АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

16 лютого 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі - Сахарову Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 - представника відповідача ОСОБА_2

на заочне рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

03 грудня 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів, в обґрунтування якого посилається на те, що 13 квітня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого, остання отримала кредит у розмірі 31000,00 доларів США у порядку і на умовах, зазначених у даному договорі на строк до 14 квітня 2014 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12,5% річних. 11 лютого 2009 року між банком та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 13.04.2007 року, відповідно до умов якої ОСОБА_2 зобов'язалася повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів в день сплати ануїтетного платежу - 11 числа кожного календарного місяця строку кредитування. Сторони домовились, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при укладанні, а саме 0, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме 1. Крім того, умовами зазначеної додаткової угоди змінено кінцевий термін повернення кредиту та встановлено новий - 13.04.2016 року. В якості забезпечення зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором від 13 квітня 2007 між банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки № 0/П від 13 квітня 2007 року, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався відповідати перед банком за виконання позичальником усіх його зобов'язань в повному обсязі. 11 лютого 2009 року між банком та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки, відповідно до умов якої ОСОБА_3 надав згоду на зміну кінцевого терміну виконання основного зобов'язання, зміну схеми погашення кредиту. Відповідач ОСОБА_2 своїх зобов'язань належним чином не виконує, тому станом на 22.11.2013 року заборгованість позичальника за договором складає 22233,30 доларів США, яку позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь, а також судові витрати по справі (а.с.2-5).

Заочним рішенням Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2014 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" заборгованість за кредитним договором №0 від 13 квітня 2007 року в сумі 22233,30 доларів США, що за курсом НБУ становить 177710,77 грн. та складається з: заборгованості по тілу кредиту в розмірі 17096,72 доларів США, що за курсом НБУ становить 136654,08 грн.; заборгованості по процентам в розмірі 4083,95 доларів США, що за курсом НБУ становить 32643,01 грн.; пені за прострочення сплати процентів в розмірі 348,71 доларів США, що за курсом НБУ становить 2787,24 грн.; пені за прострочення сплати кредиту в розмірі 703,92 доларів США, що за курсом НБУ становить 5626,44 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1777,11 грн., а всього 179487 грн. 88 коп. (а.с.62-64).

Ухвалою Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2015 року заяву ОСОБА_2 про скасування заочного рішення залишено без задоволення (а.с. 94-95).

В апеляційній скарзі апелянт - представник відповідачки ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, і просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог відносно ОСОБА_2 та ухвалити нове рішення, яким в цій частині позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с. 97-109).

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи, що апелянт оскаржує рішення суду в частині задоволених позовних вимог відносно ОСОБА_2 та стягнення з неї суми заборгованості, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом - не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в оскаржує мій частині слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - відхилити.

Судом 1 інстанції встановлено, що 13 квітня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого, остання отримала кредитні кошти у розмірі 31000,00 доларів США у порядку і на умовах, зазначених у даному договорі.

Відповідно до умов кредитного договору, відповідач зобов'язалася повернути банку кредит в повному обсязі не пізніше 14 квітня 2014 року та сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 12,5% річних.

11 лютого 2009 року між банком та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 13.04.2007 року, відповідно до умов якої ОСОБА_2 зобов'язалася повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів в день сплати ануїтетного платежу - 11 числа кожного календарного місяця строку кредитування. Сторони домовились, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при укладанні, а саме 0, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме 1. Крім того, умовами зазначеної додаткової угоди змінено кінцевий термін повернення кредиту та встановлено новий - 13.04.2016 року.

Між банком та ОСОБА_3 13 квітня 2007 року був укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався відповідати перед банком за виконання позичальником усіх його зобов'язань в повному обсязі. 11 лютого 2009 року між банком та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки, відповідно до умов якої ОСОБА_3 надав згоду на зміну кінцевого терміну виконання основного зобов'язання та зміну схеми погашення кредиту

Відповідачі належним чином свої обов'язки не виконували, у зв'язку з чим, станом на 22.11.2013 року утворилася заборгованість в розмірі 22233,30 доларів США, що за курсом НБУ становить 177710,77 грн., з яких: заборгованості по тілу кредиту в розмірі 17096,72 доларів США, що за курсом НБУ становить 136654,08 грн.; заборгованості по процентам в розмірі 4083,95 доларів США, що за курсом НБУ становить 32643,01 грн.; пені за прострочення сплати процентів в розмірі 348,71 доларів США, що за курсом НБУ становить 2787,24 грн.; пені за прострочення сплати кредиту в розмірі 703,92 доларів США, що за курсом НБУ становить 5626,44 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив із того, що позовні вимоги доведено та обґрунтовано і через невиконання умов договору в повному обсязі, дійсно станом на 22.11.2013 року виникла заборгованість в розмірі 22233,30 доларів США, якай й підлягає стягненню.

Вказані висновки зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права, Так, згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Крім того, згідно п.4.6 кредитного договору позичальник зобов'язаний достроково повернути банку всю суму кредиту та повністю сплатити проценти у разі застосування банком права вимоги дострокового повернення кредиту в порядку, визначеному розділом 11 договору.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставно стягнутої суми заборгованості, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів про наявність заборгованість, колегія судді не приймає до уваги, оскільки згідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, а відповідно є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір та додаткова угода до нього є правомірними, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, відповідачкою належними та допустимими доказами не спростовано посилання позивача щодо отримання кредитних коштів в зазначеному розмірі й даний факт нею не заперечувався, до тепер нею в повному обсязі згідно умов договору не повернутий позивачу, а тому договір повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору та додаткової угоди до нього.

У справі, яка переглядається, встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Відповідачка на момент укладення договору та додаткової угоди до нього погодилася з запропонованими умовами, не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови протягом тривалого часу (з 2007 року по 2012 рік).

Відповідачка, в порушення вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не надала належних та допустимих доказів та не вказав на них під час розгляду справи щодо припинення зобов'язання його виконанням, проведеним належним чином, не спростувала розмір заборгованості, як і не надала доказів на спростування розрахунку, наданого позивачем, а тому суд обґрунтовано стягнув суму заборгованості за договором, згідно розрахунку наданого позивачем.

Крім того, посилання апелянта на те, що відповідачі не були належним чином повідомлені судом 1 інстанції про розгляд справи, не являються підставою для скасування рішення суду, оскільки порушення судом норм процесуального права (ст.74 ЦПК України) не призвело до неправильного вирішення спору.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуємій частині відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його в цій частині слід залишити без змін.

Керуючись ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника відповідача ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2014 року в оскаржуємій частині - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: