АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Ратнікової В.М., Соколової В.В.

при секретарі - Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, третя особа: Бершацький Сергій Павлович про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві, в якому з урахуванням уточнень просила усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання відповідача не перешкоджати у здійсненні приватної власності (користуванні) житловим приміщенням, надавши вільний доступ до зазначеної квартири, та зобов'язати передати ключі від спірної квартири.

На обґрунтування своїх вимог зазначала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14.06.2014 р.

В березні 2015 р. їй стало відомо про факт проникнення до квартири невідомих осіб. В подальшому з'ясувалося, що слідчим Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві Бершацьким С.П. накладено арешт на квартиру. Жодних пояснень та документів, які б підтверджували підстави накладення арешту, її опечатування та встановлення нових замків слідчий не надав.

Посилаючись на те, що вона є законним власником квартири АДРЕСА_1 та на положення ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України за змістом яких власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, що право власності є непорушним, і ніхто не можу бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, та що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, просила задовольнити її вимоги.

Справа №761/13864/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/6075/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29.02.2016 р. у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначала, що суд дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів вчинення перешкод у користуванні майном саме відповідачем, оскільки такі докази були надані. Крім того відповідач не заперечував, що в рамках кримінального провадження було накладено арешт на квартиру.

Вказувала на те, що суд не урахував положень ст. 41 Конституції України та ст. 391 ЦК України, відповідно до яких ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, а тому вона має право вимагати усунення перешкод в здійсненні нею права користування і володіння належним їй на праві власності майном.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

Представник Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.06.2014 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого позивачка придбала у власність квартиру АДРЕСА_1

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08.10.2013 р. визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 29.07.2009 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, визнано спадщину на квартиру АДРЕСА_1, що відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 р. після смерті ОСОБА_7 відумерлою, та витребувано із незаконного володіння ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 у власність територіальної громади м. Києва

З копії Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.03.2015 р. убачається, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14.06.2014 р.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03.04.2015 р. за клопотанням слідчого СВ 3-го ВМ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві БершадськогоС.П. за матеріалам кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів вчинення відповідачем перешкод у користуванні майном позивачкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Зі змісту ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 3.04.2015 р. убачається, що нею було накладено лише арешт на квартиру АДРЕСА_1, заборони або обмеження користування зазначеною квартирою не застосовувалося.

Згідно зі ч. 2 ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України, від 15.03.2013 р. у справі № 6-26цс13 вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна.

З позовної заяви ОСОБА_1 убачається, що позивачка звернулася з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні квартирою, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що Шевченківське РУ ГУ МВС України у м. Києві перешкоджає їй у користуванні квартирою, що належить їй на праві власності.

Доказів на підтвердження того, що відповідач перешкоджає в користуванні квартирою АДРЕСА_1 позивачка не надала, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні її позову. Вимог про звільнення майна з-під арешту вона не заявляла.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для її задоволення не убачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: