АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/1524/2016 Головуючий в суді 1 інстанції - Марцинкевич В.А.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Київської міської ради, яка подана представником СОЛДАТЧЕНКО Лесею Михайлівною, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року по справі за заявою ОСОБА_3, заінтересовані особи: Київська міська рада, Головне управління юстиції у м. Києві про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу,

встановила:

У серпні 2015 року заявник ОСОБА_3 звернулася до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 05.01.1989 року до ІНФОРМАЦІЯ_6 року ( день смерті ОСОБА_4)

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року заяву задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу з 05.01.1989 року по ІНФОРМАЦІЯ_6 року в квартирі АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням, представник Київської міської ради - Солдатченко Л.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви, посилаючись на необґрунтованість рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Зазначала, що оскаржуване рішення було прийняте у відсутності представника Київської міської ради, що не дозволило заінтересованій особі реалізувати свої процесуальні права, а також порушено принцип змагальності сторін.

Крім того, рішення було прийняте судом лише на підставі матеріалів і доказів наданих заявником, що призвело до неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи та підтвердження їх засобами доказування. Факт проживання заявника однією сім'єю з померлим ОСОБА_4 підтверджується лише показами свідків, що не може бути належним доказом наявності факту. Заявником не надано жодних доказів на підтвердження надання нею матеріальної допомоги померлому, ведення спільного господарства з ним (квитанції про сплату, чеки тощо).

Вказувала, що відсутність заповіту, враховуючи вік та стан здоров'я померлого, може бути підтвердженням відсутності бажання передавати майно заявнику у власність.Також, свідоцтво про розірвання шлюбу судом не досліджувалось, оскільки воно відсутнє в матеріалах справи.

Також посилалася на те, що заявником не надано доказів про факт звернення до нотаріальної контори та відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій.

Крім того, право на майно померлого, на яке претендує заявниця, оспорюється Київською міською радою, з чого вбачається, що виник спір про право цивільне - визнання права власності в порядку спадкування, який має вирішуватись в порядку позовного провадження.

Зазначала, що доказів того, що спадкодавець брав участь у витратах по утриманню квартири, за адресою: АДРЕСА_1 не надано. Інформації щодо нарахування плати за комунальні послуги на ОСОБА_4 у даній квартирі відсутня.

В судовому засіданні представник Київської міської ради - Солдатченко Л.М. підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Заявник ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 вважали доводи апеляційної скарги безпідставними та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даною заявою, ОСОБА_3 свої вимоги обґрунтовувала тим, що 02.08.1960 року між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб, від якого мали сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

20.05.1970 року на підставі ордеру № 135850 їм було надано кооперативну квартиру за адресою АДРЕСА_1, де проживали однією сім'єю. У 1989 році ОСОБА_4 отримав однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2, на яку оформив право власності. В даній квартирі було проведено ремонт, придбано меблі. Комунальні послуги сплачувалися ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_4 року під час виконання службових обов'язків помер їх син ОСОБА_6

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 року чоловіка ОСОБА_4, заявниця ОСОБА_3 дізналася, що шлюб між нею та її чоловіком було розірвано 05.01.1989 року, про що видано свідоцтво з Дарницького РАГС НОМЕР_1.

Померлим ОСОБА_4 заповіт складено не було.

Встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки, а саме те, що заявник проживала однією сім'єю з чоловіком ОСОБА_4 з 1989 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 року, необхідно заявнику для одержання свідоцтва про право на спадщину.

Задовольняючи заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив з того, що факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 05.01.1989 року по ІНФОРМАЦІЯ_6 року - підтверджений в судовому засіданні належними та допустимими доказами, а саме: довідкою ЖБК «Домобудівник-3» від 27.05.2015 року, договором - замовленням на організацію поховання ОСОБА_4, копіями квитанцій про сплату за комунальні послуги та електроенергію, а також показами свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Враховуючи, що проживання однією сім'єю із спадкодавцем протягом зазначеного часу безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника ОСОБА_3, суд першої інстанції визнав заяву обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заяви, вважає висновок суду таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається зі свідоцтва про смерть, виданого 30.04.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, ІНФОРМАЦІЯ_6 року помер ОСОБА_4 у віці 78 років ( а.с. 6).

Відповідно до матеріалів спадкової справи № 672/2015, відкритої Десятою Київською державною нотаріальною конторою, 29 травня 2015 року ОСОБА_3 звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, з яким заявник проживала у цивільному шлюбі.

Таким чином, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про відсутність доказів звернення ОСОБА_3 до нотаріальної контори.

Доводи апеляційної скарги про те, що заявником не надано доказів відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки на стадії подання заяви про прийняття спадщини підстави для видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом не перевіряються.

Так, відповідно до п.2.1 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини.

Пунктом 4.1 глави 10 вказаного Порядку встановлено, що наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва, нотаріус перевіряє при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Відповідно до п.4.2 глави 10 Порядку доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 звернулась до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю із спадкодавцем 10 серпня 2015 року, тобто після подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 234, 256 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення факту, що мають юридичне значення, зокрема, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, а також щодо інших фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Враховуючи вимоги зазначеної норми та вищевказані роз'яснення Пленуму Верховного суду України, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про наявність між заявником та Київською міською радою спору про право щодо спадкового майна, оскільки заявник ОСОБА_3 своєчасно в шестимісячний строк звернулась із заявою про прийняття спадщини, інших спадкоємців немає, тоді як право Київської міської ради на подання заяви про визнання спадщини відумерлою настає лише після спливу одного року з часу відкриття спадщини у разі відсутності спадкоємців, усунення їх від права на спадкування та неприйняття ними спадщини.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки.

Доводи апеляційної скарги представника Київської міської ради щодо недоведеності факту, який має юридичне значення, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються сукупністю наявних в матеріалах справи належних та допустимих доказів, якими підтверджується даний факт.

Відповідно до даних паспорту громадянина України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, виданого Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві 05.09.2002 року, її шлюб з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, був зареєстрований 02.08.1960 року Відділом РАГС м. Шепетівки Хмельницької області.

Дані про реєстрацію розірвання шлюбу у паспорті ОСОБА_3 - відсутні.

Однак, відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу від 26.05.2015 року, 05 січня 1989 року Відділом РАЦС Дарницького РУЮ у м. Києві за заявою ОСОБА_4 було зареєстровано розірвання шлюбу на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24.12.1973 року ( а.с. 102, том 1).

Відповідно до довідки Житлово-будівельного кооперативу «Домобудівник №3» від 27 травня 2015 року ( а.с. 9, том 1 ), ОСОБА_4 з дружиною ОСОБА_3 постійно проживав у АДРЕСА_1 по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 року.

Відповідно до ордеру на жиле приміщення від 20.05.1970 року, трикімнатна квартира АДРЕСА_1 була надана на сім'ю ОСОБА_4 із трьох осіб : він, дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_6 (а.с. 114, том1).

Згідно з довідкою форми № 3, виданою ЖЕК-405 19.06.2006 року, ОСОБА_4 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2, з 1989 року (а.с. 115, том. 1). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 06.06.1994 року, ОСОБА_4 є власником зазначеної квартири на підставі розпорядження органу приватизації від 26.05.1994 року ( а.с. 117, том 1).

Разом з тим, із довідки форми № 3, виданої ЖБК «Домобудівник-3» 09.11.2006 року, вбачається, що ОСОБА_4 залишався власником особового рахунку на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, у якій була зареєстрована ОСОБА_3 ( а.с. 116, том 1), а з рахунків про оплату житлово-комунальних послуг вбачається, що нарахування проводилось на двох осіб.

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА 19.06.2007 року, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Як вбачається зі змісту рахунків на оплату житлово-комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_3, за період 2007 - 2015 роки, комунальні послуги нараховувались ЖБК «Домобудівник-3», виходячи із кількості проживаючих - 2 особи, хоча у вказаній квартирі було зареєстровано місце проживання лише ОСОБА_3 ( а.с 226 -242, том 1, а.с. 1-16, том 2).

Відповідно до даних про оплату рахунків на сплату житлово-комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_2 за період 2000-2015 роки, рахунки сплачувались як ОСОБА_4, так і ОСОБА_3, про що свідчать відповідні записи в рахунках. Зазначені рахунки та квитанції про оплату знаходяться у ОСОБА_3 ( а.с. 169-224, том 1)

Крім того, усі квитанції про оплату послуг ПАТ «Укртелеком» по квартирі АДРЕСА_2, власником якої був ОСОБА_4, за період з 2008 по 2015 рік знаходяться у ОСОБА_3 При цьому частина рахунків про оплату за телекомунікаційні послуги виписані на ім'я ОСОБА_3 ( за січень, березень, квітень 2015 року, квітень, червень, травень 2014 року, грудень 2013 року), яка здійснювала оплату рахунків, а частина - на власника квартири ОСОБА_4

Також оплата послуг ПАТ «Укртелеком» за вказаними квитанціями проводилась ОСОБА_3 одночасно по двох квартирах : АДРЕСА_1 ( телефонний номер НОМЕР_2) та по АДРЕСА_2 ( телефонний номер НОМЕР_3) (а.с. 103-105, 157-158, 164-168, том 1).

Згідно з повідомленням головного лікаря Київської міської клінічної лікарні № 3 від 19.06.2015 року, ОСОБА_4 був госпіталізований у неврологічне відділення 14 квітня 2014 року, помер ІНФОРМАЦІЯ_6 року. Під час перебування ОСОБА_4 в палаті інтенсивної терапії його навідувала, забезпечувала необхідними ліками і засобами медичного призначення, супроводжувала під час госпіталізації та опікувалася під час лікування його дружина ОСОБА_3 ( а.с. 50).

02.05.2015 року ОСОБА_3 звернулась до начальника управління ритуальних послуг Департаменту житлово-комунальної інфраструктури із заявою про виділення місця (подвійного) на Північному кладовищі для поховання труни з тілом померлого ОСОБА_4, зазначивши у заяві, що вона є дружиною померлого. Зазначена заява була задоволена ( а.с. 13, том 1).

Згідно з договором - замовленням від 03.05.2015 року, додатком до нього та відповідними квитанціями, ОСОБА_3 було замовлено та оплачено організацію проведення поховання ОСОБА_4 на Північному кладовищі 04.05.2015 року ( а.с. 14, 39-43, том 1).

Таким чином, аналізуючи надані заявником докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що протягом 1989-2015 років ( до ІНФОРМАЦІЯ_6 року) ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проживали однією сім'єю за адресою : АДРЕСА_1, вели спільне господарство, піклувались один про одного, спільно здійснювали обов'язки по утриманню вказаної квартири, а також належної ОСОБА_4 на праві власності квартири АДРЕСА_2.

Доводи представника апелянта про відсутність у матеріалах справи доказів тих обставин, що ОСОБА_3 надавала померлому матеріальну допомогу та утримувала його, - є безпідставними, оскільки не мають правового значення для встановлення даного юридичного факту. При цьому у матеріалах справи достатньо доказів ведення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 спільного господарства та проживання за однією адресою.

Доводи представника апелянта про те, що між Київською міською радою та ОСОБА_3 існує спір про право власності в порядку спадкування на вказану квартиру, - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки Київська міська рада не є спадкоємцем ОСОБА_4, відповідно до даних спадкової справи, інших спадкоємців, крім ОСОБА_3 - немає, а право Київської міської ради на подання заяви про визнання спадщини відумерлою настає лише після спливу одного року з часу відкриття спадщини у разі відсутності інших спадкоємців, усунення їх від права на спадкування та неприйняття ними спадщини.

Посилання представника апелянта на те, що ОСОБА_3 мала звертатись із позовом про визнання права власності на квартиру, є безпідставними, оскільки свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. ( п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року).

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апелянта не спростовують наведеного і зроблених в рішенні суду першої інстанції висновків, в зв'язку з чим підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Київської міської ради, яка подана представником Солдатченко Лесею Михайлівною, - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: