Справа № 466/3836/15 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/4373/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Бохонко Е.Р.

з участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу,-

встановила:

В травні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6 про стягнення боргу.

В обґрунтування вимог покликався на те, що 07.03.2013 року відповідач при свідках позичив у нього 1220 Євро, про що написав власноручно боргову розписку про повернення коштів до 10 травня 2013 року.

Строк виконання боргового зобов»язання минув, однак відповідач коштів не повернув.

З посиланням на ст.ст. 1046, 1047, 625 ЦК України, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 11.02.2006 року, просив стягнути з відповідача ОСОБА_5 в його користь борг по розписці від 07.03.2013 року в сумі 1220 Євро, 3% річних в розмірі 97,71 Євро, що станом на 11.02.2016 року за офіційним курсом НБУ еквівалентно 38479,75 грн. та 551,21 грн. сплаченого судового збору, а всього 39030,95 грн. (а.с. 3-4, 64-65).

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення оскаржив позивач ОСОБА_4, на думку апелянта, у рішенні суду має місце невідповідність висновків, викладених обставинам справи, а також суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Звертає увагу, що відповідно до розписки від 07.03.2013 року відповідач ОСОБА_5 в цей день отримав у ОСОБА_4 1220 Євро, які зобов»язувався повернути на протязі двох місяців до 10 травня 2013 року.

Тому вважає, що вказаною розпискою підтверджується укладення між ним та ОСОБА_5 саме договору позики.

Таким чином, не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що видача коштів пов»язана із виконанням відповідачем трудових обов»язків, при цьому, відповідач не підтвердив належними та допустимими доказами, що кошти по розписці від 07.03.2013 року він отримав для відрядження за кордон. В складеному звіті про відрядження від 13.03.2013 року ОСОБА_5 не зазначив даних про використання ним коштів в сумі 1220 Євро, що спростовує висновки суду.

Відповідач ОСОБА_5 не оспорював достовірності цієї розписки з підстав, що вона видана під впливом обману, насильства, не оспорював валюти зобов»язання, тобто не оспорював договору позики.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву про стягнення боргу задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідача ОСОБА_3 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийняв заперечення представника відповідача про те, що у даному випадку мали місце відносини, що регулюються КЗпП України, оскільки видача коштів позивачем відповідачу пов»язана із виконанням ним своїх трудових обов»язків, що випливає із змісту розписки, а також обставин, при яких вказані кошти видавалися.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного трудового договору відповідач ОСОБА_5 в період з 04.03.2013 року по 22.03.2013 року працював на посаді водія автотранспортних засобів у приватного підприємця ОСОБА_4 (а.с. 38).

Під час виконання обов»язків за трудовим договором, 07.03.2013 року відповідач ОСОБА_5 власноручно підписав розписку, із змісту якої встановлено, що він отримав під звіт 1220 Євро 07.03.2013 року о 15,00 год., дану суму зобов»язувався віддати на протязі двох місяців до 10 травня 2013 року, вказану суму отримав від директора ФОП ОСОБА_4 (а.с. 5).

Звертаючись із позовною заявою, позивач ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача ОСОБА_5 борг по розписці від 07.03.2013 року в сумі 1220 Євро та 3% річних в розмірі 97,71 Євро, з посиланням на ст.ст. 1046, 1047, 625 ЦК України, оскільки вважав, що між сторонами був укладений договір позики, а тому як позикодавець має право вимагати повернення боргу, однак позичальник добровільно такий не повертає.

Заперечуючи проти позову, відповідач покликається на те, що видача коштів по вказаній розписці пов»язана із виконанням відповідачем трудових обов»язків, відтак до даних правовідносин не можуть бути застосовані приписи ст.ст. 1046, 1047 ЦК України.

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Враховуючи зміст дослідженої розписки, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що видача коштів позивачем ОСОБА_4 відповідачу ОСОБА_6 згідно розписки від 07.03.2013 року відбулася не на виконання умов договору позики, оскільки кошти передавалися не у власність, а «під звіт» від приватного підприємця до найманого працівника для виконання ним своїх трудових обов»язків, відтак до правовідносин працівника та працедавця з приводу матеріальної відповідальності за заподіяну шкоду, слід застосовувати положення Глави ІХ КЗпП України.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову про стягнення боргу за договором позики.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_7