972 року роз'яснено, що за загальним правилом громадянин вважається недієздатним з часу набрання законної сили рішенням суду про визнання його недієздатним. У тих випадках, коли від часу виникнення недієздатності залежать певні правові наслідки, суд на прохання осіб, які беруть участь у справі, з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи й інших даних про психічний стан громадянина, в рішенні може зазначити, з якого часу громадянин є недієздатним.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що залишаючи заяву ОСОБА_1 про визнання особи недієздатною без розгляду суд першої інстанції дійшов правильного висновку, встановивши, що під час розгляду справи у порядку окремого провадження виник спір про належний обсяг дієздатності особи у конкретний час для визнання недійсними правочинів (довіреності), роз'яснивши заявнику право звернення до суду із позовом у позовному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй опікуна.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

За змістом ст. 63 ЦК України опікуном може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або лише за її письмовою заявою. Опікун призначається переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов'язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.

Колегія суддів бере до уваги ту обставину, що після отримання висновків судово - психіатричної експертизи (яка свідчить про те, що ОСОБА_8 потребує встановлення над нею опіки) заявник не надав суду доказів його звернення до органу опіки та піклування щодо призначення саме його опікуном своєї матері, щодо звернення даного органу з подання до суду про призначення саме його опікуном над ОСОБА_8, що свідчить про те, що заявник дійсно переслідує мету довести недієздатність його матері на час видачі нею довіреностей (що підлягає вирішенню в позовному провадженні), а не з метою встановлення над нею опіки.

Крім того, погоджуючись з залишенням без розгляду заяви ОСОБА_1, колегія суддів бере до уваги ту обставину, що ОСОБА_8 не залишається без догляду, оскільки вона проживає разом з сином - ОСОБА_3, якій разом з дружиною здійснюють за нею догляд. Вказану обставину представник заявника не заперечував.

Діти ОСОБА_8 не позбавлені можливості вирішити питання в судовому порядку щодо її недієздатності та встановлення над нею опіки.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що залишаючи заяву ОСОБА_1 про визнання особи недієздатною без розгляду суд першої інстанції дійшов правильного висновку встановивши, що під час розгляду справи у порядку окремого провадження виник спір про належний обсяг дієздатності особи у конкретний час для визнання недійсними довіреностей, роз'яснивши при цьому заявнику право звернення до суду із позовом у позовному провадженні.

Отже, твердження ОСОБА_1 про незаконність, необґрунтованість постановленої судом ухвали в частині залишення судом його заяви про визнання особи недієздатною без розгляду не відповідають дійсності.

Оскаржувану ухвалу в цій частині постановлено з додержанням вимог закону. Інші доводи апеляційної скарги не спростовують наведених вище висновків.

З врахуванням вищевикладеного, підстави для скасування оскаржуваної ухвали в частині залишення заяви ОСОБА_1 про визнання особи недієздатною без розгляду і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст.297, 303, 304, п.1 ч.2 ст.307, п.1 ч.1 ст. 312, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015року в частині відмови представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_7 у задоволенні клопотання про призначення додаткової судово-психіатричної експертизи закрити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015року про відмову представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_7 у задоволенні клопотання про призначення додаткової судово-психіатричної експертизи повернути ОСОБА_1.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року в частині залишення заяви ОСОБА_1 про визнання особи недієздатною без розгляду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: