Номер провадження 22-ц/788/1763/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Левченко Т. А. , Околота Г. М.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк»

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 січня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Сумської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Управління обліку, розподілу і приватизації житла, Відділ державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції, Публічне акціонерне товариство «ПроКредитБанк», Приватне підприємство «Спеціалізоване підприємство Юстиція», Комунальне підприємство «Сумижитло», ОСОБА_7,

про визнання недійсним та скасування розпорядження, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, просила суд поновити їй строк звернення до суду, оскільки не знала раніше про те, що квартира приватизована на інших осіб, про даний факт їй стало випадково відомо лише в листопаді 2013 року. Росила визнати недійсним та скасувати розпорядження №978 відділу комунального майна міськвиконкому від 28 березня 1997 року про передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 квартири за адресою: АДРЕСА_1. Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 04 квітня 1997 року, зареєстроване обласним бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 162 про передачу у власність ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 квартири за адресою: АДРЕСА_2. Іншого житла вона не має. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є дочкою відповідачів у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та сестрою ОСОБА_6. Всі вони разом проживали та були зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, б. 35, кв. 303 з 1991 року та лише періодично вона виїжджала за межі м. Суми відвідати свого чоловіка. З квартири на інше місце проживання ніколи не виїжджала, місця проживання не змінювала, місце реєстрації проживання також було за вищевказаною адресою, завжди вважала, що вона є співвласником квартири разом з батьками та братом, оскільки вона несла витрати з утримання квартири, робила в ній ремонт, мала свою кімнату в якій проживала зі своїм чоловіком та дитиною. В листопаді 2013 року вона випадково дізналась з листа відповідача про те, що СП «Юстиція» проводить прилюдні торги по реалізації арештованого майна трикімнатної квартири № 303 на 1-му поверсі 9-ти поверхового житлового будинку загальною площею 36,8 кв.м. вказане місцезнаходження м. Суми, вул. Д. Коротченка, б. 35, кв. 303. Від відповідачів вона також дізналась, що не має права на квартиру, оскільки вона не приймала участі в приватизації зазначеної квартири, а тому не є співвласником.

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 25 січня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволений.

Поновлений ОСОБА_3 строк звернення до суду.

Визнане недійсним та скасоване розпорядження відділу комунального майна міськвиконкому від 28 березня 1997 року № 978 про передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 квартири за адресою: АДРЕСА_3.

Визнане недійсним та скасоване свідоцтво про право власності на житло від 04 квітня 1997 року, яке зареєстроване обласним бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 162 про передачу у власність ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 квартири за адресою АДРЕСА_4.

В апеляційній скарзі ПАТ «ПроКредитБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов, а також стягнути з ОСОБА_8 судові витрати у справі.

При цьому зазначає, що ОСОБА_3 не надала суду належних та допустимих доказів про те, що вона на час приватизації спірної квартири постійно в ній проживала та мала право на приватизацію. Наявність у паспорті останньої штампа про прописку у спірній квартирі з 1991 року, не спростовує відомостей зазначених у довідках органів ЖКГ та приватизації, про те, що вона на час приватизації спірної квартири в ній не проживала та була не прописана. Крім того, до спірних правовідносин суд першої інстанції невірно застосував ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та не застосував за заявою Банку до позовних вимог строк позовної давності. Також судом першої інстанції при вирішенні даного спору не було враховано, що спірна квартира була передана її власниками в іпотеку АТ «ПроКредитБанк» у забезпечення виконання кредитних зобовязань перед Банком одним із співвласників - ОСОБА_6, та те, що на даний час, вже більше пяти років останній ухиляється від виконання кредитних зобовязань, а на спірну квартиру звертається стягнення. Вважає, що заявлений позов є намаганням уникнути звернення стягнення на дану спірну квартиру АТ «ПроКредитБанк».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ «ПроКредитБанк» - ОСОБА_9, який апеляційну скаргу підтримує з мотивів у ній викладених, пояснення ОСОБА_5, ОСОБА_6, які проти скарги заперечують, вважають рішення суду законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов ОСОБА_3, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, вбачав наявність підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 04 березня 2016 року зазначене рішення суду залишено без змін, відхилена апеляційна скарга ПАТ «ПроКредитБанк» (а.с.22-26,89-93 том 4).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційна від 28 вересня 2016 року скарга ПАТ «ПроКредитБанк» задоволена частково. Ухвала Апеляційного суду Сумської області від 04 березня 2016 року скасована та направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Як вбачається з Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2016 року, законними є висновки судів першої та апеляційної інстанції з приводу обґрунтованості заявлених позовних вимог. Водночас, суд касаційної інстанції зазначив про те, що, вирішуючи позов, поданий зі значним пропуском строку позовної давності, суди належним чином не перевірили причини його пропуску та наявність причин його поновлення (а.с.139-141 том 4). Саме ці обставини перевіряються Апеляційним судом Сумської області при повторному розгляді даної справи.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6) є дочкою ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та сестрою ОСОБА_6. Всі названі особи разом проживали та були зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, б. 35, кв. 303, зокрема позивач з1991 року. Позивачка до сьогодні залишається бути зареєстрованою та проживає у зазначеній квартирі.

28 березня 1997 року згідно Розпорядження № 978 відділу комунального майна міськвиконкому передано у спільну сумісну власність ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 квартиру за адресою АДРЕСА_5. У відповідності до вищевказаного розпорядження відділом комунального майна міськвиконкому видане свідоцтво від 04 квітня 1997 року про право власності на житло, яке зареєстроване обласним бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 162.

У паспорті ОСОБА_3 місцем реєстрації з 1991 року зазначена АДРЕСА_6. Даних, що вона була зареєстрована за іншою адресою та проживає за іншою адресою суду не надано. На час приватизації спірної квартири ОСОБА_3 постійно проживала в ній, отже мала право на участь в її приватизації, від такої участі письмово не відмовлялася.

З пояснень відповідачки ОСОБА_5 (матері позивачки) у суді апеляційної інстанції вбачається, що донька весь час і до сьогодні проживає у квартирі. На момент приватизації вся їх сімя була зареєстрована і проживала у спірній квартирі. Всі погоджувались та бажали прийняти участь у приватизації квартири, в тому числі і донька. Але після отримання приватизаційних документів зясувалось, що донька не була включена у приватизацію. При зверненні їх до органу приватизації їм пояснили, що не включення доньки в приватизацію не буде перешкодою для продажу в майбутньому квартири. Тобто, відповідач підтвердила ту обставину, що і вона, і донька достовірно знали про те, що квартира була приватизована на трьох, без врахування доньки.

З пояснень у судовому засіданні Апеляційного суду Сумської області ОСОБА_6 (брата позивачки) вбачається, що він особисто приймав участь у приватизації. У 2006 році він взяв банківський кредит у розмірі 140 000 доларів США на розвиток бізнесу, який був забезпечений договором іпотеки спірної квартири. На сьогодні заборгованість за кредитом становить понад 1 300 000 грн.

Як вбачається з виконавчого напису нотаріуса (а.с.203,т.1) 29.03.2011 року звернуто стягнення на іпотечну квартиру, яка частково задовольняє вимоги Банка в сумі 1 375 439 грн. 25 коп.

Проживаючи постійно однією сімєю, позивачка не могла не знати про зазначені вище обставини, про звернення стягнення на іпотечну квартиру, вона не могла бути не обізнаною з подіями, які торкнулися її сімї у звязку з тривалими (понад 5 років) процесами стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 80 ЦК УРСР передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За ст. 257 ЦК України позовна давність встановлюється в три роки.

З огляду на фактичні обставини справи та положення Закону колегія суддів приходить до висновку, що позивачкою пропущений строк звернення до суду, неї не наведені переконливі причини поважності пропуску, а тому, у задоволенні її позовних вимог необхідно відмовити за пропуском строку звернення до суду.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч. 1,2 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1,2,3,4, ч.2, ч.3, 313, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк» задовольнити.

Скасувати рішення Зарічного районного суду м.Суми від 25 січня 2016 року.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 за пропуском строку звернення до суду.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді-