АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Васалатій К.А.
№22-ц/796/6150/2016 Доповідач Кравець В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Качана В.Я., Шиманського В.Й.,

за участю секретаря Попандопало Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою третьої особи ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_1, Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року позивач ОСОБА_2 яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що вона є власником 1/2 частки приватизованої 1-кімнатної АДРЕСА_2 на підставі Свідоцтва про право власності від 13.04.1999 p. Разом з нею зареєстровані її неповнолітні діти: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 Співвласником іншої 1/2 частки квартири є її мати - ОСОБА_7

У 2007 р. ОСОБА_5 - батько позивача та ОСОБА_6 продали свою 3-х кімнатну АДРЕСА_1. При цьому у грудні 2007 р. мати позивача - ОСОБА_7 за гроші відповідачів придбала на своє ім'я житловий будинок за адресою АДРЕСА_3.

ОСОБА_7 разом із відповідачами вмовили позивача надати згоду на реєстрацію та тимчасове проживання відповідачів у спірній кв. № 159. За усною домовленістю, відповідачі зобов'язались добровільно знятися з реєстрації та виселитись із спірної квартирі одразу після того, як придбають собі житло, але не пізніше грудня 2012 р. У подальшому позивач почала вимагати від відповідачів добровільного виселення із квартири. Але відповідачі почали створювати їй перешкоди у проживанні. При цьому відповідач ОСОБА_5 постійно зловживає спиртними напоями, а брат позивача - ОСОБА_6 вживає наркотичні засоби, а у вересні 2014 р. відповідачі викрали особисті речі позивача та правовстановлюючі документи на квартиру.

На даний час відповідачі відмовляються добровільно знятися з реєстрації та виселитись з АДРЕСА_2.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд зобов'язати ОСОБА_5, та ОСОБА_6 усунути перешкоди у реалізації права власності на квартиру АДРЕСА_2 шляхом виселення.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, третя особа ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та закрити провадження у справі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що ніяких перешкод у проживанні та користуванні спірною квартирою відповідачі не створюють, чоловік спиртних напоїв не вживає, син наркотичної залежності не має, речі позивача ніколи не викрадали. Окрім того, позивач не надала суду належних доказів на підтвердження неправомірних дій відповідачів щодо перешкод у користуванні спірною квартирою, викрадення її речей та вживання алкоголю її чоловіком ОСОБА_5 і наркотичної залежності сина ОСОБА_8

Зазначила, що всі докази в матеріалах справи, що стосуються подання заяв в міліцію, стосуються лише її сина, і аж ніяким чином не чоловіка, при тому що ці заяви робились навмисно, з метою виселення чоловіка та сина. Жодного належного доказу даних фактів немає та не може бути.

Крім того, вона як співвласник 1/2 спірної квартири, проживає в квартирі АДРЕСА_2 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 однією сім'єю у зареєстрованому шлюбі. Виселення її чоловіка із спірної квартири робить неможливим їх спільне проживання, ведення господарства та підтримання шлюбних стосунків, чим порушується її право на сім'ю згідно ст. 4 СК України.

В судовому засіданні третя особа ОСОБА_7 свою апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_9 проти апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності обставин, зазначених у позові про те, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні її власністю, проживаючи у її власній квартирі та будучи зареєстрованими у ній. При цьому послався на положення ст. 116 ЖК України та положення ст. ст. 317, 319 ЦК України.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення. Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права є підставою відповідно до ст. 309 ЦПК України до скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Судом встановлено, що з 13.04.1999 p. позивач є власником 1/2 частки приватизованої 1-кімнатної АДРЕСА_2. Разом із позивачем зареєстровані її неповнолітні діти: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2

Третя особа по справі ОСОБА_7 є власником іншої 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 01.04.1999 року. (а.с.74)

Відповідно до довідки Форми №3 у квартирі з 11.12.2007 року також зареєстровані ОСОБА_5 - батько позивача та чоловік апелянта - власниці 1/2 частини квартири та брат позивача і син ОСОБА_7 - ОСОБА_6 (а.с.15)

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 ставила питання про усунення їй перешкод у володінні її частиною квартири та виселення, оскільки відповідачі порушують її законні права на володіння, користування та розпорядження часткою квартири.

Проте, такі позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди, чи зобов'язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод (наприклад, шляхом знесення неправомірно збудованих споруд, про припинення ремонтних робіт в сусідній квартирі, виселення громадян із належних йому на праві власності приміщень тощо).

У разі виникнення спору між власником та членами його сім'ї суд повинен врахувати, що право члена сім ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст.. 319, частин 1, 2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК. Такий висновок зроблений Верховним Судом України у справі № 6-24089св06 (ухвала від 31 січня 2007 p.). Подібне у справі № 6- 20552св07 (рішення від 28 травня 2008р.).

Так, відповідно до висновків, що містяться в ухвалах у справах: № 6- 10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом,встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій.

Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, на відповідачеві також лежить процесуальний обов'язок доказування своїх доводів і заперечень.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов'язки членів сім'ї власника будинку регулюються ст. ст. 156, 157 ЖК УРСР, а права і обов'язки наймачів - ст. ст. 158 - 170 ЖК УРСР, а також гл. 59 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-158цс 14 від 5 листопада 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суд першої інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 згідно яких право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вказана постанова, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування при вирішенні спорів.

Оскільки ОСОБА_7 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, то відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мають право на проживання у цій квартирі як члени сім'ї власника - ОСОБА_7

Умовами ч.1,5 ст. 88 ЦПК України визначено, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з позивача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 підлягають стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 267,96 грн.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12 відповідно до ст. 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими гл. І «Апеляційне провадження» розд. V ЦПК України.

У п. 17 Постанови зазначено, що перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених ст. 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених ст. ст. 308-311 ЦПК України. При цьому апеляційний суд керується ст. 307 ЦПК України (відповідним пунктом) та нормою ЦПК України, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Отже, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду та відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу третьої особи ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_1, Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 267,96 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді