Справа № 138/3213/15-ц
Провадження №:2/138/83/16
РІШЕННЯ

Іменем України

02 березня 2016 року м. Могилів-Подільський

Могилів-Подільський міськрайсуд Вінницької області в складі:

головуючого, судді: Вітковського С.В.,

з участю секретаря: Корби В.І.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника служби

у справах дітей

Могилів-Подільської

міської ради ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Могилів-Подільського міськрайонного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_5 в інтересах малолітньої ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» про визнання договору іпотеки недійсним, треті особи без самостійних вимог служба у справах дітей Могилів-Подільської міської ради та приватний нотаріус Могилів-Подільського районного нотаріального округу ОСОБА_7 ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулась до міськрайонного суду в інтересах малолітньої ОСОБА_6 з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» про визнання договору іпотеки недійсним.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 суду пояснив, що ОСОБА_5 є матірю відповідачки ОСОБА_2, яка в 1991 році зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_3. 13 жовтня 1992 року у них народилась донька ОСОБА_8.

18 серпня 1999 року шлюб між відповідачами було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачі продовжували проживати разом однією сімєю.

За спільні кошти вони збудували житловий будинок №1а, що знаходиться по провулку Столярний в м. Могилів-Подільському, Вінницької області та в 2005 році вселились до нього.

Дане нерухоме майно належить відповідачам на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності №979 виданого виконавчим комітетом Могилів-Подільської міської ради Вінницької області 11.02.2005р. на підставі розпорядження міського голови №44-р від 10.02.05р. та зареєстровано в КП «Могилів-Подільське МБТІ» 15 лютого 2005 року.

З січня 2006 року в даному будинку зареєстровано їх місце проживання.

28 червня 2006 року у відповідачів народилась донька ОСОБА_6, яка з дня народження проживає з ними в вище зазначеному будинку.

Цей будинок є єдиним житлом відповідачів та їх дітей.

Приблизно місяць перед зверненням з позовом до суду позивачці стало відомо, що 07.05.2008р. відповідачі уклали з ЗАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК», договір іпотеки, який був посвідчений ОСОБА_7, приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №907. Раніше вона цього не знала, бо проживає окремо і їй ніхто не повідомляв про укладення такого договору. Тільки після того, як виникла заборгованість і банк надіслав повідомлення відповідачам, що буде звернено стягнення на предмет іпотеки їй стало відомо про іпотечний договір, тому строк звернення до суду вона не пропустила.

Відповідно до умов даного договору іпотеки з метою забезпечення виконання по кредитному договору №МКМП від 7 травня 2008 року укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК», відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передали в іпотеку ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК»»житловий будинок №1а, що знаходиться по провулку Столярному в м. Могилів-Подільський Вінницької області.

ОСОБА_5М вважає, що даний договір іпотеки є недійсним виходячи з наступного.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 постійно проживали та були зареєстровані з січня 2006 року в житловому будинку №1а, що знаходиться по провулку Столярному в м. Могилів-Подільському, Вінницької області, в тому числі і на момент укладення договору іпотеки.

На день укладення спірного договору разом з ними в будинку проживали їх доньки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_5 вважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мали права укладати договір іпотеки, не отримавши на це дозвіл органів опіки і піклування, оскільки ОСОБА_6 на момент укладення договору була малолітньою.

Не отримання даного дозволу, на думку ОСОБА_5, є підставою визнання недійсним договору іпотеки, який укладений 07.05.2008 року між ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК», посвідчений приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за№907.

Банк не звертався з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а звернувся із позовом про стягнення кредитної заборгованості.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнала і в судовому засіданні пояснила, що дійсно 07.05.2008 р. уклала кредитний договір із ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК». Згідно цього договору отримала кредит в розмірі 50000 дол. США із сплатою 18% річних на споживчі цілі на умовах поворотності, сплати відсотків та забезпечення виконання зобовязання шляхом надання в іпотеку будинку №1 а по пров. Столярний в м. Могилів-Подільський.

В той же день був укладений договір іпотеки предметом якого був згаданий будинок в Могилів-Подільському відділенні ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Працівник відділення, який займався оформленням кредитного договору порадив, щоб не зазначати в довідці інформацію про дітей, які проживають в будинку. Тому вона отримала довідку в голови квартального комітету №5 «Центр» від 7 травня 2008 року №323 і на її прохання голова комітету в довідці вказала, що окрім них, відповідачів, інших зареєстрованих осіб в будинку, що передається в іпотеку, немає і подала її нотаріусу ОСОБА_7.

В орган опіки і піклування не зверталася тому, що їй би не видали кредит.

Насправді в цьому будинку від дня свого народження проживала донька ОСОБА_6 і проживає по цей час.

Кредитний договір та договір іпотеки, в яких вказано, щодо іпотекодавців не будуть предявлені майнові вимоги повязані з вилученням предмета іпотеки; відсутні вимоги інших осіб на предмет застави/іпотеки, у т. ч. не зареєстрованих в установленому порядку; іпотекодавці гарантують, що ними надані всі наявні документи на укладення цього договору, а також права розпорядження предметом іпотеки вона детально не вивчала, оскільки їй важко орієнтуватись у цій термінології.

Про те, що будинок переданий в іпотеку її мати, позивач по справі, взнала тільки після того, як прийшло повідомлення банку про заборгованість. Це було близько місяця назад, перед зверненням з позовом до суду.До того моменту їй про це ніхто не казав.

Відповідач ОСОБА_3 позов визнав і суду пояснив, що документи він не збирав, а цим займалась дружина. Він лише підписав договір іпотеки, а про все інше йому не відомо.

Представник органу опіки і піклування ОСОБА_4 вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки порушено права дитини, бо договір іпотеки укладений без дозволу органу опіки і піклування.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» в судове засідання не зявився, хоч своєчасно повідомлений про дату та час розгляду справи в суді. Подав письмові заперечення в яких просив в позові відмовити і, крім того, вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду.

Приватний нотаріус Могилів-Подільського районного нотаріального округу ОСОБА_7 письмовою заявою просила розглянути справу у її відсутність.

Заслухавши представника позивача, відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3, представника органу опіки і піклування, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 07 травня 2008 року між ЗАТ КБ «Приват-банк», який є правонаступником ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» та ОСОБА_2 укладено строковий кредитний договір МКМП-325 про надання 50 000 доларів США на споживчі потреби на строк до 03.05.2018 зі сплатою 18 % річних відповідно до п.3 Договору на умовах його забезпеченості договором іпотеки МКМП-325/1 від 07.05.2008 р. з терміном повернення кредиту не пізніше 03.05.20128 р..

Згідно п.2.2.9 кредитного договору МКМП-325 від 07.05.20008 р. позичальник засвідчив, що на момент укладання договору іпотеки відсутні відомості про права і вимоги інших осіб на предмет застави/іпотеки, у т. ч. не зареєстрованих в установленому порядку.

З метою забезпечення повернення позичальниками кредитних коштів за кредитним договором між банком та ними в той же день 07травня 2008 року було укладено договір іпотеки МКМП-325/1 від 07.05.2008 р., за яким ОСОБА_3 та ОСОБА_2 передали банку в іпотеку належний їм на праві спільної сумісної власності буд.№1а по пров. Столярний м. Могилів-Подільський.

Згідно пункту 3 оспорюваного іпотечного договору ОСОБА_2 та ОСОБА_9 попередили іпотекодержателя про те, що до іпотекодавців не будуть предявлені майнові вимоги повязані з вилученням предмета іпотеки; відсутні вимоги інших осіб на предмет застави/іпотеки, у т. ч. не зареєстрованих в установленому порядку; іпотекодавці гарантують, що ними надані всі наявні документи на укладення цього договору, а також права розпорядження предметом іпотеки про що свідчать їхні підписи в договорі.

Укладаючи іпотечний договір від 07.05.2008 року, ОСОБА_2 подала нотаріусу довідку від 7 травня 2008 року №323 видану головою квартального комітету №5 «Центр», відповідно до якої окрім них інших зареєстрованих осіб в переданому в іпотеку будинку немає.

Однак, в судовому засіданні із домової книги для реєстрації громадян, які проживають у ІНФОРМАЦІЯ_3 встановлено, що в цьому будинку зареєстрована ОСОБА_10, 28.06.2006 р.від часу свого народження.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Будинок №1а по пров. Столярний м. Могилів-Подільський належить відповідачам із 2005 року на підставі свідоцтва про право власності на обєкт нерухомого майна виданого 11 лютого 2005 р. виконавчим комітетом Могилів-Подільської міської ради, яке зареєстроване 15.02.2005 р. в реєстрі нерухомого майна за №4590. 07 травня 2008 року було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_3 та ОСОБА_2 передали банку в іпотеку належний їм на праві спільної сумісної власності у буд.№1а по пров. Столярний м. Могилів-Подільський в забезпечення виконання зобовязання. При укладенні іпотечного договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 приховали той факт, що право користування житлом у квартирі має малолітня дитина, й попереднього дозволу на вчинення оспорюваних правочинів орган опіки та піклування не давав.

Як пояснила ОСОБА_3, про наявність неповнолітніх дітей, які проживають в будинку, вона не повідомляла ні представників банку, ні нотаріуса, бо вони знали, що у неї були діти. До органу опіки і піклування не зверталась, тому, що тоді б їй не видали кредит.

В звязку з викладеним, суд вважає, що ОСОБА_2 свідомо і умисно не повідомила працівників банку, приватного нотаріуса про наявність дітей, які проживали в будинку на час укладення договору іпотеки, а також не зверталась в орган опіки і піклування і подала довідку квартального комітету про те, що в будинку проживає тільки вона та ОСОБА_3 з метою отримати кредит.

Посилання ОСОБА_2, що представники банку та нотаріус знали про наявність у неї дітей ніякими доказами не підтверджено, а тому суд їх не приймає.

Представник позивача ОСОБА_1 в судових дебатах вказав, що нотаріус міг встановити, що в будинку проживає і зареєстрована малолітня дитина із записів в домовій книзі.

Суд відхиляє це твердження, оскільки при укладенні договору іпотеки витребування домової книги нотаріусом не передбачено.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах обовязок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обовязків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та пятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої предявлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сімї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Судом встановлено, що малолітня ОСОБА_6 не мала і не має права власності на буд.№1а по пров. Столярний м. Могилів-Подільський. Вона набула права користування житлом, - зазначеним будинком, як член сімї власників відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» та зберігає це право протягом часу перебування будинку в іпотеці.

Оскільки укладення іпотечного договору хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої ОСОБА_6 на користування житлом -буд.№1а по пров. Столярний м. Могилів-Подільський.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі ОСОБА_11 проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Порушення відповідачами умов кредитного договору та в звязку з цим звернення банком стягнення на передану в іпотеку буд.№1а по пров. Столярний м. Могилів-Подільський імовірні. Проте імовірність виникнення такої ситуації в майбутньому не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту, шляхом визнання недійсними іпотечних договорів, примарного права малолітньої ОСОБА_6 на збереження саме цього будинку як місця її проживання.

Так, відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Верховний Суд України в складі судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-1892цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, справи № 1630цс15 постанову від 11 листопада 2015 року, справи № 6-1061цс15 постанову від 25 листопада 2015 року, в яких піддав аналізу правильне застосування приписів статті 39 Закону України «Про іпотеку» в поєднанні зі статтею 40 цього Закону та статтею 109 ЖК УРСР, і сформував наступний правовий висновок.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

На підставі викладеного, суд виходить із того, що в іпотеку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передали будинок, який ними збудований у 2005 році, а не за рахунок отриманих у 2008 році кредитних коштів. Тому малолітня ОСОБА_6, як мешканець буд.№1а по пров. Столярний м. Могилів-Подільський, яка має право користування житлом, не може бути виселена із нього без надання іншого постійного житла й у тому випадку, якщо на будинок, як на предмет іпотеки, банк звернене стягнення.

Верховний Суд України постановою від 20 січня 2016 року в справі № 6 - 2940 цс 15доповнив правові висновки, викладені в постановах, прийнятих Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15, 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15 та 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15, наступною правовою позицією: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Ці правові висновки відповідно ч.1 ст. 360 7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Однак суд не вбачає підстав для відступлення від правової позиції викладеної у зазначеному правовому висновку Верховного Суду України і вважає, що на підставі викладеного в позові слід відмовити.

Представник ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» в запереченнях зазначив, що позивач пропустила строк позовної давності, бо вважає, що ОСОБА_5 мала знати про іпотечний договір раніше.

Однак суд вважає, що позивач не пропустила строк позовної давності, оскільки з пояснень її представника, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 встановлено, що вона проживає окремо і зазначені відповідачі про укладення договору іпотеки їй нічого не повідомляли, а їй про це стало відомо тільки після того, як із банку прийшло повідомлення, що буде звернено стягнення на будинок і вона звернулась до суду не пізніше ніж через місяць після встановлення даного факту..

Представник ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» доказів тому, що позивачу було відомо раніше про кредитний договір суду не надав.

Керуючись ст.ст.203,215 ЦК України, ст. 33, 38-41 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 10,60, 212-214 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові ОСОБА_5 в інтересах малолітньої ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» про визнання договору іпотеки недійсним, треті особи без самостійних вимог служба у справах дітей Могилів-Подільської міської ради та приватний нотаріус Могилів-Подільського районного нотаріального округу ОСОБА_7.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь в справі, але не були присутні в судовому засіданні - в той самий строк з дня отримання його копії.

СУДДЯ: