Суддя Глібко О. В.
Справа № 644/6503/15-ц
Провадження № 2/644/192/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09 березня 2016 року Орджонікідзевський районний суд м. Харкова в складі головуючого судді Глібко О.В., за участю секретаря Семеренко О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Орджонікідзевського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про стягнення боргу, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору позики недійсним,

в с т а н о в и в:

18 червня 2015 року позивач подала до суду позовну заяву, в якій просила стягнути з відповідача суму боргу за договорами позики від 22 січня 2013 року та від 30 січня 2013 року з урахуванням індексу інфляції і 3 % річних у розмірі 330484 гривні 58 копійок та судові витрати.

В обґрунтування вимог позивач посилалася на те, що 22 січня 2013 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, на підставі якого відповідач отримала позику в сумі 83269,29 грн., що відповідає 10192,08 доларів США за курсом 1 долар США дорівнює 8,17 грн. Відповідач прострочила виконання свого зобовязання з 01 січня 2015 року.

Також на підставі розписки від 30 січня 2013 року відповідач взяла в борг грошові кошти у розмірі 699,84 доларів США по курсу 8,17 грн. Відповідач прострочила виконання свого зобовязання з 01 серпня 2013 року.

Оскільки своїх зобов'язань відповідач перед позивачем не виконує, станом на 15 червня 2015 року виникла заборгованість у загальному розмірі 330484 гривні 58 копійок, яка складається із заборгованості за договором позики від 22 січня 2013 року з урахуванням індексу інфляції та 3% річних у сумі 303754, 59 грн., а також із заборгованості відповідно до розписки від 30 січня 2013 року з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних у розмірі 26729,99 грн.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримала в повному обсязі.

Відповідач та її представники проти позову заперечували, подала зустрічний позов про визнання договору позики недійсним, в якому вказувала, що грошові кошти відповідно до договору позики від 22 січня 2013 року та відповідно до недатованої розписки не передавались, внаслідок чого договір є недійсним, а сторони між собою фактично уклали договір консигнації.

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов має бути залишений без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22 січня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстровано в реєстрі за № 217, що підтверджується наданим до суду договором позики та матеріалами нотаріальної справи, наданими приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 Відповідач у судовому засіданні підтвердила автентичність свого підпису на вказаному договорі та у реєстрі нотаріуса.

За умовами даного договору позики відповідач отримала позику в сумі 83269,29 грн., що відповідає 10192,08 доларів США за курсом 1 долар США дорівнює 8,17 грн., яку мала повернути до 31 грудня 2014 року (а.с.9).

Як вбачається за даними офіційних курсів валют з офіційного веб-сайту Національного банку України станом на 15 червня 2015 року офіційний курс долара США складав за 100 доларів США 2105.8829 грн. Таким чином, сума заборгованості за даним договором позики станом на дату подання позовної заяви складає 214633,27 грн. У відповідності до пояснень позивача грошові кошти передавалися у нотаріальній конторі у присутності приватного нотаріуса ОСОБА_3

В своїй зустрічній позовній заяві та поданих на первісний позов запереченнях ОСОБА_2 оспорювала договір позики у звязку із не переданням грошових коштів, удаваністю угоди та примушуванням до укладення договору. З пояснень відповідачки ОСОБА_2 вбачається, що між сторонами існували інші господарсько-правові правовідносини, а вказаний договір позики був договором, укладеним сторонами замість договору поставки. У зустрічному позові відповідач зазначала, що сторони мали намір укласти договір консигнації.

До пояснень відповідача щодо відсутності факту передачі грошових коштів за договором позики від 22 січня 2013 року, застосування примусу та наміру укласти інший договір суд відноситься критично, оскільки будь-яких доказів, окрім пояснень самої відповідачки, на підтвердження своїх доводів надано не було. ОСОБА_2 не могла вказати з впевненістю в ході розгляду справи, який саме договір сторони бажали укласти. Суд зазначає, що всі ці договори мають різну правову природу та субєктний склад, різні за характером наслідки. Жодного доказу на підтвердження будь-якого із них відповідачка ОСОБА_2 не надала.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, посвідченого нотаріально, але й факту передачі грошової суми позичальнику, що знайшло своє підтвердження матеріалами справи. ОСОБА_2 в ході судового засідання підтвердила, що пішла за паспортом та ідентифікаційним кодом, що були необхідні для укладення та посвідчення договору позики у нотаріуса, в квартирі перебувала сама, мала можливість звернутися до правоохоронних органів, однак цього не збиралася робити і не зробила як перед укладенням правочину, так і впродовж всього строку невиконання договору позики. Обидві сторони у своїх поясненнях та при допиті в якості свідків підтвердили факт довірчих стосунків між ними.

З матеріалів нотаріальної справи та пояснень приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 вбачається, що сторони звернулися за укладенням договору позики, нотаріус надала копію заяв сторін, що подавалися їй сторонами перед укладенням договору позики, підтвердила доводи позивача ОСОБА_1, що при укладенні правочину нотаріусом розяснювався зміст, умови та наслідки договору позики, установлювалися дійсні наміри сторін (а.с. 140-148, 161).

Крім того, судом встановлено, що відповідач взяла в борг грошові кошти в розмірі 699,84 доларів США по курсу 8,17 грн., що підтверджується розпискою від 30 січня 2013 року. Відповідно до цієї розписки відповідач ОСОБА_2 зобов'язувалася повернути грошові кошти до 31 липня 2013 року.

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, що видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Однак відповідач, в порушення домовленості, позикодавцеві у встановлений термін грошові кошти не повернула, про що свідчить оригінал розписки, наявної у кредитора.

Відповідно до ч. 2 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути його боржникові.

Допитані в якості свідків обидві сторони підтвердили факт укладення розписки в офісі ОСОБА_1 Відповідач підтвердила, що вказана розписка була написана нею особисто, однак факт передачі їй грошових коштів заперечила. При цьому, будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів, окрім власних пояснень, до суду не надала.

Посилання відповідача на те, що у розписці не зазначена дата, є безпідставним, адже вона датована. Борговий документ складений належним чином, як підтверджено всіма належними доказами по справі, написаний та підписаний власноруч ОСОБА_2

За даними курсів валют з офіційного веб-сайту Національного банку України, станом на 15 червня 2015 року офіційний курс долара США складає за 100 доларів США 2105.8829 грн. Таким чином, сума заборгованості за даним договором позики станом на дату подання позовної заяви складає 14737,81 грн.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до положень ч. 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За умовами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

За ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки сторонами не визначалось іншого розміру процентної ставки, суд перевіривши розрахунок заборгованості за договором позики від 22 січня 2013 року, наданим позивачем, погоджується із ним та приходить до висновку, що сума заборгованості 3 % річних за 167 днів прострочення складає 2946,06 грн., із розрахунку (214633,27 (сума заборгованості) х 3 % х 167 (кількість днів прострочення станом на день звернення до суду 16.06.2015) : 365 (кількість днів в році) : 100 = 2946,06 грн.

Так само, суд погоджується з розрахунком заборгованості відповідно до боргової розписки від 30 січня 2013 року, наданим позивачем, за яким сума заборгованості 3% річних за 685 днів прострочення складає 829,76 грн., із розрахунку (14737,81 грн. (сума заборгованості) х 3 % х 685 (кількість днів прострочення станом на день звернення до суду 16.06.2015) : 365 (кількість днів в році) : 100 = 829,76 грн.

При цьому, суд відмовляє позивачці за основним позовом ОСОБА_1 в частині задоволення позовних вимог та стягненні суми з урахуванням індексу інфляції за час прострочення зобовязання, виходячи із наступного.

Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року №519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді в порівнянні з базовим.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання , яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті.

Отже, підстав стягувати з відповідачки на користь позивачки індексу інфляції за час прострочення зобовязання за борговою розпискою від 22 січня 2013 року у сумі 86175,26 грн. та за розпискою від 30.01.2013 року у сумі 11162,42 грн. суд не вбачає.

Суд критично ставиться до доводів відповідача про укладення між сторонами договору консигнації, враховуючи, що при допиті сторін в якості свідків жодна із сторін не знала, що є договором консигнації.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. ОСОБА_2 не довела своїх доводів, викладених у зустрічній позовній заяві жодним допустимим та належним доказом по справі.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи відповідача ОСОБА_2, викладені в зустрічному позові, є безпідставними, свого підтвердження під час судового розгляду справи не знайшли, та, з урахуванням встановлених судом обставин, не піддають сумніву обґрунтованість первісних позовних вимог ОСОБА_1

На підставі ст.ст.79, 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 2331, 46 грн.

Дослідивши належність, достовірність, допустимість кожного доказу та їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, повно і обєктивно вивчивши матеріали справи, керуючись ст.ст. 10, 15, 60, 61, 88, 207, 209, 212 ЦПК України, ст.ст. 612, 625, ЦК України, суд

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2): суму заборгованості за договором позики від 22 січня 2013 року, яка складається з: основного боргу - 214633,27 грн.; 3% річних - 2946,06 грн., а всього 217579 (двісті сімнадцять тисяч пятсот сімдесят девять) гривень 33 коп.; суму заборгованості за договором позики від 30 січня 2013 року, яка складається з: основного боргу - 14737,81 грн.; 3% річних - 829,76 грн., а всього 15567 (п'ятнадцять тисяч пятсот шістдесят сім) гривень 57 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2) суму сплаченого судового збору у розмірі 2331 (дві тисячі триста тридцять одну) гривню 46 коп.

В частині стягнення інфляційних витрат відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя: