АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної адміністрації Київської області, Орган опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини.

Зазначала, що з відповідачем вони перебували у шлюбі з 21 липня 2012 року який рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2015 року було розірвано. Від шлюбу мають сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з нею. Однак, після розірвання шлюбу непорозуміння та сварки з відповідачем не припинилися й призвели до суперечки щодо місця проживання їх спільної дитини. Дійти спільного порозуміння у вирішенні даного питання сторони не в змозі, що змусило її звернутися у суд за вирішенням даного спору.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, враховуючи таке.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення районного суду зазначеним процесуальним нормам не відповідає.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 21 липня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2015 року було розірвано (а.с.14).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

Після розірвання шлюбу позивачка переїхала проживати разом з дитиною до своїх батьків, в квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13).

Встановлено, що у відносинах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 після розірвання шлюбу виникли суперечки, щодо місця проживання їх спільної дитини, дійти спільного порозуміння у вирішенні даного питання сторони не в змозі.

Згідно висновку Органу опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини від 08 липня 2016 року за № 107-4090/40, орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_2 (а.с.58).

Відмовляючи в задоволенні позову районний суд виходив з необґрунтованості та недоведеності належними і допустимими засобами доказування заявлених ОСОБА_2 позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Верховна Рада України після ратифікації Конвенції прийняла свій Закон «Про охорону дитинства», де у статті 15 зазначила: «У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участі батьків виходячи з інтересів дитини.

Районний суд, розглядаючи спір, повинен перш за все виходити з інтересів дитини, враховуючи при цьому, хто із батьків має можливість забезпечити краще виховання дитини, вік дитини.

Приймаючи рішення, у відсутність належних мотивів районний суд відхилив висновок органу опіки та піклування №107-4090/40 від 08 липня 2016 року про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з тим, колегіальним органом, з урахуванням обставин справи, рекомендовано визначити місце проживання малолітнього разом саме з матір'ю - ОСОБА_2 (а.с.61-62).

Враховуючи інтереси самої дитини, її вік - 4 роки, а також відсутність у справі доказів, які б давали переваги у забезпеченні кращого виховання дитини батьком, а не матір'ю, розлучення ОСОБА_2 з сином визнати правомірним не можна.

При цьому, колегія суддів враховує й наявну в матеріалах справи характеристику ОСОБА_5, наданої ФОП ОСОБА_6 від 02 грудня 2015 року, відповідно до якої позивачка характеризується позитивно (а.с.12.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання сім'ї від 01 грудня 2015 року, ОСОБА_2 має всі умови для проживання, навчання та виховання дитини (а.с.13).

За таких обставин, колегія суддів вважає висновки районного суду щодо відсутності правових підстав до визначення місцем проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю - незаконними, необґрунтованими.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Посилання в рішенні суду на те, що Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не ратифікована Верховною Радою України, а отже, не може бути застосована до відносин, що виникли між позивачкою та відповідачем, колегія суддів оцінює критично.

Декларація прав дитини була прийнята резолюцією Організації Об'єднаних Націй та не є міжнародним договором в розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України», між тим, вона має рекомендаційний характер, а отже, повинна бути врахована, остільки суд повинен сприяти всебічному розгляду справи та перевіряти обставини (докази), що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, батько, у разі визначення місця проживання дитини разом із матір'ю не позбавлений права на спілкування з дитиною, турботу відносно неї та участь у її вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку та скасування рішення районного суду, як постановленого з порушенням норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору та ухвалення по справі рішення нового змісту про задоволення позову ОСОБА_2 й визначення місця проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю - ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 - 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визначити місцем проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю - ОСОБА_2.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 759/4089/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/14625/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Ключник А.С.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.