Справа № 456/4492/15 Головуючий у 1 інстанції: Бораковський В.М.
Провадження № 22-ц/783/2173/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Крайник Н.П.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Моршинської міської ради Львівської області, третя особа Стрийська державна нотаріальна контора про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними, -

в с т а н о в и л а:

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулась з вказаним позовом до ОСОБА_3, Моршинської міської ради Львівської області, третя особа Стрийська державна нотаріальна контора, обґрунтовуючи його тим, щовона є співвласником 1/2 частини житлового будинку А-1 та належних до нього господарських будівель і споруд, який знаходиться по вул. І.Франка, б.23 в м.Моршин Львівської області.

Співвласником другої частини цього житлового будинку є ОСОБА_3, яка отримала у власність його ? частину на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.07.1998р., виданого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори.

Дане свідоцтво видане на підставі заповіту ОСОБА_5, складеного в користь відповідачки та посвідченого 02.04.1985р. в Моршинській селищній раді Львівської області.

Позивач вказує, що про право власності відповідачки ОСОБА_3на частку в цьому будинку їй стало відомо лише у вересні 2015р. з позову останньої до неї про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження ідеальною часткою, так як з часу оформлення права власності у спірному будинку відповідачка не проживає.

Позивач вважає, що оспорюваний нею заповіт від 02.04.1985р. в користь відповідачки ОСОБА_3 складений без вільного волевиявлення на це ОСОБА_5 та з порушенням вимог ст.541 ЦК України щодо форми його складання, а томує недійсним, а відтак недійсним є і свідоцтво про право на спадщину, видане 06.07.1998р. на ім'я відповідачки.

Рішенням Стрийського міськрайонного районного суду Львівської області від 30 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Це рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2,посилається на незаконність і необґрунтованість такого рішення, його постановлення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з'ясування фактичних обставин справи, без належного дослідження та оцінки наявних у справі доказів, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Апелянт стверджує, що оспорюваний нею заповіт ніколи не був вільним волевиявленням ОСОБА_5, вона ніколи не бажала скласти заповіт в користь відповідачки, останні навіть не були знайомі. Крім того, стверджує, що форма заповіту викликає сумнів, оскільки він є автентичний по формі заповіту, що складався в користь батька апелянта, надрукований на одній і тій машинці, містить оди і то й ж зміст, розташування слів, речень, розділових знаків, під тим самим номером, хоча різниця в часі між складаннями заповітів один рік.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити (а.с. 76-77).

26 лютого 2016 року від апелянта ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення апеляційного розгляду даної справи, у звязку із заміною адвоката та необхідністю ознайомлення зі справою. Таке клопотання вона підтримала безпосередньо в судовому засіданні.

Вирішуючи це клопотання колегія суддів не знайшла достатніх підстав для його задоволення, виходячи з того, що про час і місце розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції апелянт була повідомлена належним чином ще 18 лютого 2016 року (а.с.89), однак, будучи ініціатором оскарження рішення суду, з того часу не вчинила жодних дій щодо реалізації свого права як на правову допомогу так щодо ознайомлення з матеріалами справи, не навела жодних доводів щодо неможливості реалізувати це своє право з обєктивних причин, у звязку з чим у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено.

Відповідно до положень ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

В супереч доводам апелянта, суд першої інстанції з достатньою повнотою та всебічністю дослідив надані сторонами докази, вірно встановив фактичні обставини справи, спірні правовідносини та правильно застосував матеріальне і процесуальне право при вирішенні даного позову.

Як вбачається з матеріалів справи та беззаперечно встановлено судом першої інстанції, сторони є співвласниками житлового будинку А-1 та належних до нього господарських будівель і споруд, які знаходиться по вул. І.Франка, б.23 в м.Моршин Львівської області на правах спільної часткової власності в розмірі по ? частці цього майна, яке ОСОБА_2 було подаровано її батьком ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 17 лютого 2006 року, а ОСОБА_3 набула у власність свою частку 06 липня 1998 року на підставі заповіту ОСОБА_5, посвідченого Моршинською селищною Радою 02 квітня 1985 року, яка була визнана померлою 04 серпня 1985 року, що підтверджується копією відповідного договору дарування (а.с.8), копією витягу з реєстру прав власності ОСОБА_2 на ? спірного будинку (а.с.9) та копіями заповіту ОСОБА_5 від 02.04.1985 р. на нерухоме майно(а.с.44) та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.07.1998р. (а.с.64).

Крім того, судом встановлено, що станом на 1970 рік вказаний будинок №23 по вул. І.Франка в м.Моршин на правах спільної сумісної власності належав ОСОБА_6 та ОСОБА_5, як подружжю, шлюб між якими було розірвано за рішенням народного суду м.Стрия від 23.06.1970р, відповідно до якого кожному з подружжя було виділено по ? частині цього будинковолодіння з подальшим його реальним поділом відповідно до мирової угоди, затвердженої ухвалою цього ж суду від 3 листопада 1970 р. (а.с.52,53).

Поряд з цим, встановлено також і те, що 05.04.1984р. ОСОБА_5 склала заповіт, який зареєстровано Моршинською селищною Радою в реєстрі за №30, яким заповіла свою половину будинку буд.№23 по вул.Леніна (ОСОБА_7) своєму колишньому чоловікові ОСОБА_6, однак 02.04.1985р. нею було складено новий заповіт, зареєстрований Моршинською селищною Радою в реєстрі за №30, відповідно до якого ОСОБА_5 заповіла належну їй половину будинку №23 по вул.Леніна (ОСОБА_7) племінниці ОСОБА_3.

Відповідно до ст. 544 ЦК України в редакції 1963р.(що діяла на час складання ОСОБА_5 заповіту від 02.04.1985р. на ОСОБА_3П.) заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Заповідач може скасувати або змінити заповіт, подавши про це заяву нотаріусу, завідуючому державним нотаріальним архівом, а в населених пунктах, де немає нотаріусів, - посадовій особі виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії.

Таким чином, останній заповіт, від 02.04.1985р., складений ОСОБА_5 на ОСОБА_3, фактично скасував попередній заповіт, від 05.04.1984р., який було складено на ОСОБА_6.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 народилась02.03.1972 р. а її батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_8, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження І-СГ№270928 виданого ЗАГСом м.Моршина 02.03.1972р. (а.с.7).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2не є спадкоємицею ОСОБА_5 ні за законом ні за заповітом, а тому не набула будь-яких правових підстав для успадкування після смерті ОСОБА_5 належного їй майна, що позивачем не спростовується.

Право позивача ОСОБА_2 на спірний будинок опосередковане через право її покійного батькаОСОБА_6, який помер 11 квітня 2008 року, та за життя, 17 лютого 2006 року, подарував їй належну йому ? частину цього будинку з господарськими спорудами.

Судом встановлено також, що ОСОБА_6 після визнання ОСОБА_5 померлою в 1985 році також не набув жодних прав на належну померлій ? частини будинку №23 по вул. І.Франка у м.Моршин.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6, вважаючи, що останній заповіт не відповідав волевиявленню ОСОБА_5 та був складений з порушенням законодавства, тобто, фактично з тих же підстав, що і заявлений позов ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту від 02.04.1985р. недійсним.

Рішенням Жидачівського районного народного суду від 05.03.1990р. в задоволенні цього позову ОСОБА_6 відмовлено за безпідставністю позовних вимог. При розгляді даної справи судом встановлено, що волевиявлення ОСОБА_5, яке виразилось у складанні заповіту на ім'я ОСОБА_3, було вільним, і в момент складення даного заповіту вона могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Підписи від імені ОСОБА_5 в заповітах як від 05.04.1984р так і від 02.04.85р. в журналі реєстрації нотаріальних дій під №30 виконані однією і тією ж особою, а висновки експерта не дають підстав для сумніву в тому, що ці підписи виконані не ОСОБА_5 (а.с.51).

У відповідності до положень ст.61 ЦПК України вказане судове рішення має преюдиціальне значення, а встановлені судом обставини щодо вільного волевиявлення ОСОБА_5 у складанні заповіту від 02.04.1985р. на ім'я ОСОБА_3 не потребує доказування.

Таким чином, після смерті батька, ОСОБА_6, який не набув права на успадкування ? частини будинку №23 по вул. І.Франка у м.Моршин після смерті ОСОБА_5, не набула такого права і позивач у справі.

Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК України,ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В той же час, за змістом положень ст.15 ЦК України право особи на захист свого цивільного права виникає у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи, норми матеріального права, а саме ст.ст.524,525, 534, 544, 548 ЦК України в редакції 1963р., що регулюють спірні правовідносини на час їх виникнення, слід дійти висновку, що як укладення ОСОБА_5 заповіту від 02.04.1985р. на ім'я ОСОБА_3 так і свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.07.1998р. на підставі яких ОСОБА_3 набула у власність ? частини будинку №23 по вул. І.Франка у м.Моршин, безпосередньо не порушують прав та законних інтересів позивача, які б підлягали судовому захисту у визначений нею спосіб.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 та з прийнятим судом рішенням про відмову у задоволенні її позову.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду і не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного районного суду Львівської області від 30 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Береза В.І.

ОСОБА_9