У Х В А Л А

14 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 8 червня 2016 року в справі за позовом в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції, третя особа - управління земельних ресурсів та земельної реформи Хмельницької міської ради, про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку та свідоцтва про державну реєстрацію,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 10 березня 2016 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 10 березня 2016 року залишено без змін.

У вересні 2016 року від представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 надійшла до Верховного Суду України заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 120, 152, 155 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

На обгрунтування зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня 2015 року, від 26 березня 2014 року, від 7 серпня 2013 року, від 30 жовтня 2013 року, від 4 грудня 2013 року, від 25 лютого 2015 року та від 17 грудня 2014 року й постанови Верховного Суду України від 1 липня 2015 року, від 19 червня 2013 року, від 22 травня 2013 року та від 11 лютого 2015 року, в яких, на його думку, зазначені норми права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд апеляційної інстанції, з висновком якого й погодився суд касаційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_4 отримав в спадщину за заповітом Ѕ частину житлового будинку, при цьому розмір земельної ділянки, право користування якою переходить до спадкоємця не визначено, дійшов висновку, що до позивача як спадкоємця Ѕ частини житлового будинку перейшло право користування земельною ділянкою, яка необхідна для його обслуговування відповідно до частини 3 статті 1225 ЦК України. Крім того, суд зазначав, що площа земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування Ѕ частини житлового будинку визначалась виходячи з фактично встановленого порядку користування цим житловим будинком попередніми власниками.

У наданих заявником для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 26 березня 2014 року в справі про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним та скасування його державної реєстрації, кадастрового номеру, витребування майна з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, встановивши на підставі наданих доказів факт порушення прав позивача, зокрема, накладення земельної ділянки відповідача на земельну ділянку позивача, яку було надано їй раніше, дійшов висновку про задоволення позовних вимог відповідно до статей 153, 155 ЗК України, статті 387 ЦК України та статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»;

- від 4 грудня 2013 року в справі про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з незаконного володіння, суд касаційної інстанції погодившись з висновком суду апеляційної інстанції про задоволення позову, виходив з того, що розпорядження видане Севастопольською міською державною адміністрацією з перевищенням повноважень, земельна ділянка вибула з власності держави незаконно, а відповідач отримав спірну земельну ділянку у власність з порушенням порядку, встановленого статтею 118 ЗК України;

- від 25 лютого 2015 року в справі про визнання частково недійсним рішення сільської ради та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, суд касаційної інстанції скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, виходив із загальних правил, закріплених у статті 120 ЗК України, однак при цьому вказав, що суд апеляційної інстанції вирішуючи спір не з'ясував, на яких умовах та яка частина земельної ділянки належала матері позивача, не перевірив обставин щодо цільового призначення земельної ділянки, не встановив, на підставі якого рішення видано документи, що посвідчують право власності на земельну ділянку та не навів мотивів вирішення спору, а тому судове рішення підлягає скасуванню з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України;

- від 4 березня 2015 року в справі про визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними, суд касаційної інстанції скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, виходив з того, що суд в порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України не перевірив обставини у справі, не визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, що регулює, підстави, яких було відмовлено у задоволенні позову.

Отже, у вказаних судових рішеннях, наданих заявником для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Не може бути прикладом неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права надана ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року в справі про відшкодування майнової та моральної шкоди, оскільки суд касаційної інстанції вирішував спір, що виник між власником квартири та її наймачами, а отже зазначена ухвала суду касаційної інстанції постановлена у справі з іншим предметом спору, підставами позову, змістом позовних вимог, матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин, ніж у справі, яку просить переглянути заявник.

Надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 серпня 2013 року та від 30 жовтня 2013 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направив справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України у зв'язку з порушенням судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року в справі про поділ земельної ділянки, міститься висновок про те, що оскільки згідно з нормами цивільного законодавства спадкоємством є перехід прав та обов'язків (спадщини) від однієї фізичної особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), то у зв'язку із прийняттям 22 лютого 2001 року спадщини, у сторін із передбачених законом підстав виникло в рівних частках право власності на спірну земельну ділянку, яка з моменту отримання спадкодавцем державного акта є об'єктом права власності. При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України. За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

У постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року, від 19 червня 2013 року та від 22 травня 2013 року в справах про визнання державних актів на право власності на земельні ділянки, Верховний Суд України, дійшов висновку про те, що оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки відповідно до статті 152 ЗК України.

Порівняння змісту наданих постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 8 червня 2016 року, про перегляд якої подано заяву не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у постановах висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції, третя особа - управління земельних ресурсів та земельної реформи Хмельницької міської ради, про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку та свідоцтва про державну реєстрацію відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк