Справа №150/700/16-ц
Провадження по справі №2/150/309/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2016 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Суперсона С.П.,

за участі:

секретаря Бровко Д.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

До Чернівецького районного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування. Вказаний позов обґрунтований тим, що 12 січня 2016 року в с. Борівка Чернівецького району Вінницької області помер батько ОСОБА_1 ОСОБА_2 За життя померлому належав житловий будинок, що розташований по вул. Дружби, 59 в с. Борівка Чернівецького району Вінницької області. Спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_2 являється позивач. Проте, звернувшись до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії по причині відсутності оригіналів необхідних правовстановлюючих документів щодо належності спадкового майна спадкодавцеві.

Позивач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву, згідно якої просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задоволити.

Представник відповідача сільський голова Борівської сільської ради ОСОБА_3 подав до суду заяву, в якій просив слухати справу без його участі, зазначивши, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення.

Суд, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази в їх сукупності та співставленні дійшов наступного висновку.

Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст.1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинились внаслідок його смерті.

Частиною 5 статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 статті 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися за свідоцтвом про право на спадщину.

Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Так, судом встановлено, що 12 січня 2016 року в с. Борівка Чернівецького району Вінницької області помер батько ОСОБА_1 ОСОБА_2, що стверджується свідоцтвом про його смерть серії 1-АМ №337649.

Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку №59 по вул.. Дружби в с. Борівка Чернівецького району Вінницької області.

Згідно довідки №3200 від 24.11.2016, виданої виконкомом Борівської сільської ради, спадкоємцями майна померлого ОСОБА_2 за законом є дочка спадкодавця ОСОБА_4 та син спадкодавця ОСОБА_1, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Втім, згідно заяви ОСОБА_4 до Чернівецької державної нотаріальної контори зареєстрованої у реєстрі за №314 та посвідченої секретарем Борівської сільської ради остання відмовилася від прийняття спадщини.

ОСОБА_1, будучи єдиним спадкоємцем майна померлого за законом, звернувся до державного нотаріуса Чернівецької державної нотаріальної контори Вінницької області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Згідно постанови державного нотаріуса від 08.12.2016 №1119/02-31 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав відсутності у спадкоємця оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Однак, оригінали правовстановлюючих документів були втрачені ще за життя спадкодавця, про що було зроблено оголошення у газеті.

Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 ; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування, що розташований по вул.. Дружби, 59 в с. Борівка Чернівецького району Вінницької області підлягає задоволенню, оскільки позивач, як спадкоємець майна, що є предметом спору в даній цивільній справі за законом має право на спадкове майно в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_2, та враховуючи те, що іншим чином ОСОБА_1 не має можливості оформити право власності на спадкове майно, задоволення позову не порушуватиме права та інтереси третіх осіб, у тому числі держави, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Керуючись ст., ст.10, 11, 60, 174 ч.4, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно задоволити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителем ІНФОРМАЦІЯ_2 в порядку спадкування право власності на житловий будинок, що розташований по вул.. Дружби, 59 в с. Борівка Чернівецького району Вінницької області, що належала померлому 12 січня 2016 року ОСОБА_2.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга, подана після закінчення установлених строків, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку.

СУДДЯ С. П. СУПЕРСОН