Справа № 307/3070/15-ц
Провадження № 2/307/129/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2016 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі:

головуючого - судді : Чопик В.В.

при секретарі : Олексій Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 де третя особа державний нотаріус Тячівської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування недобудованого будинку від 22.05.2008 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3 де третя особа державний нотаріус Тячівської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування недобудованого будинку від 22.05.2008 року, посилаючись на те, що 26.08.1997 р. він вступив у шлюб з відповідачкою ОСОБА_2, зареєстрований Мукачівським міським відділом РАЦСу, про що зроблено актовий запис №363. Від шлюбу вони з відповідачкою мають трьох дітей: ОСОБА_5, 18.04.2000р.н., ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 Шлюб між ним та відповідачкою ОСОБА_2 було розірвано на підставі рішення Тячівського районного суду від 16 січня 2015 року. 22.05.2003р. між ним та ОСОБА_8 були досягнуті домовленості до купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку по вул. Ракоці,12 у м. Тячів з рівнем готовності 13% та земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої в урочищі «Ракош» у м. Тячів на території Тячівської міської ради. Зазначені домовленості були оформлені у вигляді договорів дарування між ОСОБА_8 і ОСОБА_3 матірю відповідачки ОСОБА_2, хоча насправді вчинилися договори купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку та земельної ділянки між ОСОБА_8 та ним., і за купівлю вказаного майна ним були сплачені ОСОБА_8 обумовлені ними грошові кошти, що підтверджується письмовими поясненнями ОСОБА_8

У період 2003-2005 років ним було придбано будівельні матеріали для будівництва будинку і він разом з найманими працівниками здійснив добудову будинку з 13% до 75%, що підтверджується письмовими поясненнями приватних підприємців, від яких він придбавав будівельні матеріали (ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12З.), робітників, які приймали участь у будівництві будинку у 2003-2005 роках (ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16А.), а також письмовими поясненнями сусідів (ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20С.), які були очевидцями будівництва ним спірного будинку.

У березні 2013 року він звернувся до Тячівського районного суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_8, третьої особи Тячівської державної нотаріальної контори, про визнання удаваними договору дарування незакінченого будівництвом будинку, розташованого по вул. Ракоці,12 у м. Тячів, готовністю 13%, укладеного 22.05.2003р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, договору дарування земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої в урочищі «Ракош» у м. Тячів на території Тячівської міської ради для ведення особистого селянського господарства, укладеного 22.05.2003 р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, визнання укладеними договорів купівлі продажу зазначеного майна між ОСОБА_8 та ним; визнання недійсним договору дарування недобудованого будинку, укладеного 22.05.2008 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, скасування державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0999 га, розташовану в урочищі «Ракош» у м. Тячів, виданого ОСОБА_3, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,0999 га, розташованої в урочищі «Ракош» у м. Тячів на території Тячівської міської ради для ведення особистого селянського господарства, укладеного 16.02.2012 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, та визнання за ним, права власності на 1/2 частину зазначеного майна.

Рішенням Тячівського районного суду від 28.11.2013 року у справі №307/1124/13 у задоволенні його позову відмовлено у звязку із спливом позовної давності , рішення набуло законної сили.

Під час розгляду справи №307/1124/13 суд встановив, що його позовні вимоги про визнання удаваними договору дарування незакінченого будівництвом будинку, розташованого по вул. Ракоці,12 у м. Тячів від 22.05.2003р. між ОСОБА_8 і ОСОБА_3, договору дарування земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої в урочищі «Ракош» у м. Тячів, від 22.05.2003р. між ОСОБА_8 і ОСОБА_3 є доведеними, підставними є і похідні від них решта позовних вимог про визнання укладеним договору купівлі продажу незакінченого будівництвом будинку, розташованого по вул. Ракоці,12 у м. Тячів, готовністю 13% між ОСОБА_8 та ним, визнання укладеним договору купівлі продажу земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої в урочищі «Ракош» у м. Тячів між ОСОБА_8 та ним, визнання недійсними договору дарування недобудованого будинку від 22.05.2008р., договору дарування земельної ділянки від 16.02.2012р., скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, та визнання за ним права власності на ? частину зазначеного майна.

Стверджує, що вказаним рішенням суду встановлено і доведено, що договір дарування незакінченого будівництвом будинку, розташованого по вул. Ракоці,12 у м. Тячів від 22.05.2003р. між ОСОБА_8 і ОСОБА_3 та договір дарування земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої в урочищі «Ракош» у м. Тячів, від 22.05.2003р. між ОСОБА_8 і ОСОБА_3 були вчинені з порушенням вимог цивільного законодавства, що діяло на момент їх укладення.

Встановивши під час розгляду справи, що між мною ОСОБА_1 та ОСОБА_8 фактично виникла домовленість на купівлю-продаж незакінченого будівництвом будинку, розташованого по вул. Ракоці,12 у м. Тячів та земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої в урочищі «Ракош» у м. Тячів, яка була фактично виконана, оскільки ним були сплачені, а ОСОБА_8 отримані, грошові кошти за купівлю-продаж зазначеного майна, однак ця домовленість була юридично оформлена договорами дарування між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 від 22.05.2003р., суд констатував, що ці договори відповідно до ст.58 ЦК України у редакції 1963 року (ст.235 ЦК України у редакції 2003 року) є удаваними.

Крім цього, у квітні 2014 року він звернувся до Тячівського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання незакінченого будівництвом житлового будинку обєктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на !/2 частину зазначеного майна.

У своєму позові він просив визнати незавершений будівництвом житловий будинок по вул. Ракоці,12 у м. Тячів Тячівського району Закарпатської області з рівнем готовності 95 % обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за ним право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку по вул. Ракоці,12 у м. Тячів Тячівського району Закарпатської області з рівнем готовності 95 %.

Рішенням Тячівського районного суду від 17.09.2014р. у задоволенні його позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 20.01.2015 р. рішення Тячівського районного суду від 17.09.2014р. скасовано та прийнято нове рішення, яким його позовні вимоги задоволено, визнано незавершений будівництвом житловий будинок по вул. Ракоці,12 у м. Тячів Тячівського району Закарпатської області з рівнем готовності 95 % вартістю 1158585 грн. обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнано за ним - ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку по вул. Ракоці,12 у м. Тячів Тячівського району Закарпатської області з рівнем готовності 95 %. вартістю 1158585 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2015р. було скасовано рішення апеляційного суду Закарпатської області від 20.01.2015р., а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ були встановлені і відображені в ухвалі від 03 червня 2015 року наступні фактичні обставини: встановлено факт, що недобудований житловий будинок по вул. Ракоці,12 у м. Тячів та земельна ділянка площею 0,10 га в урочищі «Ракош» за домовленістю між продавцем ОСОБА_8 та покупцем ОСОБА_1 останнім викуплена, оскільки позивачем у вказаній справі ОСОБА_1 були сплачені продавцю кошти, що у судовому засіданні 28 листопада 2013 року підтвердив ОСОБА_8, однак ця домовленість була оформлена договорами дарування між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 від 22 травня 2003 року, а тому ці договори є відповідно до ст.58 ЦК України (у редакції 1963 року), ст.235 ЦК України є удаваними. Рішення набрало законної сили.

Згідно з положеннями ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа , щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 17.08.2015р. рішення Тячівського районного суду від 17.09.2014р. залишено без змін.

Поряд з цим, з врахуванням викладених в ухвалі від 03.06.2015р. висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які згідно ч.4 ст.338 ЦПК України є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляду справи, апеляційний суд констатував, що по справі є доведеними наступні обставини: 26 серпня 1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано Мукачівським міським відділом реєстрації актів цивільного стану, актовий запис №363. Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2013 року у справі № 307/1124/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_8 третя особа - Тячівська державна нотаріальна контора, встановлено, що договір дарування спірного будинку, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 від 22 травня 2003 р. є удаваним, а договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 22 травня 2008 р. є похідним від вказаного удаваного правочину, тобто також є удаваним.»

Проте, встановивши зазначені вище фактичні обставини справи та констатувавши їх доведеність, апеляційний суд залишив без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні мого позову про визнання права власності на 1/2 частину спірного будинку, виключно через те, що його позовна заява не містила обґрунтування зазначеними підставами, а відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У звязку з тим, що позовних вимог про визнання недійсним договору дарування незакінченого будівництвом житлового будинку від 22.05.2008р. ним не заявлялося, та його позовна заява такого обґрунтування не містила, апеляційний суд, вирішуючи спір, виходив з того, що цей договір є чинним, судового рішення про визнання цього правочину недійсним не існує.

Стверджує, такий висновок суду не позбавляє його права звертатися до суду з новим позовом про визнання договору дарування, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 22 травня 2008 р, недійсним, з інших підстав, що вказані вище.

Таким чином, стверджує, що є доведеним факт придбання незакінченого будівництвом будинку, розташованого по вул. Ракоці,12 у м. Тячів та земельної ділянки площею 0,10 га розташованої в урочищі «Ракош» у м. Тячів, ним позивачем ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі з відповідачкою шляхом фактичного укладення договорів купівлі-продажу між ним і ОСОБА_8

Оскільки такі договори було приховано юридичним укладенням договорів дарування між ОСОБА_8 і ОСОБА_3 (удаваними договорами), спірний незакінчений будівництвом житловий будинок та земельна ділянка площею 0,0999, розташована у м. Тячів ур. «Ракош» є його з відповідачкою спільною сумісною власністю, оскільки набуті ними за час перебування у шлюбі.

Стверджує, що приховання справжнього змісту правочинів мало місце у звязку з тим, що станом на момент укладення договорів відповідачка ОСОБА_2 займалася незаконною лікувальною діяльністю без оформлення та легалізації такої діяльності у встановленому законодавством порядку.

Таким чином, згідно договору дарування недобудованого будинку від 22.05.2008р. відповідачка ОСОБА_3 подарувала відповідачці ОСОБА_2 не свій власний будинок, а їх спільний з відповідачкою будинок, який був придбаний ним з рівнем готовності 13% за спільні з відповідачкою кошти на підставі удаваного договору дарування від 22 травня 2003р., оформленого на ОСОБА_3

Цей факт підтверджений рішенням Тячівського районного суду від 28.11.2013р., яке набрало законної сили.

Згідно вказаного рішення, суд визнав, що договір дарування незавершеного будівництвом житлового будинку від 22.05.2003 р. є удаваним, а договір дарування від 22 травня 2008 року є похідним від нього, суд визнав, що саме він придбав будинок і здійснив його будівництво до 75%.

Тим самим, відповідачка ОСОБА_3 жодного відношення до будинку та земельної ділянки не мала і не має.

У 2008 році відповідачка ОСОБА_3 удавана власниця будинку за удаваним правочином, без його відома і згоди, переоформила їх з відповідачкою будинок згідно договору дарування від 22.05.2008р. одноосібно на відповідачку ОСОБА_2, тим самим позбавивши його права власності на належну йому частку будинку.

Після передарування будинку від удаваної власниці відповідачки ОСОБА_3 відповідачці ОСОБА_2. М.В., не будучи обізнаним про факт існування договору дарування від 22.05.2008р., він влітку восени 2008р. добудував будинок до рівня готовності 95% за їх спільні з відповідачкою кошти.

Цей факт підтверджено допустимими і належними доказами довідкою про рівень готовності будинку Тячівського міського БТІ і письмовими свідченнями будівельників, які проводили будівництво.

Крім цього, той факт, що житловий будинок по вул. Ракоці,12 у м. Тячів будувався за їх з відповідачкою кошти і є їх власністю стверджується письмовими поясненнями самої ОСОБА_3, викладеними у власноручно написаному нею заповіті від 18.11.2005р., у тексті якого вона у присутності свідків визнає, що будинок, розташований за адресою м. Тячів, вул. Ракоці, 12 і все майно, яке там знаходиться побудований за кошти ОСОБА_2 і є її особистою власністю. Тим самим, ОСОБА_3 визнає, що жодного відношення до будинку вона не має. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами, встановленими ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Договір дарування від 22 травня 2008 року вчинений з порушенням вимог законодавства.

Дарування це дія, в результаті якої майно безоплатно із власності однією особи переходить у власність іншої особи, за наявності декількох обовязкових умов:

Подарувати можна лише власне майно, що належить дарувальнику на праві власності;

Обдарований не має бути власником отримуваного у дар майна;

Майно за договором дарування повинно бути отримане безоплатно.

Позивач стверджує, що договір дарування від 22.05.2008р. не відповідає жодній з вказаних умов, позаяк ОСОБА_3 не була власником незавершеного будівництвом будинку по вул. Ракоці,12 у м. Тячів, оскільки даний будинок був придбаний і добудований ним за їх з відповідачкою ОСОБА_2 спільні кошти, проте був тимчасово оформлений за ОСОБА_3 удаваним договором від 22.05.2003р., оскільки даний будинок набутий ним з відповідачкою ОСОБА_2 за час шлюбу, то є їх спільною сумісною власністю, а тому ОСОБА_2 не могла отримати від ОСОБА_3 у дар ні свою, а тим більше ні його частину будинку, оскільки будинок побудований за їх з відповідачкою ОСОБА_2 спільні кошти, відповідно остання не могла отримати будинок безоплатно.

Відповідно до п.6 договору дарування недобудованого будинку від 22.05.2008р. передача будинку Дарувальником та отримання його Обдаровуваною відбувається шляхом передачі ключів від цього будинку Обдаровуваній.

Також згідно п.7 договору дарування недобудованого будинку від 22.05.2008р. дарувальник передала Обдаровуваній всі належні документи.

Зазначені умови договору дарування не відповідають дійсності, оскільки з 2005 року вони з відповідачкою ОСОБА_2 та їх дітьми постійно проживаємо у житловому будинку по вул. Ракоці,12 у м. Тячів, і відповідачка ОСОБА_3 у будинку жодного дня не проживала.

Тому у неї не були і не могли бути ключі від будинку та будь-які документи, що стосувалися будинку.

Таким чином, відповідачка ОСОБА_3 не придбавала незакінчений будівництвом будинок по вул. Ракоці,12 у м. Тячів, не здійснювала його будівництво, не була його власником та не дарувала його безоплатно відповідачці ОСОБА_2, а відповідачка не отримувала у дарунок даний будинок.

Насправді мало місце переоформлення їх з відповідачкою ОСОБА_2 спільного сумісного майна одноосібно на ОСОБА_2 без його відому і згоди з порушенням тим самим його майнових прав на частку у спільному майні, набутому за час проживання у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до ст.ст. 202,509,316-319 ЦК України право розпорядження майном, включаючи право дарування житлового будинку, передачі її в користування належить власнику майна.

За приписами ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Оскільки право власності на недобудований житловий будинок №12 по вул. Ракоці у м. Тячів було набуто відповідачкою ОСОБА_3 неправомірно, на підставі удаваного правочину, вона не мала правових підстав відчужувати зазначене майно відповідачці ОСОБА_2, відтак неправомірним є і набуття права власності на цей же будинок відповідачкою ОСОБА_2 у порядку дарування від ОСОБА_3, позаяк право власності ОСОБА_2 є похідним від права на незакінчений житловий будинок ОСОБА_3, і зникнення правової підстави для набуття права власності для ОСОБА_3, передбачає наявність фактичних та правових підстав для задоволення похідних позовних вимог.

Тому просить суд визнати недійсним договір дарування недобудованого будинку, укладений 22.05.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 1-1981.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_21 позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просять їх задовольнити. Крім цього допитаний як свідок позивач ОСОБА_1 показав, що в грудні 2012 року йому стало відомо про існування оскаржуваного договору дарування із слів ОСОБА_2В, після чого він потрапив у лікарню, а тому вважає, що строк давності звернення до суду з даним позовом ним не пропущено.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_22 в судовому засіданні проти позову заперечив пояснюючи, що вимога позивача про визнання не дійсним договору дарування, укладеного 22.05.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, жодним чином не впливає на захист його прав чи інтересів, оскільки задоволення цієї вимоги зумовить настання реституції повернення кожною зі сторін у натурі всього, що вона одержала від другої сторони на виконання відповідного правочину. Тобто, внаслідок визнання не дійсним договору дарування спірний будинок перейде у власність ОСОБА_3 Таким чином, перехід права власності до цієї особи не впливатиме на позивача і його права чи інтереси, а відтак не зумовить настання для нього будь-яких правових наслідків. В той же час, у позивача відсутні повноваження на представництво інтересів ОСОБА_23, яка б могла ініціювати питання визнання не дійсним договору дарування і настання для себе певних правових наслідків з метою захисту свої прав. Разом з цим, рішенням Тячівського районного суду від 17.09.2014 року позивачу відмовлено у задоволенні позову про визнання за ним права спільної сумісної власності на спірний будинок, а тому, вважає, що його посилання на вимоги ст. 72 СК України є безпідставними. Таким чином, вважає, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту своїх прав, а задоволення його позову жодним чином не впливає на захист цих прав, а тому просить суд в задоволенні позову відмовити. Крім цього просить суд застосувати строки давності до цього позову стверджуючи, що позивачем не доведено у порядку ст.10.11.60 ЦПК України факту предявлення позову у межах строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, причини своєї неявки суду не повідомила, а тому суд на підставі ст.. 169 ЦПК України справу розглянув у її відсутності.

Третя особа ОСОБА_4 допитана в судовому засіданні як свідок показала, що проти позову заперечує, оскільки оскаржуваний договір дарування укладався відповідно до вимог закону і відповідає вимогам закону, а тому немає підстав для визнання його не дійсним. Крім цього показала, що позивача бачила два рази у своєму житті і то у суді на судових засіданнях.

Заслухавши пояснення сторін, свідків ОСОБА_1, ОСОБА_24, ОСОБА_25 та дослідивши матеріали справи суд дійшов до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 26.08.1997 р. позивач вступив у шлюб з відповідачкою ОСОБА_2, зареєстрований Мукачівським міським відділом РАЦСу, про що зроблено актовий запис №363( а.с 9).

Від шлюбу вони з відповідачкою мають трьох дітей: ОСОБА_5, 18.04.2000р.н., ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с 10-11).

Шлюб між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 було розірвано на підставі рішення Тячівського районного суду від 16 січня 2015 року.( а.с.12)

Із договору дарування від 22 травня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_26, зареєстрованого в реєстрі за №1837, вбачається, що ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_3 прийняла у дар незакінчений будівництвом будинок, розташований по вул. Ракоці, 12, у м. Тячів, готовністю 13% ( а.с 13)

Із договору дарування недобудованого будинку 22 травня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі № 1-1981, вбачається, що ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар незакінчений будівництвом будинок, розташований по вул. Ракоці, 12, у м. Тячів, готовністю 75% ( а.с 15).

Позивач звертався до Тячівського районного суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_8, третьої особи Тячівської державної нотаріальної контори, про визнання удаваними договору дарування незакінченого будівництвом будинку, розташованого по вул. Ракоці,12 у м. Тячів, готовністю 13%, укладеного 22.05.2003р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, договору дарування земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої в урочищі «Ракош» у м. Тячів на території Тячівської міської ради для ведення особистого селянського господарства, укладеного 22.05.2003 р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, визнання укладеними договорів купівлі продажу зазначеного майна між ОСОБА_8 та ним; визнання недійсним договору дарування недобудованого будинку, укладеного 22.05.2008 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, скасування державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0999 га, розташовану в урочищі «Ракош» у м. Тячів, виданого ОСОБА_3, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,0999 га, розташованої в урочищі «Ракош» у м. Тячів на території Тячівської міської ради для ведення особистого селянського господарства, укладеного 16.02.2012 р. між ОСОБА_3 І.О. та ОСОБА_2, та визнання за ним, права власності на 1/2 частину зазначеного майна.

Рішенням Тячівського районного суду від 28.11.2013 року у задоволенні його позову відмовлено у звязку із спливом позовної давності , рішення набуло законної сили, однак суд встановив, що його позовні вимоги про визнання удаваними договору дарування незакінченого будівництвом будинку, розташованого по вул. Ракоці,12 у м. Тячів від 22.05.2003р. між ОСОБА_8 і ОСОБА_3, договору дарування земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої в урочищі «Ракош» у м. Тячів, від 22.05.2003р. між ОСОБА_8 і ОСОБА_3 є доведеними, підставними є і похідні від них решта позовних вимог про визнання укладеним договору купівлі продажу незакінченого будівництвом будинку, розташованого по вул. Ракоці,12 у м. Тячів, готовністю 13% між ОСОБА_8 та ним, визнання укладеним договору купівлі продажу земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої в урочищі «Ракош» у м. Тячів між ОСОБА_8 та ним, визнання недійсними договору дарування недобудованого будинку від 22.05.2008р., договору дарування земельної ділянки від 16.02.2012р., скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, та визнання за ним права власності на ? частину зазначеного майна. (а.с 20)

Вказаним рішенням суду встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 фактично виникла домовленість на купівлю-продаж незакінченого будівництвом будинку, розташованого по вул. Ракоці,12 у м. Тячів та земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої в урочищі «Ракош» у м. Тячів, яка була фактично виконана, оскільки ним були сплачені, а ОСОБА_8 отримані, грошові кошти за купівлю-продаж зазначеного майна, однак ця домовленість була юридично оформлена договорами дарування між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 від 22.05.2003р., суд констатував, що ці договори відповідно до ст.58 ЦК України у редакції 1963 року (ст.235 ЦК України у редакції 2003 року) є удаваними.

Крім цього, позивач звертався до Тячівського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання незакінченого будівництвом житлового будинку по вул. Ракоці,12 у м. Тячів Тячівського району Закарпатської області з рівнем готовності 95 % обєктом права спільної сумісної власності його та ОСОБА_2 та визнати за ним право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку по вул. Ракоці,12 у м. Тячів Тячівського району Закарпатської області з рівнем готовності 95 %.

Рішенням Тячівського районного суду від 17.09.2014р. у задоволенні його позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 20.01.2015р. рішення Тячівського районного суду від 17.09.2014р. скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1Г задоволено, визнано незавершений будівництвом житловий будинок по вул. Ракоці,12 у м. Тячів Тячівського району Закарпатської області з рівнем готовності 95 % вартістю 1158585 грн. обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку по вул. Ракоці,12 у м. Тячів Тячівського району Закарпатської області з рівнем готовності 95 %. вартістю 1158585 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2015р. було скасовано рішення апеляційного суду Закарпатської області від 20.01.2015р., а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. ( а.с. 26-28)

Однак із вказаної ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вбачається, що судом також встановлено факт, що недобудований житловий будинок по вул. Ракоці,12 у м. Тячів та земельна ділянка площею 0,10 га в урочищі «Ракош» за домовленістю між продавцем ОСОБА_8 та покупцем ОСОБА_1 останнім викуплена, оскільки позивачем у вказаній справі ОСОБА_1 були сплачені продавцю кошти, що у судовому засіданні 28 листопада 2013 року підтвердив ОСОБА_8, однак ця домовленість була оформлена договорами дарування між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 від 22 травня 2003 року, а тому ці договори є відповідно до ст.58 ЦК України (у редакції 1963 року), ст.235 ЦК України є удаваними. Рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа , щодо якої встановлено ці обставини».

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, виходячи з наведеного, суд вважає, що є доведеним факт придбання спірного будинку позивачем ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі з відповідачкою шляхом фактичного укладення договорів купівлі продажу з ОСОБА_8

Таким чином, відповідачка ОСОБА_3 не придбавала незакінчений будівництвом будинок по вул. Ракоці,12 у м. Тячів, не здійснювала його будівництво з 13% до 75%, не була його власником та не дарувала його відповідачці ОСОБА_2, а відповідачка не отримувала у дарунок даний будинок.

Суд вважає, що відбулося переоформлення спільного сумісного майна одноосібно на ОСОБА_2 без відому і згоди позивача з порушенням тим самим його майнових прав на частку у спільному майні, набутому за час проживання у зареєстрованому шлюбі.

Таким чином і твердження представника відповідача проте, що внаслідок визнання не дійсним договору дарування спірний будинок перейде у власність ОСОБА_3 і перехід права власності до цієї особи не впливатиме на позивача і його права чи інтереси, а відтак не зумовить настання для нього будь-яких правових наслідків, суд вважає, без підставними.

Відповідно до ст.ст. 202,509,316-319 ЦК України право розпорядження майном, включаючи право дарування житлового будинку, передачі її в користування належить власнику майна.

За приписами ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як вбачається з вище наведеного право власності на недобудований житловий будинок №12 по вул. Ракоці у м. Тячів було набуто відповідачкою ОСОБА_3 неправомірно, на підставі удаваного правочину, а тому неправомірним є і набуття права власності на цей же будинок відповідачкою ОСОБА_2 у порядку дарування від ОСОБА_3, так як право власності ОСОБА_2 є похідним від права на незакінчений житловий будинок ОСОБА_3, а тому суд вважає, що оскаржуваний договір дарування є не дійсним

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

А відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті. обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень , крім випадків , встановлених ст. 61 цього кодексу.

Твердження представника ОСОБА_22 відповідача ОСОБА_2 щодо пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 з даним позовом в судовому засіданні належними доказами не доведено.

Так суду не надано жодного доказу проте, що ОСОБА_1Г проживаючи у шлюбі з ОСОБА_2 знав про існування оскаржуваного договору з дня його вчинення.

Навпаки з самого оскаржуваного договору вбачається, що останній укладався між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, з показів нотаріуса ОСОБА_4, допитаної як свідка, вбачється, що ОСОБА_1 не був присутній при укладенні оскаржуваного договору дарування, а свідок ОСОБА_24 в судовому засіданні показав, що ОСОБА_1 дізнався про існування оскаржуваного договору дарування в грудні 2012 року від ОСОБА_2, про що розповів йому також в грудні 2012 року.

Таким чином, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 не пропустив строки звернення до суду з даним позовом.

За таких обставин, суд вважає, що позов слід задовольнити, визнати недійсним договір дарування недобудованого будинку, укладений 22.05.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 1-1981.

Судові витрати покласти на позивача.

Керучись ст.ст. 3, 10, 57, 60, 61, 147, 213-214 ЦПК України, ст.ст. 202, ч.1 ст.203, ч. 1 ст.215, ст. ст. 256 , 257, 261 ст. 509,316-319 ЦК України ст. 60 Сімейного Кодексу України, п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування недобудованого будинку, укладений 22.05.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 1-1981.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення, а особами, які беруть участь у справі але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії рішення..

Суддя Тячівського

районного суду: ОСОБА_27