Ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Фірма «Нафтогазбуд» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому просив стягнути з публічного акціонерного товариства «Фірма «Нафтогазбуд» (далі - ПАТ «Фірма «Нафтогазбуд») 140 240 грн 64 коп. середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні.

Вимоги обґрунтовані тим, що він перебував з відповідачем у трудових відносинах та 02 грудня 2013 року був звільнений із посади електрозварювальника за угодою сторін. При звільненні йому не виплачено заробітну плату в розмірі 4 608 грн 54 коп., повний розрахунок проведено лише у квітні 2015 року.

Посилаючись на наведене, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Фірма Нафтогазбуд» на користь ОСОБА_3 середньомісячний заробіток за час затримки до дня фактичного розрахунку в сумі 106 250 грн та 1 062 грн 50 коп. судового збору в дохід держави.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції змінено. Стягнуто з ПАТ «Фірма Нафтогазбуд» на користь ОСОБА_3 4 852 грн 96 коп. середньомісячного заробітку за час затримки до дня фактичного розрахунку. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 працював електрозварювальником у спецуправлінні № 14 тресту «Укртрубопроводстой», яке в подальшому було реорганізоване в спецуправління № 14 відкритого акціонерного товариства «Фірма Нафтогазбуд». 02 грудня 2013 року позивач звільнився з роботи відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін на підставі наказу від 02 грудня 2013 року № 07/140-к.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач повністю не провів розрахунок з позивачем під час звільнення, остаточний розрахунок проведено лише 30 квітня 2015 року, тому останньому слід нарахувати середньомісячний заробіток за час затримки виплати заробітної плати з часу звільнення до проведення повної виплати у розмірі 106 250 грн.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та стягуючи на користь ОСОБА_3 середньомісячний заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 4 852 грн 96 коп., апеляційний суд виходив зі того, що оскільки позивач відпрацював у жовтні та листопаді по одному робочому дню із середньоденною заробітною платою 24 грн 76 коп., тому саме цей розмір середньоденної заробітної плати слід враховувати при виплаті середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що у разі якщо працівникові не були виплачені належні йому платежі при звільненні, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Стягуючи з відповідача на користь ОСОБА_3 середньомісячний заробіток за час затримки до дня фактичного розрахунку в сумі 106 250 грн, суд першої інстанції провів розрахунок, не врахувавши абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньоїзаробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), згідно з яким середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно з п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 вищезгаданого Порядку).

Взявши за основу заробітну плату позивача за 2 місяці та поділивши її на 2, суд всупереч вимогам Порядку не з'ясував його середньоденну заробітну плату й невірно визначив заробіток за час затримки розрахунку.

Суд апеляційної інстанції, незважаючи на те, що відповідно до наказів відповідача від 20 серпня, 24 вересня, 21 жовтня 2013 року працівникам апарату управління та виробничих дільниць СУ № 14 у вересні, жовтні, листопаді 2013 року було встановлено режим неповного робочого часу, взяв за основу середній заробіток позивача за попередні два місяці - листопад і жовтень 2013 року, які передували звільненню, та не звернув уваги на п. 2 ч. 6 Порядку, згідно з яким час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається із розрахункового періоду.

Крім того, час затримки розрахунку при звільненні суд апеляційної інстанції обчислив із дня звернення позивача до суду, а не із дня його звільнення, що суперечить нормам ст. ст. 116, 117 КЗпП України.

Наведене свідчить, що апеляційний суд на порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.П. Штелик