Справа № 464/9747/15-ц
пр.№ 2/464/223/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.02.2016 року

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого-судді Теслюка Д.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Горбач О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 участю третьої особи ОСОБА_4 про визнання договору дарування дійсним,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання дійсним договору дарування 11 000 доларів США, який було укладено між сторонами 07.06.1997 року у простій письмовій формі.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 07.06.1997 року між ним та відповідачами було в простій письмовій формі укладено договір дарування валютних цінностей 11 000 доларів США. Про укладення та виконання сторонами договору дарування ним складено відповідну розписку про одержання валютних цінностей, яку своїми підписами засвідчили і відповідачі, при цьому між сторонами було досягнуто згоди щодо нотаріального посвідчення договору дарування на першу вимогу однієї з сторін договору. У жовтні 2014 року позивач вирішив нотаріально посвідчити договір дарування 11 000 доларів США, який фактично був укладений і повністю виконаний ним та відповідачами 07.06.1997 року, проте відповідачі відмовились від нотаріального оформлення договору. Просить позов задовольнити.

В судове засідання позивач не зявився, від його представника ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача на підставі наявних у справі доказів.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не зявились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, подали суду письмове пояснення по суті позову, в якому визнали факт передачі позивачу, який є братом відповідача ОСОБА_2, в дар 11 000 доларів США, про що було складено відповідну розписку. Пояснили також, що нотаріально даний договір не посвідчували, так як довіряли одне одному і не бажали нести значні фінансові витрати на нотаріальне посвідчення спірного договору. У жовтні-листопаді 2014 року позивач звернувся до них із вимогою про нотаріальне посвідчення договору, що вони вважають недоцільним, та повідомили позивача про відмову від нотаріального посвідчення спірного договору. У вирішенні спору покладаються на розсуд суду та просять розглянути справу без їх участі.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась, хоча двічі була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, участі в судовому засіданні повноважного представника не забезпечила, тому, керуючись ст. 169 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутності.

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 47, ст. 243, ч.2 ст. 244 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним станом на день укладення договору дарування, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Недодержання нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

Відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним станом на день укладення договору дарування, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Судом встановлено, що 07.06.1997 року між сторонами в простій письмовій формі було укладено договір дарування валютних цінностей 11 000 доларів США, про що складено письмову розписку про одержання валютних цінностей, підписану обома сторонами договору. Розписка від 07.06.1997 року містить усі істотні умови договору дарування, зміст розписки свідчить про повне виконання сторонами умов договору відповідачами передано дарунок позивачу, а останній його прийняв. Судом також встановлено, що у 2014 році позивач звернувся з вимогою до відповідачів про нотаріальне посвідчення спірного договору дарування та отримав відмову, отже, можливість нотаріального посвідчення договору дарування від 07.06.1997 року втрачена, а тому, з урахуванням фактичного виконання сторонами договору дарування від 07.06.1997 року в повному обсягу, порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання договору дарування валютних цінностей від 07.06.1997 року дійсним на підставі ч.2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на момент укладення та виконання сторонами спірного договору.

Відповідно до ст.ст. 71, 76 ЦК Української РСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Встановлено, що на час передачі дарунку 07.06.1997 року договір дарування нотаріально не посвідчувався за згодою сторін, які довіряли одне одному та не бажали нести значні фінансові витрати на нотаріальне посвідчення укладеного та виконаного договору дарування. Лише в жовтні - листопаді 2014 року позивач звернувся з вимогою до відповідачів про нотаріальне посвідчення спірного договору дарування та отримав відмову.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що строк позовної давності за позовною вимогою ОСОБА_1 про визнання договору дарування від 07.06.1997 року дійсним в порядку ч.2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року не почав свого перебігу та, відповідно, не закінчився станом на 01.01.2004 року, коли набув чинності ЦК України.

Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності Цивільним кодексом України. Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З матеріалів справи вбачається, що спір щодо нотаріального посвідчення договору дарування від 07.06.1997 року виник між сторонами лише у 2014 році, отже, позивач звернувся до суду з позовом в межах загального строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Крім того, відповідачі із заявою про застосування судом при вирішенні спору позовної давності не звертались, тому суд не вбачає підстав для застосування позовної давності як самостійної підстави для відмови в позові.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 209, 212-215 ЦК України,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 участю третьої особи ОСОБА_4 про визнання договору дарування дійсним задовольнити.

Визнати дійсним договір дарування від 07 червня 1997 року, відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 безоплатно передали у власність ОСОБА_1 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м.Львова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Теслюк Д.Ю.