Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 березня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: Бєсєди Г.В.

при секретарі: Чумак В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 про виселення, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся представник Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 про виселення.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що ОСОБА_1 та Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 21.02.2008 року уклали кредитний договір. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору банк зобовязався надати ОСОБА_1 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 160 000 грн. строком до 21.02.2020 року, а ОСОБА_1 зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_2 та Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 21.02.2008 року уклали договір іпотеки. Згідно з договором іпотеки ОСОБА_2 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Г. Корольової, буд. № 4, кім. № 76, яке належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. Свої зобов'язання за кредитним договором Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» виконав в повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. ОСОБА_1 не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Посилаючись на ст. ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 Житлового кодекс України, представник позивача просить суд виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які зареєстровані та проживають у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1.

В судові засідання представник позивача не зявлявся, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та у випадку неявки відповідачів в судове засідання просить ухвалити заочне рішення по справі.

Відповідачі в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені були належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у їх відсутність не подавали.

В судові засідання з'являвся представник ОСОБА_2, заперечував проти задоволення позовних вимог, через канцелярію суду надав письмові заперечення в яких зазначив, що при виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Оскільки квартира, яка є предметом договору іпотеки, набута у власність не за рахунок отриманого кредиту, позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без надання їм іншого постійного жилого приміщення задоволенню не підлягають.

Суд, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 про виселення не підлягає задоволенню з наступних підстав.

21 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством КБ « ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит № DNDZGI.

Згідно пунктів 1.1. - 1.3. договір про іпотечний кредит № DNDZGI позивач зобов'язався надати позичальнику ОСОБА_1 кредит у розмірі 160 000 грн., а ОСОБА_1 прийняв на себе зобов'язання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 15 % річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами в сумі не менше 2422, 90 грн., кінцевий строк погашення кредиту - 21 лютого 2020 року. Згідно пункту 1.3. кредит надавався на поліпшення якості квартири за адресою: АДРЕСА_1.

В забезпечення виконання зобов'язань по поверненню кредитних коштів, між позивачем та ОСОБА_2 21.02.2008 року було укладено договір іпотеки № DNDZGI про передачу в іпотеку квартири за № 76, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Г. Корольової, буд. 4, та належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02.12.2013 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» за кредитним договором № DNDZGI від 21.02.2008 року у сумі 441 536, 11 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_2.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами 1, 2 статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 статті 109 ЖК України регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини 3 статті 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина 2 статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

За змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Предметом іпотеки за іпотечним договором від 21.02.2008 року є квартира за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № СВА 010089 від 22.01.2008 року, рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.10.1999 року № 2091 та рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.10.2004 року № 3060.

Отже, в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, у звязку із чим, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 3-5, 14, 30, 38, 40, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 про виселення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції.

Суддя: Г.В. Бєсєда