22-ц/775/148/2016(м)
Головуючий у 1-й інстанції Копилова Л.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1 Категорія 5
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого - Сороки Г.П.,

суддів - Биліни Т.І., Гаврилової Г.Л.,

секретар - Гаркуша О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно за набувальною давністю в порядку спадкування за апеляційною скаргою представника позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

31 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_3 та просила визнати за нею в порядку спадкування право власності за набувальною давністю на 6/100 нежитлового приміщення, розташованого в будинку №23 по вул.Азовстальській м.Маріуполя, за літерами вказаними в технічному паспорті БТІ, виданого на імя її померлого чоловіка ОСОБА_5

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона 28 вересня 2004 року уклала шлюб із ОСОБА_5 Від даного шлюбу у них народилася донька і вони разом проживали у ІНФОРМАЦІЯ_1.

26 серпня 2014 року її чоловік помер і вона звернулася до державного нотаріуса Четвертої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка.

21 серпня 2004 року її померлий чоловік ОСОБА_5, як субєкт підприємницької діяльності, придбав у ОСОБА_3 нежитлове приміщення, а саме частину підвального приміщення, розташованого в будинку №23 по вул. Азовстальській в м. Маріуполі, що знаходиться поряд з квартирою, в якій вони проживали. Дане приміщення було передано у власність її чоловікові відповідачем ОСОБА_3 за договором 21/08 та актом передачі від 21.08.2004 року. Проте договір не було посвідчено нотаріально, оскільки ОСОБА_3 відмовився від такого посвідчення, вважаючи що посвідчення договору печатками субєктів підприємницької діяльності є достатнім. Вказаним підвальним приміщенням сімя користувалась більше 10 років, а також вона продовжує користуватися після смерті чоловіка. Підтримували приміщення в належному стані, оплачували за його користування комунальні послуги, проводили ремонт. Вважали приміщення своєю власністю, претензій чи інших прав протягом 11 років на це приміщення ніхто не предявляв та не предявляє. За життя її чоловік звертався до Маріупольського БТІ з заявою про виготовлення технічного паспорту на вказане приміщення і 02.09.2013 року на його імя було видано технічний паспорт. Проте, на цей час вона не має змоги прийняти в спадщину на вказане приміщення, оскільки договір передачі у власність її чоловіка був укладений з порушенням закону.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2015 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно за набувальною давністю в порядку спадкування відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неповноту зясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Позивачка ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином через представника ОСОБА_4 Про причини неявки суду не повідомила, ніяких заяв не подала.

Відповідач ОСОБА_3 після оголошеної судом перерви в судове засідання також не зявився, про причини неявки суду не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно шляхом направлення телефонограми, зареєстрованої у встановленому порядку в журналі телефонограм, витяг з якого долучений до справи.

Тому, виходячи з положень ст.305 ЦПК України, та враховуючи те, що в інтересах позивача в судовому засіданні приймає участь її представник, а також те, що ОСОБА_3 раніше давав пояснення апеляційному суду щодо доводів апеляційної скарги і проти скарги не заперечував, колегія суддів розглянула справу у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_4, який доводи апеляційної скарги підтримав, просив скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не було доведено наявність сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, які передбачені ст.344 ЦК України, зокрема, добросовісність володіння спірним приміщенням. При цьому визнання позову відповідачем до уваги не прийняв, посилаючись на те, що таке визнання суперечить закону і не може бути підставою для задоволення позову.

З висновками суду першої інстанції колегія судів не може не погодитись, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 28 вересня 2004 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-НО №245630 (а.с.7).

Згідно свідоцтва про смерть серії І-НО №799562 ОСОБА_5 помер 26 серпня 2014 року, про що вчинений актовий запис №1153 (а.с.8).

Після його смерті згідно Інформаційної довідки зі спадкового реєстру від 28.05.2015 року на майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_5, заведено спадкову справу (а.с.15).

09 вересня 2015 року нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/100 частини нежилого приміщення №81 загальною площею 59,4м.кв. в будинку №23 по вул. Азовстальській в м. Маріуполі, яке належало спадкодавцю на праві власності на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 05.08.2004 року, на імя доньки ОСОБА_6, в тому числі з урахуванням 1/3 частини майна, від якого відмовилася дружина ОСОБА_2, та 1/3 частини майна, від якої відмовилася мати ОСОБА_7 (а.с.57-59,160-164).

Судом також встановлено, що 21 серпня 2004 року між СПД ОСОБА_3 та СПД ОСОБА_5 було укладено договір № 21/08, згідно якого СПД ОСОБА_3 передав у власність (повне господарське володіння) СПД ОСОБА_5Ю, розташоване під 80-ти квартирним житловим будинком №23 по вул. Азовстальській в м. Маріуполі Донецької області, частину підвального приміщення А/п, а саме приміщення 19,20,21,22,23,24,25,26,27,28, ? частина коридору, загальною площею 266м.кв., що становить 6/100 ідеальної площі (а.с.9). Вказаний договір укладений у простій письмовій формі, підписаний субєктами підприємницької діяльності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з посвідченням їх печатками.

Згідно акту № 21/08/04 від 21 серпня 2004 року передачі в постійне користування (повне господарське володіння) СПД ОСОБА_5 прийняв у власність від СПД ОСОБА_3 нежитлове приміщення, зазначене в договорі (а.с.10).

Сторони договору окремим договором (доповнення до договору №21/08 від 21.08.2014 року) визначили вартість вказаного нежитлового приміщення в розмірі 20 000грн. ОСОБА_5 здійснив розрахунок за придбане ним у власність приміщення (а.с.21).

Передане ОСОБА_5 зазначене нежитлове приміщення було придбане підприємцем ОСОБА_3 на підставі договору № 20/80 від 20 серпня 2004 року у ТОВ «Коксохімтепломонтаж», діяльність якого припинена 27.12.2012 року згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців на підставі рішення суду про визнання банкрутом (а.с.36-38, 52-55).

02 вересня 2013 року на замовлення ОСОБА_5 Маріупольським БТІ було видано технічний паспорт на нежитлове приміщення 6/100 по вул. Азовстальській №23 в м.Маріуполі Донецької області (а.с.11-14).

Як вбачається з технічного паспорту 6/100 нежитлового приміщення №81, розташованого в підвалі А/п будинку №23 по вул.Азовстальській в м.Маріуполі, вимоги на яке заявила позивачка, складається із приміщень: кабінет - 18,20,21,25,26,27, склад 19,22, кімната для прийому їжі -28, коридор 23,24,34,38,39, санвузол 33,37, маршова клітина І, загальна площею 233,2м.кв. (а.с.11-14).

На підтвердження доводів про володіння, користування та проведення ремонтних робіт у спірному приміщенні позивачка надала суду копії договору про ціну ремонту від 24 січня 2005 року з квитанціями про оплату на суму 87 063 грн., копію договору про ціну ремонту від 11 травня 2005 року на суму 83 346.77 грн., копію договору від 11 жовтня 2004 року на суму 302 015,07 грн., копію договору про ціну ремонту від 26 листопада 2007 року на суму 28 538,12 грн., копію договору від 17 січня 2009 року на суму 37270,04 грн., копії рахунків-фактури та товарних, чеків про придбання та оплату будівельних матеріалів (а.с.61-82). Також в суді першої інстанції свідки ОСОБА_8 і ОСОБА_9 доводи позивачки, що вона разом з чоловіком тривалий час володіла спірним приміщенням.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку про необґрунтованість вимог позивачки та в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю в порядку спадкування у звязку з недоведеністю добросовісності володіння чужим майном.

Наведенні в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують та не свідчать про те, що вони не відповідають обставинам справи і до них суд дійшов на неповно зясованих обставинах справи та у порушення вимог матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно дійшов до висновку про недобросовісність володіння, не зясував та не прийняв до уваги доводи позивачки про те, що вона та її померлий чоловік як володільці майна за наполегливим переконанням ОСОБА_3 були впевнені, що письмова угода №21/08 від 21.08.2004 року, скріплена печатками субєктів підприємницької діяльності, є належним оформленням договору купівлі-продажу, що вони не знали і не могли знати про те, що ОСОБА_3 не мав права розпоряджатися спірним приміщенням, оскільки не був належним володільцем, колегія суддів вважає безпідставними.

Згідно зі ст.204 ЦК України правочин вважається правомірним не лише тоді, коли не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність не встановлена законом.

Відповідно до ст.657 ЦК України (в редакції станом на момент укладання договору між ОСОБА_3 та спадкодавцем ОСОБА_5Ю.) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно із ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, зі змісту наведених норм вбачається, що правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним і для сторін правочину він не породжує жодних правових наслідків, крім наслідків його недійсності.

Як вбачається зі справи, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договір №21/08 від 21.08.2004 року (а.с.9), на підставі якого ОСОБА_5 придбав спірне нежитлове приміщення, не був нотаріально посвідчений та не зареєстрований у встановленому на той час порядку. Тому такий договір є нікчемним, на підставі нього у ОСОБА_5 та у позивачки, як його дружини, не виникло та не могло виникнути ніяких прав власності, користування чи володіння спірним приміщенням.

Такий нікчемний договір не дає підстав і для виникнення права власності за набувальною давністю на спірне приміщення, оскільки набуття права за недійсним договором свідчить про недобросовісність володіння.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 переконливо запевнив у належності письмової форми договору для правомірності виникнення права власності на нерухоме майно та відмовився від нотаріального оформлення договору є неспроможними, оскільки не грунтуються на вимогах закону. Крім того, як вбачається зі справи ОСОБА_5 незадовго до придбання спірного приміщення уже укладав договір із ОСОБА_10 05.08.2004 року, на підставі якого набув право власності на 2/100 нежитлового приміщення з підвалу А/п цього ж будинку №23 по вул.Азовстальській в м.Маріуполі, який був нотаріально посвідчений та зареєстрований у реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.160-164), що свідчить про його обізнаність в законодавстві щодо оформлення угод та набуття права на нерухоме майно.

Зі справи також вбачається, що СПД ОСОБА_3 не мав права проводити відчуження спірного нежитлового приміщення, оскільки він не був власником цього приміщення. Відповідач придбав дане приміщення за договором №20/8 від 20.08.2004 року (а.с.36) у ТОВ «Коксохімтепломонтаж», укладеним у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення та без реєстрації у встановленому законом порядку, тому теж є нікчемним і не породжує у набувача прав на нерухоме майно.

З додаткової угоди від 29.08.2004 року до договору №20/8 вбачається, що спірне приміщення ТОВ «Коксохімтепломонтаж» передає безоплатно у власність СПД ОСОБА_3, останній за свій рахунок проводить ремонт, перепланування, реставрацію, приводить приміщення у робочий стан та з 20.08.2005 року після закінчення виконання ремонтних робіт передає два кабінета №№26,27 ТОВ «Коксохімтепломонтаж» у тимчасове користування строком на три роки до 20.08.2008 року без оплати за оренду та комунальні послуги у рахунок безоплатно переданих раніше приміщень згідно договору №20/8 та акту приймання-передачі від 20.08.2004 року (а.с.38).

Зазначена додаткова угода також свідчить про те, що ОСОБА_3 не мав права проводити відчуження спірного нежитлового приміщення наступного дня після його придбання у ТОВ «Коксохімтепломонтаж», оскільки він був обмежений правом користування частиною спірного приміщення ТОВ «Коксохімтепломонтаж».

Як вбачається з матеріалів спадкової справи, яка була досліджена судом першої інстанції та апеляційним судом, після смерті ОСОБА_5 спадкоємцями за законом першої черги є дружина ОСОБА_2, донька ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2), мати ОСОБА_7

ОСОБА_2 та ОСОБА_7 відмовились від належної їм частини спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 на користь малолітньої доньки ОСОБА_6, про що подали заяви до нотаріальної контори 22.01.2015 року (а.с.124,125). Спадщину прийняла малолітня донька ОСОБА_6, від імені якої діяла мати ОСОБА_2, подавши заяву до нотаріальної контори 27.02.2015 року про видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с.152) та 09.09.2015 року на імя ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.57).

З огляду на наведе, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про недоведеність вимог позивачки і обгрунтовано відмовив в задоволенні позову. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції неправильно відмовив у витребуванні та дослідженні інвентарної справи Маріупольского БТІ, що призвело до неправильного вирішення справи, є безпідставними, оскільки як вбачається з інвентарної справи, надані Маріупольським БТІ на запит апеляційного суду та дослідженої апеляційним судом, наявні у інвентарній справі документи щодо нежитлового приміщення А/п в будинку №23 по вул.Азовстальській в м.Маріуполі не

підтверджують вимог і доводів позивачки та її представника про добросовісність володіння спірним приміщенням.

З матеріалів інвентарної справи вбачається, що 5-ти поверховий 80-ти квартирний житловий будинок №23 по вул.Азовстальській в м.Маріуполі, в підвалі якого літ.А/п розташоване спірне нежитлове приміщення, був збудований в 1967 році та належав ЖБК «Дружний». Квартири були приватизовані членами ЖБК. Згідно розпорядження виконавчого комітету Орджонікідзевської районної ради народних депутатів від 16.05.1991 року №71-р з 01.06.1991 року підвальне приміщення загальною площею 870кв.м., розташоване під 80-ти квартирним житловим будинком №23 по вул.Азовстальській в м.Маріуполі було передано на баланс НПП «Паритет» для організації контори та складських приміщень, залишено у тимчасовому користуванні СУ-225 «Коксохіммонтаж» приміщення площею 266кв.м. на строк до 01.06.1992 року (а.с.204-205,211-213).

В матеріалах інвентарної справи (а.с.203-279) відсутні будь-які документи, що підтверджують право власності ТОВ «Коксохімтепломонтаж» на спірне нежитлове приміщення площею 266кв.м. Відсутні такі дані і в реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.165-171).

З інвентарної справи також вбачається, що спірне нежитлове приміщення №81 та спуск в підвал літ.а9 загальною площею 233,2кв.м. були самочинно реконструйовані (а.с.238-240,243-246), а самочинне будівництво виключає виникнення права власності за набувальною давністю.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. При цьому порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та є безумовними для скасування або зміни рішення суду, не допустив.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог та в межах доводів апеляційного оскарження на підставі доказів, наданих сторонами, які відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України зобовязані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у звязку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : Сорока Г.П.

Судді : Биліна Т.І.

ОСОБА_11