РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючої судді - Ореховської К.Е.

при секретарі Шкіндер І.М.

з участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди приниженням честі та гідності та стягнення матеріальної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Рівненського міського суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди приниженням честі та гідності та стягнення матеріальної шкоди.

В обґрунтування позову вказує, що1980р, купив на законних підставах у ОСОБА_3 однокімнатну квартиру за адресою: м.Рівне, вул.А.Мельника, 10/11. Договір купівлі-продажу був зареєстрований 28.07.2011 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_4 Претензій як матеріального характеру, так і інших один до одного не було. Крім того, неодноразово допомагав ОСОБА_3 (позичив гроші, дозволив безкоштовно проживати ще деякий час у квартирі. ОСОБА_3 залишався зареєстрованим у квартирі протягом усього терміну власності квартирою з 28.07.2011р. по 05.10.2012р.).

Скориставшись добропорядністю, ОСОБА_3 вирішив відібрати квартиру назад. У серпні-вересні 2012р. ОСОБА_3 зі своїми родичами, почали звинувачувати мене у шахрайстві, обмані, що ніби-то нечесно купив квартиру, за малу суму, залякував продавця квартири тощо. Були задіяні правоохоронні органи, які, зрештою, у моїх діях будь-якого злочину чи правопорушення не виявили.

Проте ОСОБА_3 з цим не погодився, і 25.12.2012 року був поданий позов до суду ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. У позовній заяві №1 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним наводилось багато неправдивих, нелогічних обставин, за допомогою яких його звинувачували у брехні та непорядності.

Але за відсутністю належних доказів, 02.10.2013 року ОСОБА_3 була подана заява про залишення справи без розгляду.

25.12.2013 року ОСОБА_3 написав і пізніше подав до Рівненського міського суду Рівненської області нову позовну заяву про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребуванням майна з чужого незаконного користування, у якій знову звинувачує у непорядності, змальовує як злочинця.

26.01.2015 року ОСОБА_3 подав Апеляційну скаргу на Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26.11.2014 року.

Неправдивості свідчень ОСОБА_3С, нелогічності викладених фактів, перекручення та спотворення ситуації, розбіжності свідчень свідків, суди прийняли об'єктивні, справедливі рішення.

Протягом усього цього часу отримую моральні страждання, так як неможливо нормально вислуховувати брехливі звинувачення, не будучи винним, порушується честь та гідність як фізичної особи. Моральні страждання відгукуються поганим самопочуттям, переживаннями, безсонням, головним болем, зниженням працездатності, небажанням спілкуватися з оточуючими. Вихідні та святкові дні не може нормально веселитися, адже з голови ніяк не виходять похмурі думки про дану справу.

Крім того, багато дорогоцінного часу, який можна було б використати зовсім інакше, змушений був проводити у правоохоронних органах, у суді, у консультуваннях з юристами, у маршрутках по дорозі до вище згаданих інстанцій, ознайомлюватися з матеріалами справи, писати заперечення, захищати свої інтереси і т.д.

Моральна шкода відповідно до п.9 ч.2 ст.16 та п.3-4 ч.2 ст. 23 ЦК України повинна відшкодовуватись.

Шкоду оцінив у 25 000 гривень, так як ОСОБА_3 двічі подавав неправдиві позовні заяви, що саме за позичену йому суму у розмірі 10 000 гривень, я відібрав у нього квартиру. Апеляційну скаргу оцінює у половину неправдивої суми, зазначеної ОСОБА_3 (10 000 : 2 = 5 000грн.) Отже, разом 25 000грн. за 2 неправдиві позовні заяви та 1 неправдиву апеляційну скаргу.

Крім того, близько року проживав ОСОБА_3 у його квартирі безкоштовно, так само безкоштовно користувався водопостачанням, електрикою тощо. А реєстрація у ОСОБА_3 у даній квартирі залишалася протягом усього періоду власності квартирою. Так як ОСОБА_3 однаково не визнає його допомогу, звинувачуючи його у тому, що вигнав його з квартири, розцінюю це як неправду, обман і серйозні звинувачення, що також тягне за собою моральне відшкодування. Адже знімаючи на рік квартиру, людина повинна заплатити близько 20 000 гривень, а ОСОБА_3 прожив безкоштовно та ще й звинуватив у шахрайстві.

Просить суд стягнути з ОСОБА_3 моральну та метеріальну шкоду за наклеп, дачу завідомо неправдивої інформації, серйозні звинувачення у скоєнні злочинів, що принижує мою честь та гідність як фізичної особи, в розмірі 25 000 (двадцять п'ять тисяч) гривень.

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача позовні вимоги ОСОБА_3 не визнає, вважає вимоги позивача безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, мотивуючи це наступним.

В 2011 році ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 гроші в сумі 8000,00 грн., згодом цей борг з відсотками склав 10 000,00 грн. Оскільки коштів для погашення боргу в ОСОБА_3 не було, 28 липня 2011 року він на вимогу ОСОБА_1 підписав договір купівлі-продажу, згідно якого квартира перейшла у власність останнього.

При цьому, як пояснював ОСОБА_3С, правочин вчинено під психологічним тиском ОСОБА_1, коштів від продажу квартири він не отримував, розписка про отримання за квартиру коштів в сумі 24000,0 дол. США написана під диктовку ОСОБА_1, в період підписання договору він перебував в пригніченому, депресивному стані, у зв'язку з сімейними обставинами та станом здоров'я. З 09.06.1998 року ОСОБА_3 перебуває під спостереженням психіатра з приводу розладів особистості на фоні ДЦП, має інвалідність третьої групи.

Після підписання договору купівлі-продажу від 28.07.2011 року ОСОБА_3 фактично залишився без житла та змушений був жебракувати. Протягом вересня, жовтня, листопада 2011 року ночував на залізничному вокзалі станції Рівне доки його не забрала до себе ОСОБА_5 (сестра матері - ОСОБА_6.).

З приводу перевірки правомірності переоформлення права власності на спірну квартиру, зняття з реєстрації, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зверталися до правоохоронних органів, оскільки внаслідок дій ОСОБА_1 ОСОБА_3 втратив єдине житло для проживання, жодного іншого житла немає.

За результатами розгляду заяв, в постанові про відмову в порушенні кримінальної справи від 20.09.2012 року встановлено, що в діях ОСОБА_1 формально вбачається ознаки злочину, передбаченого ст. 129 КК України (погроза вбивством), але погрози носили словесний характер, також відсутні ознаки злочину, передбаченого ст. 190 КК України, а між вказаними громадянами виникли цивільно-правові відносини, які вирішуються лише в судовому порядку.

В супереч зазначено в діях ОСОБА_3 відсутній склад правопорушення, немає ні вини, ні протиправних дій. Як уже зазначалося він діяв в межах права звернення до суду та доведення своїх вимог. Відтак підстав для задоволення позову про стягнення моральної шкоди немає.

Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбаченихКонституцією.

За змістом ст.10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованої Україною в 1997 році, кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів.

Відповідно до ст.ст.277, 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист гідності та честі.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації , має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Вважається, що негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною.

Відповідно до ст.200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст.ст. 275, 280 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Як роз'яснено у п. п.18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу квартири від 28 липня 2011 року, який посвідчений ОСОБА_4 приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області, вбачається, що ОСОБА_7 передає у власність квартиру під номером 11 будинку 10 за адресою вул.А.Мельника, м. Рівне.

З пояснень ОСОБА_3С, вбачається, що правочин вчинено під психологічним тиском ОСОБА_1, коштів від продажу квартири він не отримував, розписка про отримання за квартиру коштів в сумі 24000,0 дол. США написана під диктовку ОСОБА_1, в період підписання договору він перебував в пригніченому, депресивному стані, у зв'язку з сімейними обставинами та станом здоров'я. З 09.06.1998 року ОСОБА_3 перебуває під спостереженням психіатра з приводу розладів особистості на фоні ДЦП, має інвалідність третьої групи.

Після підписання договору купівлі-продажу від 28.07.2011 року ОСОБА_3 фактично залишився без житла та змушений був жебракувати, у звязку з цим між сторонами по справі, склалися неприязні стосунки, тривалий час виникають конфлікти і сварки, з приводу яких відповідач неодноразово зверталися до правоохоронних і судових органів.

Однак згідно постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 20.09.2012 року вбачається, що в порушенні кримінальної справи за ст.. 129, та за ст.. 190 КК України відмовлено.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказуванню не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як зазначено у п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" позовна заява про захист честі і гідності внаслідок розповсюдження про особу недостовірної інформації має містити, зокрема, відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача (заявника), яка саме інформація поширена відповідачем (відповідачами), із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право.

Відповідно до п.15. Постанови, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

За змістом п.16 Постанови, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Разом з тим, наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав, і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Таким чином, в ході судового розгляду було встановлено, що дійсно з боку відповідачів мало місце неодноразове звернення до правохоронних органів та суду.

При цьому, у досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, вбачається відсутня пряма вказівка на якісь неправдиві відомості, які б порочили, чи принижували честь та гідність позивача, а лише висловлені сумніви, які на думку відповідачів підлягають перевірці.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що звернення ОСОБА_3 до компетентних органів з приводу дій ОСОБА_1 є реалізацією передбаченого ст.40 Конституції України права на звернення, а тому не являється розповсюдженням недостовірної інформації в розумінні ст.ст.200, 277 ч.1 ЦК України, оскільки критична оцінка певних фактів, думки, судження, припущення та ідеї не являються, розповсюдженням негативної інформації, і не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, крім того факт заподіяння позивачу матеріальної шкоди не знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, тому позовні вимоги до задоволення не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.32, 34, 68 Конституції України, ст. ст. 10,11,57-60,84,88,208, 209,212-215,218,223,224-228, 292,294 ЦПК України, суд , -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди приниженням честі та гідності та стягнення матеріальної шкоди - відмовити, у зв"язку з його безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Рівненського міського суду Ореховська К.Е.