Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/392/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Рудь Н. В.
Доповідач Суровицька Л. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

01.03.2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючої судді - Суровицької Л.В.,

суддів - Авраменко Т.М., Чорнобривець О.С. ,

секретар - Гусак А.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 23 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 20 листопада 2010 року по березень 2015 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. В період шлюбу за її особисті кошти, які їй подарувала мати, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14 грудня 2011 року була придбана трикімнатна квартира, яка знаходиться в АДРЕСА_1 та зареєстрована на ім'я відповідача. У зв'язку з розірванням шлюбу вони з відповідачем не досягли згоди щодо належності майна, тому просила суд визнати за нею право власності на спірну квартиру (а.с.2-3).

В ході розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги і посилаючись на ч.4 ст.71 СК України просила в порядку розподілу майна подружжя, визнати за нею право власності на квартиру, а відповідачу присудити грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності в розмірі 21 898 грн.50 коп. (а.с.61).

Заочним рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 23 жовтня 2015 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 після виплати грошової компенсації в розмірі 21 898 грн.50 коп. ОСОБА_2. Розподілено судові витрати (а.с.92-93).

Ухвалою суду від 08 грудня 2015 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а.с.103).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2, просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову (а.с.108-112).

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач та його представники підтримали доводи апеляційної скарги, а позивач та її представники заперечили проти них і просили рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявних обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що з 20 листопада 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб розірвано рішенням Голованівського районного суду від 26 серпня 2015 року.

Від шлюбу сторони мають дитину - доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

В період шлюбу на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14 грудня 2011 року була придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 право власності на яку було оформлено на ім'я відповідача (а.с.14-15).

Ухвалюючи рішення про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру після виплати нею грошової компенсації в розмірі 21 898,50 грн. відповідачу, суд виходив з того, що позивач придбала спірну квартиру за особисті кошти, які їй подарувала її мати ОСОБА_5. Оскільки позивач згодна добровільно сплатити відповідачу ? вартості квартири, то це є доказом визнання нею його права на половину подружнього майна.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки до цих висновків суд прийшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Таким чином, факт набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, разом з тим заінтересована особа може довести, що майно було придбане у шлюбі, але за її особисті кошти.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Вимогу про визнання спірної квартири особистою приватною власністю, позивач обґрунтовувала тим, що квартира придбана за грошові кошти, які були отримані її матір'ю ОСОБА_5 за кредитними договорами та потім подаровані їй.

За приписами ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підтвердження вказаних обставин позивачем надано комплексний договір № 1/1139194 від 02 грудня 2011 року, укладений між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_5, відповідно до якого Банк надав, а ОСОБА_5 отримала споживчий кредит у сумі 20 400 грн. на строк до 01 грудня 2013 року та кредитний договір від 24 листопада 2011 року, укладений між ПАТ «Акціонерний банк «Експрес-Банк» і ОСОБА_5, відповідно до якого ОСОБА_5 отримала кредит у сумі 20 000 грн. на споживчі цілі (а.с.7-9, 10-12).

Як свідчить п.3 договору купівлі-продажу квартири від 14 грудня 2011 року, укладеного між ОСОБА_7, як продавцем та ОСОБА_2, як покупцем, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 45 000 грн.(а.с.14-15).

Зміст кредитних договорів, на які як на доказ посилається позивач, не свідчить про використання отриманих у кредит коштів на придбання спірної квартири. Також сума, отримана за кредитними договорами, є меншою, ніж вартість квартири, визначена у договорі купівлі-продажу.

Належні та допустимі докази того, що позивачці були подаровані її матір'ю гроші, ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не надані.

Як пояснили в судовому засіданні апеляційної інстанції позивач та її представник ОСОБА_5, письмовий договір про дарування грошей вони не укладали.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин суд першої інстанції безпідставно вважав доведеним, що спірну квартиру придбано за особисті кошти позивача.

Також вирішуючи спір, суд не звернув увагу на те, що вимога позивача про визнання спірної квартири її особистою власністю та вимога про визнання права власності на квартиру зі сплатою відповідачу компенсації вартості ? частки квартири в порядку ч.4 ст.71 СК України є взаємовиключними позовними вимогами.

Відповідно до ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що спірна трикімнатна квартира була придбана в період шлюбу на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу.

Відповідно до п.5 цього договору покупець - ОСОБА_2 повідомив, що квартира набувається ним за згодою його дружини ОСОБА_3, що підтверджується заявою від її імені, засвідченою Голованівською районною державною нотаріальною конторою, за їх спільні кошти та повідомив, що вказана квартира буде являтися їх спільною сумісною власністю(а.с.14-15).

Факт написання такої заяви, позивачем не заперечується. Також визнано нею і ту обставину, що договір купівлі-продажу або окремі його частини недійсними в судовому порядку не визнавались.

Таким чином пунктом 5 договору купівлі-продажу квартири спростовуються доводи позивача про те, що квартира є її особистою приватною власністю та підтверджується факт набуття квартири за спільні кошти подружжя, а також те, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Розпорядження майном, що є об'єктом спільної сумісної власності, подружжя здійснює за взаємною згодою (ст.65 СК України). Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 ЦК України).

Судом встановлено, що шлюбний договір сторонами не укладався, домовленості щодо поділу майна відсутні.

У заяві про уточнення позовних вимог позивач просила в порядку поділу майна подружжя згідно ч.4 ст.71 СК України визнати за нею право власності на спірну квартиру після виплати нею грошової компенсації відповідачу за належну йому ? частки квартири в сумі 21 898,50 грн.

На підтвердження вартості квартири надала Звіт № 150325-018 про оцінку квартири станом на 25 березня 2015 року, відповідно до якого оціночна вартість трикімнатної квартири становить 43 797 грн. (а.с.18-41).

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що спірна квартира є його єдиним житлом, вартість її є значно вищою, ніж вказано позивачем, на отримання грошової компенсації у сумі, яку пропонує позивач, не згоден.

На спростування доводів позивача щодо вартості квартири, відповідач надав до апеляційної скарги Звіт № 151209-002 про оцінку квартири станом 09 грудня 2015 року, згідно якого оціночна вартість квартири становить 376 570 грн. (а.с.113-118).

Пленум Верховного Суду України у п.25 постанови № 11 від 21 листопада 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Як свідчать матеріали справи відповідач згоду на присудження йому грошової компенсації, не надавав.

Крім того, суд першої інстанції, стягуючи компенсацію частки в майні подружжя, не звернув уваги на те, що присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе лише за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. 5 ст. 71 СК України). Матеріали справи не містять даних про сплату позивачем на депозит суду відповідної грошової суми.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач та її представники пояснили, що грошових коштів на сплату компенсації відповідачу за частку квартири, у позивача немає.

За таких обставин суд першої інстанції, не врахував положення ч.4, ч.5 ст.71 СК України, зазначених роз'яснень у п.25 Пленуму Верховного Суду України, безпідставно задовольнив позов про визнання права власності позивача на квартиру після виплати нею грошової компенсації відповідачу.

Оскільки, вирішуючи спір, суд допустив порушення норм матеріального і процесуального права, прийшов до висновків, які не відповідають обставинам справи, відповідно до ст.309 ЦПК України це є підставами для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 ЦК України).

Враховуючи всі обставини справи, виходячи з положень ст. 212 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки сторони придбали квартиру за спільні кошти, відповідач не згоден на отримання грошової компенсації, позивач не внесла грошові кошти на депозитний рахунок суду, квартира не може бути реально поділена між ними відповідно до їх часток, є підстави для визнання ідеальних часток подружжя у квартирі без її реального поділу і залишення квартири у їх спільній частковій власності.

Частки сторін у праві власності на квартиру є рівними, тому і позивачу і відповідачу належить по ? частці спірної квартири.

Позов щодо визнання права особистої приватної власності позивача на квартиру, задоволенню не підлягає у зв'язку з його недоведеністю.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_8 на користь позивача підлягає до стягнення пропорційно до задоволених вимог судовий збір в сумі 218 грн.98 коп..

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.3, п.4 ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 23 жовтня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя:

визнати право власності ОСОБА_3 на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 та визнати право власності ОСОБА_2 на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 218 грн.98 коп. витрат по сплаті судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя Л.В.Суровицька

Судді Т.М.Авраменко

О.С.Чорнобривець