Справа № 487/9481/15-ц
Провадження № 2/487/645/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.02.2016 року Заводський районний суд міста Миколаєва у складі: головуючого судді - Нікітіна Д.Г., при секретарях - Оцабера М.С.,. розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

30.12.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Свою позицію позивачка мотивує тим, що 30 червня 2015 року уклав з ОСОБА_2 попередній договір купівлі-продажу відповідно до якого, відповідач засвідчила, що вона є єдиною спадкоємицею; уповноважила позивача за його особисті кошти зібрати пакет документів та оформити спадкові документи на квартиру; отримала грошові кошти у розмірі 1750 доларів США, що на час подання позову складає 40477 гривень 00 копійок. Потім протягом липня-серпня 2015 року додатково взяла в позивача ще 3400 гривень 00 копійок. Витрати на поховання ОСОБА_3 було здійснено за особисті гроші позивача у розмірі 5250 гривень 00 копійок, також, позивачем були сплачені заборгованості ОСОБА_3І, загальна сума сплачених боргів і поточних платежів склала 3429 гривень 68 копійок. В грудні 2015 року відповідач взяла в позивача по письмовій розписці ще 50000 гривень на будівельно-ремонті роботи у квартирі АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні за безпідставністю.

Заслухавши пояснення учасників процесу в обґрунтування своїх вимог і заперечень, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що 01 грудня 2015 року відповідач взяла в позивача по письмовій розписці 50000 гривень на будівельно-ремонті роботи у квартирі АДРЕСА_1. Однак до сьогоднішнього часу борг не повернула.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Отже, у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, позивачем доведено, а доводи прийнято судом, що відповідач прострочив виконання зобов'язання, а тому заявлені вимоги про стягнення суми підлягають задоволенню.

Також судом встановлено, що 30 червня 2015 року позивач уклав з ОСОБА_2 попередній Договір купівлі-продажу відповідно до якого, відповідач засвідчила, що вона є єдиною спадкоємицею, уповноважила позивача за його особисті кошти зібрати пакет документів та оформити спадкові документи на квартиру, отримала грошові кошти у розмірі 1750 доларів США, що на час подання позову складає 40477 гривень 00 копійок. Потім протягом липня-серпня 2015 року додатково взяла в позивача ще 3400 гривень 00 копійок.

Згідно ч.1 ст. 635 ЦК України попереднім договором є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Суд вважає, що укладений сторонами 30.06.2015 року попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна - це попередній договір, який укладається з метою придбання у майбутньому нерухомості - квартири АДРЕСА_1 і укладення основного договору купівлі-продажу квартири.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Тому і попередній договір між сторонами від 30.06.2015 року також повинен бути нотаріально посвідчений, однак цього не було зроблено.

Згідно ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або нерухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Оскільки попередній договір від 30.06.2015 року нотаріально не посвідчений, тому сплачену в ньому суму коштів у розмірі 1700 доларів США суд вважає не завдатком, а авансом. Відповідно в даному випадку не застосовуються вимоги ч. 1 ст. 571 ЦК України про стягнення подвійної суми завдатку.

Таким чином, суд приходить до переконання, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неповернута сума авансу у розмірі 40477 грн., що еквівалентно 1750 доларам США, а також взяті додатково кошти у сумі 3400 гривень.

В задоволенні вимог, про стягнення витрат на поховання ОСОБА_3 у розмірі 5250 гривень 00 копійок, а також, про стягнення сплаченої заборгованості за комунальні послуги у розмірі 3429 гривень 68 копійок., має бути відмовлено, оскільки є безпідставними, заявленими внаслідок хибного трактування правових норм.

Згідно з частиною 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень.

На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково.

Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1076,00 грн. судових витрат із сплати судового збору, що понесені позивачем при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 93877,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені при зверненні до суду витрати зі сплати судового збору у розмірі 1076,00 гривень.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили через 10 днів після його проголошення та може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва в строк і порядок, встановлений ст.ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя Д.Г. Нікітін