Ухвала

іменем України

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКасьяна О.П.,
суддів: Гончара В.П., Остапчука Д.О.,Дербенцевої Т.П., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 23 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 07 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_6 21 844 грн 52 коп. боргу за договором кредиту.

На обґрунтування своїх вимог посилалось на ті обставини, що 02 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладений договір, за яким банк надав відповідачці кредит у сумі 2 496 грн строком на один рік, а ОСОБА_6 зобов'язалась повернути кошти та сплатити 25,08 % річних за користування коштами.

Відповідачка не виконала взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого станом на 16 січня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 21 844 грн 52 коп., з яких: 591 грн 11 коп. - заборгованість за кредитом, 5 918 грн 89 коп. - заборгованість за відсотками за користування коштами, 13 818 грн 11 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 1 016 грн 41 коп. - штраф (процентна складова).

23 жовтня 2014 року рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 07 липня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги тим, що судами порушені нормипроцесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності, не ставив питання про його поновлення, а відповідачка подала заяву про застосування строку позовної давності.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив з того, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення кредитних коштів та відсотків за користування ними, та спеціальний строк позовної давності в 1 рік за вимогами про стягнення неустойки, доказів наявності між сторонами домовленості щодо збільшення строку позовної давності позивач не надав, тому підстав для задоволення позову немає.

Оскаржувані судові рішення є правильними та такими, що ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що 02 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, частиною якого є Умови надання споживчого кредиту фізичним особам та тарифи банку, за яким банк надав відповідачці 2 496 грн строком на один рік, а вона зобов'язалася їх повернути щомісячними платежами та сплатити 25,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідачка не виконала взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 16 квітня 2014 року становить 21 844 грн 52 коп., з яких: 591,11 грн - заборгованість за кредитом, 5 918 грн 89 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 13 818 грн 11 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн - штраф, передбачений п. 5.3 Умов надання споживчого кредиту (фіксована частина) та 1 016,41 грн - штраф (процентна складова).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій надали належну оцінку обставинам справи та дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності на звернення до суду з цим позовом, а відповідачка заявила про його застосування, як передбачено ч. 4 ст. 267 ЦК України, тому підстав для задоволення позову немає.

При цьому апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, правильно виходив з того, що позивач не надав доказів досягнення між сторонами домовленості щодо збільшення строку позовної давності до п'яти років, оскільки Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), п. 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки такі Умови не містять підпису позичальника, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались, оскільки зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника, містить розбіжності.

Отже, суд апеляційної інстанції, враховуючи встановлений судом час звернення до суду з позовом, дату видачі судового наказу, часу здійснення останнього платежу, інших встановлених судом обставин щодо умов кредитного договору, зробив правильний висновок про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню встановлена ст. 257 ЦК України загальна позовна давність у три роки в частині вимог про стягнення заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитом і встановлена ст. 258 ЦК України спеціальна позовна давність в один рік в частині вимог про стягнення неустойки, постановив ухвалу з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, а посилання позивача на ті обставини, що апеляційний суд вийшов за межі своїх повноважень, переглянувши рішення суду першої інстанції в повному обсязі після перегляду справи судом касаційної інстанції є безпідставними, оскільки з резолютивної частини ухвали суду касаційної інстанції вбачається, що попереднє рішення апеляційного суду було скасоване у повному обсязі.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно відхилити, рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 23 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 07 липня 2015 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити, рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 23 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 07 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О.Остапчук

О.В.Попович