АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Качана В.Я.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про визнання договору фінансового лізингу недійсним з застосуванням наслідків його недійсності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року,

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір № 000558 фінансового лізингу від 11 червня 2014 року, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН»), застосувати наслідки його недійсності, а саме: стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на його користь 34660 грн. в рахунок повернення сплачених коштів за договором фінансового лізингу та 346,60 грн. на відшкодування завданих збитків за переказ грошових коштів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 11 червня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 000558. Він зробив платіж в розмірі 10% від вартості транспортного засобу, а саме 34 660 грн., проте через дві-три доби, як було обіцяно представником відповідача, транспортний засіб йому в користування надано не було. В кінці червня 2014 р. йому повідомили, що предмет лізингу буде надано лише протягом 90 робочих днів з моменту сплати авансового платежу - 173 300 грн. та комісії за передачу - 10 398 грн. Призначення платежу в сумі 34 660 грн., який виявився комісійною винагородою лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням договору, йому роз'яснили невірно.

Посилаючись на відсутність можливості ознайомитись перед укладенням договору з умовами договору, які є несправедливими та мають своїм наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, внаслідок нечесної підприємницької практики відповідача його було введено в оману стосовно способу розрахунку ціни, під час пропонування продукції йому не було надано в чіткій та зрозумілий спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору, просив позов задовольнити.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» - Лановий С.П. просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними при укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір(оферти) і прийняти пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуто ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Судом встановлено, що 11 червня 2014 р. між позивачем і відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №000558 з додатками, за умовами якого ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» зобов'язалося придбати та передати на умовах фінансового лізингу предмет лізингу у виді автобуса ВАЗ Еталон А079.32 у користування позивачу, який в свою чергу зобов'язався його прийняти та сплачувати лізингові платежі на інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно з п.5.1 предмет лізингу передається в користування позивачу протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок відповідача авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу.

Пунктом 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи.

Пунктом 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору (надалі - «Комісія за Організацію»), яка розраховується як: комісія за організацію, яка визначена у додатку № 1 до даного договору та становить 10 % від вартості предмету лізингу; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується: авансовий платіж, який визначений у додатку № 1 до даного договору та становить 50 % вартості предмету лізингу; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений в додатку № 1 до даного договору та становить 3 % від вартості предмета лізингу.

Відповідно до п. 12.11 договору у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингоодержувач повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору не повертається.

11 червня 2014 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатив 34 660 грн., що є комісійною винагородою лізингодавця за організаційні заходи.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, посилаючись на положення ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», свої вимоги обґрунтовував тим, що під час підписання договору відповідач своїми діями ввів його в оману стосовно призначення платежу в сумі 34 660 грн., який виявився лише комісійною винагородою лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, та який у випадку розірвання договору не повертається.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Відповідно до положень ч.2 ст.19 цього Закону, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відхиляючи доводи позивача щодо введення його в оману стосовно призначення платежу у розмірі 34 660 грн., суд першої інстанції обґрунтованого взяв до уваги заяву позивача від 11.06.2014 р., якою ОСОБА_1 підтвердив, що уважно прочитав та зрозумів умови договору фінансового лізингу, в повному обсязі та коректно отримав інформацію від менеджера-консультанта ОСОБА_4 та отримав власний примірник договору (а.с.37).

При цьому матеріали справи не містять доказів того, що позивачу була надана інша інформація стосовно призначення вказаного платежу ніж та, яка в чіткій та зрозумілій формі зазначена в самому договорі.

Позивачем також недоведена та обставина, що з вини відповідача він не мав достатнього часу для прийняття свідомого рішення.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди недійсною.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Виходячи з аналізу ст.18 цього Закону для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 ч.1 ст. 3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; установлення обов'язкових для споживача умова, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з цією, що була погоджена на момент укладення договору.

Враховуючи пояснення відповідача в тій частині, що розмір комісії за організацію договору включає в себе : надання консультацій менеджером, прийняття заяви на отримання фінансового лізингу, оформлення договору, робота з клієнтом, організація та супровід договору на протязі всього часу його дії (шість років), організаційні заходи щодо підписання договору та інші витрати, пов'язані з його виконанням, а також ту обставину, що позивач погодився з усіма умовами договору під час його підписання, здійснив оплату комісії саме за послугу з організації та оформлення договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині необґрунтованості доводів позивача щодо не співмірності розміру комісії виконаній послузі.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги в тій частині, що вказаний платіж не є витратами, безпосередньо пов'язаними з виконанням договору лізингу.

Підписавши договір, позивач погодився з тим, що предмет лізингу передається в користування протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати позивачем авансового платежу та комісії не суперечить вимогам закону в частині передачі предмета лізингу на визначений строк з правом подальшого викупу.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З урахуванням обставин справи, зібраних по справі доказів в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість висновків суду про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Справа розглянута з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги обґрунтовані обставинами, які не були предметом розгляду суду першої інстанції, а тому не можуть бути враховані судом апеляційної інстанції при перевірці ухваленого по справі рішення.

При цьому позивач не позбавлений можливості звернутись до суду з позовом до вказаного відповідача з інших підстав.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді:

Справа №22-ц/796/4089/2016 Головуючий у суді першої інстанції: Писанець В.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М