У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Луганської області від 19 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 6 березня 2012 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики, на підтвердження якого останній надав йому розписку про отримання грошових коштів у розмірі 11 560 грн строком до 10 квітня 2012 року. Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_4 не виконав, грошові кошти не повернув.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 11 560 грн, три проценти річних у зв'язку з неналежним виконанням договору та судові витрати.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 13 березня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Кремінського районного суду Луганської області від 22 липня 2015 року відновлено втрачене судове провадження.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 19 жовтня 2015 року, з урахуванням ухвали суду від 2 грудня 2015 року про виправлення описки, рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 11 560 грн боргу, проценти в розмірі 570 грн 64 коп. та 464 грн 90 коп. на відшкодування судових витрат, а всього 12 595 грн 54 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що укладений між сторонами договір позики є нікчемним, удаваним правочином, який приховує майновий спір між сторонами, при цьому договір укладений внаслідок застосування до відповідача психічного тиску з боку позивача.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов ОСОБА_3, виходив із того, що розписка від 6 березня 2012 року підтверджує укладення між сторонами договору позики, яка підлягає стягненню у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за цим договором. Також підлягають стягненню три проценти річних, передбачені положеннями ст. 625 ЦК України.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 6 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, за умовами якого останній отримав грошові кошти в розмірі 11 560 грн на строк до 10 квітня 2012 року, про що є відповідна розписка.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Позичальник, як передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судом установлено, що підставою для написання розписки від 6 березня 2012 року стало те, що у ОСОБА_3 на ремонті знаходився належний ОСОБА_4 автомобіль ВАЗ 1099, державний номерний знак НОМЕР_1.

При цьому відповідач посилався на те, що на момент та після написання ним розписки та передання її позивачу добровільно погоджувався сплатити вказану в розписці суму як позичену, однак ОСОБА_3 ніяких грошових коштів йому не передавав, проте на вказану в розписці суму необхідно буловстановити певні запасні частини на автомобіль, оплатити працю ремонтників відповідно до досягнутої на той час між ними домовленості.Вважав, що між ними існували правовідносини щодо виконання робіт по ремонту автомобіля, а саме договір побутового підряду, передбачений положеннями ст. 865 ЦК України.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище обставини справи уваги не звернув; зазначених вимог закону не врахував; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; не дослідив і не оцінив належним чином доводи сторін щодо розписки від 6 березня 2012 року та не встановив справжню природу цієї розписки.

Крім того, апеляційний суд, зазначивши про новацію боргу, тим самим підтвердив відсутність між сторонами позикових зобов'язань, дійшовши при цьому передчасного висновку про задоволення позову.

Так, відповідно до положення ч. 1 ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Отже, умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (ч. 2 ст. 1053 ЦК України), а, по-третє, це дійсність первинного зобов'язання. Тобто для новації боргу має бути дійсним і встановленим попереднє зобов'язання - договір підряду.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Луганської області від 19 жовтня 2015 року в скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

В.А.Черненко