Ухвала

іменем україни

10 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, процентів за користування позикою, 3% річних та інфляційних витрат, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 26 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, процентів за користування позикою, 3% річних та інфляційних витрат, посилаючись на те, що відповідач прострочив виконання зобов'язань за договорами позики, унаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з урахуванням 3% річних та інфляційних витрат.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 26 жовтня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 330 000 грн заборгованості за договором позики, 104 179 грн - процентів за користування позикою, 38 082 грн - інфляційних витрат та 4 090 грн 31 коп. - 3% річних.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання щодо добровільного повернення суми позики не виконав.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, − незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК Україниналежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 3 ст. 60 ЦПК Українидоказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За правилами ст. 64 ЦПК Україниписьмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за №14 від 18 грудня 2009 року вбачається, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи копії розрахунку процентів від 10 серпня 2012 року заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 по сплаті відсотків за користування позикою, отриманою 03 листопада 2011 року та 03 травня 2012 року станом на 10 серпня 2012 року складає 26 175 грн та копії розписки від 13 червня 2013 року, ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 180 000 грн, які зобов'язався провернути протягом року.

Разом з тим, заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 зазначав, що оригінал розрахунку процентів був йому повернутий позивачем в момент складання замість нього нової розписки від 13 червня 2013 року на суму 180 000 грн, до якої увійшли отримані раніше суми позики та проценти за користування ними. Вказана розписка підтверджує наявність грошових зобов'язань на визначену в ній суму коштів й підтверджує відсутність будь-яких інших зобов'язань перед ОСОБА_1

Проте, вирішуючи спір, суди обох інстанцій на порушення ст. ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули; доводів відповідача щодо визнання ним суми боргу в розмірі 180 000 грн належним чином не перевірили, при цьому зазначаючи про наявність заборгованості за договорами позики в сумі 330 000 грн суди не навели на підтвердження цього жодного належного й допустимого доказу, унаслідок чого не визначившись з дійсним розміром відповідальності відповідача за грошовими зобов'язаннями перед позивачем дійшли передчасного висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Крім того, оригінали розрахунку процентів та розписки на підтвердження укладення між сторонами договорів позики, судам не надавалися та не досліджувалися.

Отже, у порушення вимог закону рішення судів ґрунтуються лише на припущеннях.

Також у порушення вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України, при новому розгляді справи, апеляційний суд, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, взагалі не врахував висновки і мотиви суду касаційної інстанції, з яких було скасовано попереднє судове рішення.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК Українищодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 26 жовтня 2015 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П.Дербенцева

Д.О.Остапчук

В.О.Савченко