У х в а л а

іменем україни

16 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

ЗавгородньоїІ.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Новодністровської міської ради Чернівецької області до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, за касаційною скаргою Новодністровської міської ради Чернівецької області на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 29 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року Новодністровська міська рада Чернівецької області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди.

Позов обґрунтовувався тим, що ОСОБА_3, перебуваючи на посаді Новодністровського міського голови, протиправно та усупереч вимогам чинного законодавства 1 березня 2011 року уклав із директором товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал» (далі - ТОВ «Капітал») Томнюк Г.П. договір № 1/0/11 оренди панчішно-шкарпеткової фабрики, яка перебуває у комунальній власності громади, за період дії якого міській раді завдано майнової шкоди у вигляді неодержаного доходу в розмірі 79 230 грн 26 коп.

Посилаючись на те, що кримінальне провадження відносно

ОСОБА_3 закрито ухвалою Сокирянського районного суду Чернівецької області від 7 березня 2014 року з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК, оскільки набрав чинності закон, яким скасовано кримінальну відповідальність за діяння, у вчиненні якого обвинувачувався відповідач, а заявлений у кримінальному провадженні міською радою цивільний позов про відшкодування збитків залишено без розгляду, Новодністровська міська рада Чернівецької області просила позов задовольнити та стягнути із

ОСОБА_3 на користь міської ради 79 230 грн 26 коп.

Рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 18 травня 2015 року позов Новодністровської міської ради Чернівецької області задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь позивача 79 230 грн 26 коп. на відшкодування майнової шкоди.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 29 липня

2015 року рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 18 травня 2015 року скасовано, у задоволенні позову Новодністровської міської ради Чернівецької області відмовлено.

У касаційній скарзі Новодністровська міська рада Чернівецької області просить рішення апеляційного суду Чернівецької області від 29 липня

2015 року скасувати й залишити в силі рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 18 травня 2015 року, що було помилково скасовано, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак, ухвалені у справі судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що унаслідок протиправної поведінки ОСОБА_3 позивачу заподіяно майнової шкоди, яка має бути відшкодована за рахунок останнього.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що в даному випадку питання відшкодування майнової шкоди має вирішуватися не за правилами ст. 1166 ЦК України, а за правилами ст. ст. 132-135 КЗпП України, проте позивачем при зверненні до суду пропущено визначений

ч. 3 ст. 233 КЗпП України річний строк.

З такими висновками суду погодитися не можна виходячи з наступного.

Судом установлено, що із 16 листопада 2010 року до 20 вересня

2011 року ОСОБА_3 перебував на посаді Новодністровського міського голови Чернівецької області.

1 березня 2011 року відповідачем укладено з директором ТОВ «Капітал» Томнюк Г.П. договір оренди нерухомого майна, а саме: панчішно-шкарпеткової фабрики № 1/0/11, що перебуває у комунальній власності територіальної громади.

Унаслідок укладення вказаного договору, у якому розмір орендної плати не відповідає розміру, визначеному відповідно до Методики розрахунку плати і порядку використання плати за оренду майна, що знаходиться у комунальній власності територіальної громади

м. Новодністровськ, затвердженої рішенням Новодністровської міської ради Чернівецької області № 66 від 14 травня 2010 року, позивачу заподіяно шкоду у вигляді недоотриманого доходу за оренду майна в розмірі

79 230 грн 26 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості ТОВ «Капітал» за оренду приміщення площею 871,2 кв. м за період із 1 березня 2011 року до 20 вересня 2011 року.

19 лютого 2013 року відносно ОСОБА_3 відкрито кримінальне провадження за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1

ст. 365 КК України, яке ухвалою Сокирянського районного суду Чернівецької області від 7 березня 2014 року закрито на підставі п. 4 ч. 1

ст. 284 КПК України, у зв'язку з набранням чинності законом, яким скасовано відповідальність за діяння, у вчиненні яких ОСОБА_3 пред'явлено обвинувачення. Заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов Новодністровської міської ради Чернівецької області про відшкодування шкоди залишено без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права.

Статтею 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільного права може бути визнання правочину недійсним, припинення правовідношення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка відповідає таким підставам, незалежно від згоди на це позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що суд першої інстанції не перевірив наявність загальних підстав для майнової відповідальності відповідача та неправильно застосував норми

ст. 1166 ЦК України.

Так, правовідносини про стягнення з працівника майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на нього трудових обов'язків регулюються положеннями ст. ст. 130 - 134 КЗпП України

У ст. 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Порушення працівником покладених на нього трудових обов'язків є протиправними діями.

Трудові обов'язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

Підставою для матеріальної відповідальності може бути вина у формі прямого умислу або необережності (халатність, недбалість). Дії працівника повинні призвести до негативних наслідків, тобто має бути пряма дійсна шкода, що підлягає відшкодуванню, і між діями та наслідками дій працівника наявний причинний зв'язок.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснено, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

Відповідно ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами, тощо.

Крім того, за положеннями ст. 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно.

Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисною метою

(ч. 2 ст. 137 КЗпП України).

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника.

Відповідно до положень ст. 214 ЦПК України суд має встановлені на підставі наданих сторонами спору доказів обставини справи викласти в рішенні суду та зробити з установлених фактичних обставин правові висновки щодо наявності підстав для покладення матеріальної відповідальності на працівника й щодо розміру матеріальної шкоди, яка спричинена працівником, і розміру шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача з урахуванням положень ст. 137 КЗпП України та положень

ст. 138 КЗпП України щодо обов'язку доведення умов покладення відповідальності за спричинену шкоду, передбачених ст. 130 КЗпП України.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-139цс14 від 26 листопада 2014 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував предмет і підстави заявленого Новодністровською міською радою Чернівецької області позову, які права і законні інтереси позивача порушені й яким чином вони можуть бути відновлені, не перевірив відповідність обраного позивачем способу захисту порушеного права вимогам ст. 16 ЦК України, унаслідок чого в достатньому обсязі не встановив характер спірних правовідносин й правову норму, що підлягає застосуванню до них.

У порушення вимог ст. 10 ЦПК України суд взагалі не сприяв повному і всебічному з'ясуванню дійсних обставин справи та не роз'яснив позивачу право на зміну та уточнення позовних вимог.

Апеляційний суд на зазначене уваги також не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги й відмовив у задоволенні позову.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд послався на те, що питання відшкодування матеріальної шкоди відповідачем має вирішуватися не за правилами ст. 1166 ЦК України, а за правилами

ст. 134 КЗпП України. При цьому не взяв до уваги, що підставами позову є не саме по собі посилання на норму матеріального права, а обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, зазначаючи про пропуск позивачем визначеного ч. 3 ст. 233 КЗпП України строку при звернені до суду з даним позовом не врахував, що акт ревізії з окремих питань фінансово-господарської діяльності Новодністровської міської ради Чернівецької області, відповідно до якого визначено розмір матеріальної шкоди, підписано 27 травня 2013 рок, а вимоги про відшкодування такої шкоди вперше були заявлені міською радою у кримінальному провадженні 18 липня 2013 року, унаслідок чого належним чином не визначився із тривалістю та датою спливу строку позовної давності й правовими підставами для відмови в задоволенні позову.

Таким чином судами у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України не враховано норми матеріального і процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлено та не перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Новодністровської міської ради Чернівецької області задовольнити частково.

Рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від

18 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 29 липня 2015 року скасувати.

Справу за позовом Новодністровської міської ради Чернівецької області до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгродня

Ю.Г. Іваненко

О.В. Попович