РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Бондаренка Ю.О.,

суддів - Куцина М.М., Павліченка С.В.,

при секретарі - Терпай С.М.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_1, якою просила: стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який продовжує навчання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 30.09.1995 року по 06.02.2006 року ОСОБА_2 перебувала у шлюбі із ОСОБА_1, від якого народила сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкає з нею та перебуває на її повному утриманні. У лютому місяці 2006 року шлюб між ними було розірвано. 01.09.2013 року син, ОСОБА_3 став студентом денного відділення географічного факультету Ужгородського національного університету та потребує матеріальної допомоги.

Посилаючись на нестачу коштів та необхідність матеріальної допомоги на утримання сина, ОСОБА_2 просила позов задовольнити та стягнути з відповідача, який є професором Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнології імені С.З. Гжицького, аліменти на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку останнього до досягнення сином 23 років.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку, починаючи з 16.01.2015 року до досягнення ОСОБА_3 23 річного віку. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючи з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року, як таке що ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позовних вимогах повністю.

Сторони в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні, колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає часткового задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в шлюбі, який 06.02.2006 року було розірвано (а.с.8). Від даного шлюбу народився ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1(а.с.12), який навчається на денному відділенні географічного факультету Ужгородського національного університету (а.с.11).

Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина.

За змістом ст. 199 СК України обов'язок утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчання і в зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, покладено на обох батьків до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з яким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання (ч.3 ст. 199 СК України).

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ним навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Тобто однією із умов стягнення аліментів на повнолітню дитину є можливість надавати матеріальну допомогу.

Як на підставу скасування рішення суду першої інстанції апелянт вказує на відсутність можливості надавати таку допомогу, оскільки перебуває в шлюбі, та у нього на утриманні знаходяться троє дітей, син ОСОБА_3, дочка ОСОБА_5 (7 років) та прийомна дочка ОСОБА_6 (студентка, яка навчається у Львівському політехнікуму). Крім того апелянт стверджує, що між ним та позивачкою було досягнуто згоди згідно якої він відмовився від ? частини спільного майна на користь сина, а саме на земельну ділянку на території СГТ «Відпочинок» в смт.Брюховичі (розмір ділянки 0,0628). Дана відмова від ? частини земельної ділянки в користь сина була зумовлена тим, що в подальшому до нього ніхто не буде мати претензій по сплаті на сина аліментів, адже дана земельна ділянка може синові принести більші кошти, а ніж просить стягнути з нього позивачка, тобто дана земельна ділянка перейшла синові в рахунок погашення майбутніх аліментів. З досягнення сином АДРЕСА_1 повноліття син став повноцінним власником земельної ділянки. Також апелянт стверджує, що суд першої інстанції не з'ясував що, син є студентом та отримує стипендію, а також що чи дійсно він ОСОБА_7 працює в університеті професором Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнології імені ОСОБА_4, його середньомісячний дохід.

Відповідач в судове засідання не з'явився і належних та допустимих доказів того, що у нього на утриманні перебуває ще троє дітей, суду не надав. Твердження відповідача про наявність домовленості про те, що в рахунок сплати аліментів він відмовляється від частки в майні також не доведено, оскільки про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно складається відповідний договір, який посвідчується нотаріально, а саме рішення суду яким затверджена мирова угода не несе інформації щодо припинення права на аліменти.

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_8, її дохід з червня по листопад 2015 року склав 20026,18 грн., що в середньому складає 3337,69 грн. (а.с.9).

З листів непрацездатності вбачається, що апелянт працює у Львівськорму ветеринарному технікуму ( а.с.51).

Інших допустимих доказів які враховуються при призначенні аліментів матеріали справи не містять а клопотань щодо їх витребування до суду не надходили.

Враховуючи наявні докази, на думку колегії, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення аліментів.

В свою чергу стягуючи аліменти в розмір 1/3 доходів суд першої інстанції не обґрунтував чому саме стягує третину заробітку, а обставини які вплинули на призначення аліментів в розмірі третини від заробітку, позивачем не зазначені.

Беручи до уваги що обставини викладені в апеляційній скарзі ввідповідачем не доведені, з врахуванням встановлених судом фактів та відповідних їм правовідносин, виходячи з засад справедливості, колегія суддів зменшує призначений судом першої інстанції розмір аліментів до 1/4 заробітку.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 315, ЦПК України, колегія суддів, -

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволленити частково.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року в частині розміру стягнутих аліментів - змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку.

В решті рішення Іршавського районного суду Закарпатської області залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: