Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

ОстапчукаД.О., Попович О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» до ОСОБА_3 про відшкодування збитків

за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника на рішення апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (далі - ПрАТ «СК «Арсенал Страхування») звернулося до суду із позовом про стягнення із ОСОБА_3 в порядку регресу 56 278,10 грн, посилаючись на те, що з вини відповідача у 2011 році сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пошкоджений автомобіль «HONDA», належний ОСОБА_4, який уклав з ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» договір добровільного страхування наземного транспорту. На виконання умов договору страхувальнику виплачено 57 526, 62 грн страхового відшкодування, але відповідач добровільно не задовольнив претензію про оплату коштів у порядку суброгації.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» суму страхового відшкодування у розмірі 57 526, 62 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що 02 березня 2011 року між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та ОСОБА_4 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №134/11-Т/К, відповідно до якого страховик взяв на себе зобов'язання компенсувати страхувальнику будь-яке пошкодження або знищення автомобіля «Honda Civis», реєстраційний номер НОМЕР_1, його окремих частин чи додаткового обладнання.

07 жовтня 2011 року о 19 год 50 хв. на дорозі М-03 Київ-Харків-Довжанський 57 км 150 м сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Honda Civis», д/н НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, автомобіля «Peugeot Boxer», д/н НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5, автомобіля «ЗАЗ 110307», д/н НОМЕР_3, яким керував ОСОБА_3, автомобіля «BMW 3161», д/н НОМЕР_4, під керуванням ОСОБА_6

Внаслідок ДТП автомобіль ОСОБА_4 марки «Honda Civis», д/н НОМЕР_1, отримав механічні пошкодження.

На виконання умов договору добровільного страхування наземного транспорту №134/11-Т/К ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» виплатило ОСОБА_4 57 526, 62 грн страхового відшкодування та у такому розмірі у позивача виникло право вимоги до відповідальної за заподіяний збиток особи у порядку суброгації.

Відповідно до постанови Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 грудня 2011 року, 07 жовтня 2011 року о 19 год 50 хв. водій ОСОБА_5, керуючи легковим автомобілем «Peugeot Boxer», не врахувавши дорожню обстановку, здійснив зіткнення з автомобілем «ЗАЗ», д/н НОМЕР_3 (транспортний засіб ОСОБА_3,), внаслідок чого автомобілі отримали механічні ушкодження, чим порушив п.10.4 ПДР України (а. с.107).

Згідно постанови Дарницького районного суду м. Києва від 24 квітня 2012 року, 07 жовтня 2011 року о 19 год 50 хв. водій ОСОБА_3, керуючи автомобілем «ЗАЗ», д/н НОМЕР_3, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Honda Civis», д/н НОМЕР_1 (автомобіль ОСОБА_4.), що призвело до пошкодження транспортних засобів (а. с.15).

За змістом ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.

У п. 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»роз'яснено, що шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею (у порядку часткової відповідальності).

Особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (ст. ст. 543, 1190 ЦК України). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами ст. 1188 ЦК України, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Диспозиція наведеної норми у взаємозв'язку зі ст. 60 ЦПК України покладає на позивача обов'язок доказати факт заподіяння шкоди відповідачем та її розмір. Відсутність вини у заподіянні шкоди згідно ч. 2 ст. 1166 ЦК України має доводити відповідач (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-183цс14 від 03 грудня 2014 року).

Підставою звільнення від доказування за ч. 4 ст. 61 ЦПК України є вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення з питань, чи мали місце дії особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, та чи вчинені вони цією особою.

Зміст наведеної норми свідчить про те, що обсяг цивільно-правової відповідальності особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову,встановлюється судом у порядку доказування.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з'ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України), окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому ст. ст. 185, 187, 189, 212 ЦПК України, що відображається у судовому рішенні. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

У запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначав про незгоду із тим, що завдання шкоди ОСОБА_4 є наслідком лише його дій, оскільки у страховому акті від 20 жовтня 2011 року зазначається, що водій ОСОБА_5, керуючи легковим автомобілем «Peugeot Boxer», не витримав безпечної дистанції і допустив зіткнення із автомобілем «ЗАЗ», д/н НОМЕР_3, ОСОБА_3, який перед цим не дотримався безпечної дистанції і здійснив зіткнення із автомобілем «Honda Civis», д/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4, що призвело до пошкодження транспортного засобу ОСОБА_4, страховий випадок стався з вини ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Поклавши обов'язок виконати суброгаційне зобов'язання на ОСОБА_3 у повному розмірі, апеляційний суд виходив із того, що належних і допустимих доказів на підтвердження обставин про те, що саме зіткнення автомобілів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 призвело до механічного пошкодження автомобіля ОСОБА_4 матеріали справи не містять, у постановах суду у справах про адміністративне правопорушення про вину ОСОБА_5 у завданні шкоди ОСОБА_4 не зазначається.

Разом з тим, суд не перевірив зміст заперечень відповідача проти позову, оцінки страховому акту від 20 жовтня 2011 року (а. с. 43) не дав та не встановив, хто винен у заподіянні шкоди внаслідок ДТП, якщо заподіювачем шкоди є не одна особа - не визначив ступінь вини кожного.

Крім того, у запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказував, що витрати на ремонт автомобіля у частині заміни пошкоджених деталей не є реальними збитками особи, оскільки не враховують залишкову вартість таких замінених деталей; у висновку спеціаліста експертного автотоварознавчого дослідження з визначення майнового збитку залишкова вартість замінених деталей не враховувалася, а загальний розмір збитків на вказану суму не зменшувався.

За висновком спеціаліста експертного автотоварознавчого дослідження № 483/11 від 15 жовтня 2011 року вартість складових, що підлягають заміні для відновлення пошкодженого транспортного засобу, становить 45 244, 74 грн (а. с. 20).

Апеляційний суд не врахував роз'яснень, викладених у викладених у п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», де зазначено, що ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Посилання на указані обставини у запереченні на апеляційну скаргу свідчить про вимогу відповідача вирішити питання щодо повернення йому замінених деталей або зменшення розміру суброгаційного зобов'язання на їх вартість, яке залишилося нерозглянутим.

З наведених підстав рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції за ст. 338 ЦПК України.

Доводи ОСОБА_3 про невідповідність обсягу пошкоджень автомобіля ОСОБА_4, описаних у протоколі огляду транспортного засобу автотоварознавчої експертизи, із переліком пошкоджень, зазначених у протоколі огляду автомобіля працівниками ДАІ, про розбіжність переліку пошкоджених і замінених деталей належним чином досліджені апеляційним судом, перевірені доказами та відхилені із обґрунтуванням підстав відмови їх врахування. У цій частині доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди із висновками апеляційного суду щодо їх оцінки.

Повідомлений про дату, час і місце проведення огляду пошкодженого транспортного засобу відповідач не з'явився, а тому висновки апеляційного суду про необґрунтованість доводів ОСОБА_3 про його відсутність під час огляду пошкоджень автомобіля потерпілого узгоджуються із матеріалами справи та вимогами закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

О.В. Попович