Провадження № 22-ц/779/1088/2016
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Девляшевського В.А., Мелінишин Г.П.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представника ПАТ КБ «Надра» Винника І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - ОСОБА_5, до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О. про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки, договору поруки,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 12 квітня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки, договору поруки, посилаючись на те, що 25.12.2007 року уклав з відповідачем кредитний договір №2269/2007. 25.12.2007 року також між сторонами був укладений договір поруки. 25.12.2007 року між сторонами був укладений договір іпотеки №1903, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Українець В.В., зареєстрований в реєстрі за № 1905. Свої вимоги обґрунтовував тим, що умови зазначеного кредитного договору не відповідають приписам ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», а також у зв'язку із впливом відповідача на волевиявлення позивача шляхом введення його в оману щодо істотних умов договору - прав та обов'язків сторін. Зазначив, що підлягають визнанню недійсними і договори іпотеки та поруки як правочини, вчинені виключно внаслідок та на виконання умов кредитного договору.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 квітня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його необґрунтованим та таким, яке прийняте з порушенням чинного законодавства. Зокрема, посилаючись на те, що кредитні кошти були надані в споживчих цілях для придбання житлового будинку, та на рішення Конституційного суду України №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, апелянт не погоджується із висновком суду про те, що до спорів щодо виконання кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не може застосуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство. На думку апелянта, в ході судового розгляду було встановлено, що банк, порушуючи вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», не повідомив позичальнику ні в усній, ні в письмовій формі про наявні форми кредитування, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення кредитного договору, в зв'язку з чим він (апелянт) не міг реально оцінити, наскільки переплачує при поверненні кредиту та сплаті відсотків за ануїтетною схемою, яку запропонував банк як єдино можливу.

На думку апелянта, твердження суду про те, що у кредитора немає законодавчо закріпленого обов'язку відібрати підпис позичальника, не відповідає чинному законодавству, а саме, п.2.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, де зазначено, що банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

Банк не повідомив його про можливість настання валютних ризиків, що є введенням в оману в розмінні ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.230 ЦК України. Такі дії банку містять ознаки нечесної підприємницької практики, тому кредитний договір є недійсним.

Апелянт стверджує, що посилання суду в рішенні на постанову Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року по справі №6-1341цс15 є необґрунтованим, оскільки обставини у тій справі є відмінними від тих, що склались у даній справі.

Також апелянт зазначає, що при укладенні кредитного договору відповідач порушив ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, відповідно до яких банки зобов'язані у кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. З п.3.2 Правил вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розмірі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг. Наявність в кредитному договорі умови про суму мінімально необхідного платежу не замінює собою графіку платежів. Відсутність цієї інформації призвела до того, що невідомо як зараховувались платежі, які суми і на які рахунки зараховувались. Згідно розрахунку заборгованості, яку надав банк, зі 118 623,40 доларів США позичальник сплатив 69 664,13 грн. відсотків, а кредиту - 49 158,72 грн. Також зазначає, що банк ввів його в оману щодо відсоткової ставки за користування кредитом, що є істотною умовою кредитного договору.

Всупереч ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» банк включив у кредитний договір умови, які є несправедливими. Зокрема, відповідальність за порушення зобов'язань несе тільки позичальник. Банк відмовив у відстрочці платежів, хоча це право передбачено договором.

У 2008 році він сплатив 25 000 доларів США, однак банк у порушення умов договору (п.4.4.1) не перерахував графік погашення кредиту.

Апелянт зазначає, що таку ж позицію по аналогічній справі займає Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 22.10.2014 року по справі №6-26251св14).

З наведених підстав просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В засіданні суду апеляційної інстанції апелянт та його представник доводи апеляційної скарги підтримали з мотивів, викладених у ній.

Представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити, зазначивши, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Третя особа у судове засідання не з'явилась, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив із відсутності підстав для визнання кредитного договору, договору іпотеки та поруки недійсними.

Такий висновок ґрунтується на матеріалах справи та відповідає нормам чинного законодавства.

Судом встановлено, що 25 грудня 2007 року позивач ОСОБА_2 уклав з ВАТ КБ "Надра" кредитний договір №2269/2007, відповідно до якого позивач отримав у користування грошові кошти для придбання житлового будинку в розмірі 106 890,00 доларів США на строк до 23.12.2022 року зі сплатою відсотків за користування кредитом з розрахунку 12,59% річних (а.с.6-10).

Відповідно до п. 3.1 щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 1 336,66 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 25 грудня 2007 року між ВАТ КБ " Надра" та ОСОБА_5 було укладено договір поруки (а.с.14).

25.12.2007 року між ВАТ "Надра" та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки №1903, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Українець В.В., за яким передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння № 28, що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, село Крихівці, пров. Будівельний (а.с.11-13).

Як на підставу для визнання недійсним укладеного кредитного договору позивач посилався на невідповідність його змісту вимогам ст.ст.11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», що виразилося в ненаданні йому відповідачем у повному обсязі інформації про умови кредитування, та зазначав, що умови договору є несправедливими. Крім того посилався на те, що у зв'язку з зростанням курсу долара намагався скористатися своїм правом на відстрочення сплати платежів по поверненню кредиту та подав заяву про відстрочку платежів на 6 місяців, відповідно до п.4.4.2 та 4.4.4 Кредитного договору, однак відповідач відмовив, посилаючись на введення Тимчасової адміністрації та повідомив позивача, що він не звільняється від взятого на себе зобов'язання щодо належного виконання умов Кредитного договору по погашенню кредитної заборгованості (а.с.15-16).

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч. 5 ст. 18).

Отже за змістом ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Суд правильно вважав, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов'язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Оспорюваним кредитним договором обов'язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов'язання за кредитним договором.

Позивач свідомо звернувся до банку з метою отримання кредиту та згідно умов договору підтвердив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за договором і погоджується з ними. Банк свої зобов'язання по договору виконав, позичальник, в свою чергу, отримав те, на що розраховував - грошові кошти для споживчих потреб.

Відсутність у позичальника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання у розумінні вимог статті 617 ЦК України. А стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України.

Посилання позивача в якості підстави для визнання договору недійсним є загальними, невизначеними та недоведеними.

Таким чином, суд вірно вважав, що в порушення ст. 60 ЦПК України позивачем не доведено обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог щодо недійсності правочину.

Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного, банківського законодавства та вказаних правил.

Згідно частини 1 ст. 215 та ст. 217 ЦК України підставою недійсності окремої частини правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Спростовуючи твердження позивача про невиконання банком вимог законодавства про захист прав споживачів шляхом ненадання вичерпної інформації про умови кредитування та вартість кредиту, суд вірно встановив, що банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів). Отже кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним.

Тобто, ознайомившись з умовами кредитування до підписання договору, звіривши їх із положеннями договору, позивач отримав повну інформацію про умови кредитування та й власноруч підписав кредитний договір. Отже, маючи можливість обрати інші умови кредитування, можливо в іншій кредитній установі, боржник без спонукання з боку третіх осіб, самостійно вирішив укласти кредитний договір з позивачем.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що зі змісту кредитного договору не вбачається жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими, як не вбачається і будь-яких інших несправедливих умов, тому вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч. 2 даної статті, банк несе відповідальність, яка встановлена ст.ст. 15 та 23 цього Закону, тобто споживач має право на відшкодування завданих такими діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійсним у такому випадку кредитного договору.

Крім того суд правильно вважав, що необґрунтованими є позовні вимоги про визнання недійсними договорів іпотеки і поруки, адже позивач не зазначив правових підстав та обставин їх невідповідності чинному законодавству.

Зазначені вище висновки суду першої інстанції відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Таким чином боржника не примушували до укладання договору, боржник міг обрати будь-яку фінансову установу для кредитування, позивачем не надані належні та допустимі докази про введення його в оману, кредит виданий належним чином, немає дисбалансу прав сторін договору, відсутні інші порушення законодавства про захист прав споживачів.

З огляду на викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: В.А. Девляшевський

Г.П. Мелінишин