Справа № 489/3882/16-ц
Номер провадження 2/489/2208/16
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

01 грудня 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до ОСОБА_2 (далі-відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив

В серпні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він надав відповідачу в борг 3000 грн., на що надав розписку. Проте відповідач ухиляється від повернення боргу. Вказує, що відповідач повинна сплатити позивачу суму боргу та інфляційні втрати.

Позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 5875,00 грн. та судовий збір.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не відомо.

Ухвалою суду вирішено проводити заочний розгляд справи.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до розписки від 12.03.2015 відповідач взяв у борг у позивача 3000,00 грн. з виплатою винагороди за користування грошовими коштами в сумі 100 грн. в місяць. Вказану суму відповідач зобов'язувався повернути не пізніше 12.07.2015.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, що витікають з договору позики , які регулюються нормами ЦК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог , що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні грошові кошти або інші речі, в позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно положень ч. 1 ст. 360 - 7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом ( судами ) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6 - 63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач зобов'язання за договором позики не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі №6-771цс15 за змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Інформація про індекси інфляції за 2000-2016 роки міститься в офіційних даних Міністерства фінансів про індекси інфляції в Україні.

Відтак, інфляційні втрати в даному випадку складатимуть: 3000 грн. *(99,0%*99,2%*102,3%*98,7%*102,0%*100,7%*100,9%*99,6%*101,0%*103,5%*100,1%*99,8%*99,9%*99,7%*101,8%*102,8%) = 3342,3 грн., що є меншим, ніж просив позивач.

Оскільки суд розглядає справу в межах заявлених вимог та не може вийти за їх межі, то вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 1175 грн. є такими, що підлягають задоволенню.

За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат є обґрунтованою.

Позивач також просив суд стягнути з відповідача відсотки у розмірі 1700 грн.

Відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Як слідує з розписки від 12.03.2015 сторонами в договорі обумовлено розмір відсотків, тому вимога про стягнення з відповідача відсотків є також обґрунтованою.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в сумі 551,20 грн., що були понесені позивачем у справі і документально підтверджені.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 212-214, 226 ЦПК України, суд

вирішив

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, 01.07.1960 р. н., РНОКПП - НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 5875 (п'ять тисяч вісімсот сімдесят п'ять) грн., яка складається з боргу - 3000 грн., 1700 грн. - відсотки за договором, інфляційних втрат - 1175 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. В. Кокорєв