Ухвала іменем україни
09 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Парінової І.К.,Дьоміної О.О.,Маляренка А.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2013 року на його користь стягнуто з ОСОБА_5 41 436 грн 83 коп. на відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Постановою державної виконавчої служби Синельниківського міськрайонного управління юстиції від 17 лютого 2014 року було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа від 14 лютого 2014 року № 437/172/ 12. Посилаючись на те, що на підставі зазначеного судового рішення у ОСОБА_5 виникло грошове зобов'язання перед ним, яке відповідач не виконує, позивач просив стягнути на його користь три відсотків річних у розмірі 1 399 грн 66 коп. та інфляційні втрати у розмірі 11 540 грн 93 коп.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2015 року позов задоволено. Стягнуто на користь ОСОБА_4 із ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 12 940 грн 59 коп. з яких: 1 399 грн. 66 коп. - 3 % річних та 11 540 грн. 93 коп. -інфляційні втрати. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2015 року рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2015 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції й залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому один сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Указана стаття розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України).

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі 6-2759цс15.

Так, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, оскільки питання виконання судового рішення про стягнення на користь позивача майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди не є зобов'язанням у розумінні ст. 509 ЦК України, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 625 ЦК України

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, викладених в оскаржуваному рішенні, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, та не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи було допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.К. Парінова

О.О. Дьоміна

А.В. Маляренко