АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4589/2016 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 лютого 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Качана В.Я., Кравець В.А.

при секретарі - Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного вищого навчального закладу «Університет менеджменту освіти» Національної академії педагогічних наук України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у липні 2015 року.

Зазначав, що з 03.02.2014 року його було призначено на посаду проректора з навчально-виховної роботи ДВНЗ «Університет менеджменту освіти» Національної академії педагогічних наук України на умовах контракту, згідно Наказу №77-К від 03.02.2014 року. Наказом №94-К від 03.02.2014 року його призначено на посаду професора кафедри менеджменту освіти, економіки та маркетингу Центрального інституту післядипломної освіти за внутрішнім сумісництвом. 02.04.2014 року з ним укладено Контракт №7, відповідно до якого його було призначено на посаду проректора з навчально-виховної роботи, строком до 14.11.2018 року. Наказом №174-К від 15.04.2014 року позивача було затверджено на посаді проректора з навчально-виховної роботи ДВНЗ «Університет менеджменту освіти» НАПН України з 02.04.2014 року на підставі Постанови Президії Національної академії педагогічних наук України №1-7/4-95 від 02.04.2014 року. Відповідно до Наказу №578-К від 31.12.2014 року було призначено на посаду професора кафедри державної служби Центрального інституту післядипломної педагогічної освіти на умовах сумісництва. Наказом №83-К від 05.03.2015 року його звільнено за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. Вказував на те, що відповідачем при його звільненні були грубо порушені норми трудового права України, а тому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд поновити його на роботі на посаді проректора з навчального-виховної роботи ДВНЗ «Університет менеджменту освіти» Національної академії педагогічних наук України, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.03.2015 року до дня поновлення на роботі, який станом на 18.11.2015 року становить 95 306,92 грн. та стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди 50 000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що відповідно до Наказу №77-К від 03.02.2014 року ОСОБА_2 призначено на посаду проректора з навчально-виховної роботи ДВНЗ «Університет менеджменту освіти» Національної академії педагогічних наук України.

Згідно наказу відповідача №94-К від 03.02.2014 року позивача призначено на посаду професора кафедри менеджменту освіти, економіки та маркетингу Центрального інституту післядипломної освіти за внутрішнім сумісництвом.

02.07.2014 року між сторонами укладено Контракт №7, відповідно до якого ОСОБА_2 призначено на посаду проректора з навчально-виховної роботи, строком до 14.11.2018 року.

Згідно з Наказом №174-К від 15.04.2014 року позивача було затверджено на посаді проректора з навчально-виховної роботи ДВНЗ «Університет менеджменту освіти» НАПН України з 02.04.2014 року на підставі Постанови Президії Національної академії педагогічних наук України №1-7/4-95 від 02.04.2014 року.

Наказом № 534-К від 17.12.2014 року ОСОБА_2, поряд з іншими працівниками, було звільнено з посади професора кафедри менеджменту освіти, економіки та маркетингу ДВНЗ «Університет менеджменту освіти» НАПН України, у зв'язку із закінченням строку трудового договору.

Відповідно до Наказу №578-К від 31.12.2014 року позивача призначено на посаду професора кафедри державної служби Центрального інституту післядипломної педагогічної освіти на умовах сумісництва.

03.03.2015 року ОСОБА_2 написав заяву про звільнення його з роботи за власним бажанням з 03.03.2015 року на ім'я т.в.о. ректора ДВНЗ «Університет менеджменту освіти» Національної академії педагогічних наук України ОСОБА_4

Наказом №83-К від 05.03.2015 року позивача звільнено за власним бажанням за ст.38 КЗпП України, як з посади проректора з навчально-виховної роботи ДВНЗ «Університет менеджменту освіти» НАПН України, так і з посади професора кафедри державної служби Центрального інституту післядипломної педагогічної освіти на умовах сумісництва.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновків про порушення відповідачем порядку звільнення позивача відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України, проте з урахуванням пропущення позивачем строків, встановлених ст. 233 КЗпП України, та відсутності доказів на підтвердження поважності пропуску строку на звернення до суду, прийшов до висновків про відмову у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 3 ст. 21 КзпП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно зі ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Положеннями ст. 39 КЗпП України передбачено, що строковий трудовий договір (пп. 2 і 3 ст. 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених ч. 1 ст. 38 цього Кодексу . Спори щодо дострокового розірвання трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначав, про те, що заява про звільнення його за власним бажанням була написана ним під постійним психологічним тиском, примусом та погрозами керівництва університету, внаслідок чого він не усвідомлював значення своїх дії через погіршення стану здоров'я.

Абзацом 4 п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП ).

Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Відповідно до ст. 39 КЗпП працівник вправі вимагати розірвання строкового трудового договору при наявності для цього поважних причин (ч. 1 ст. 38 КЗпП ). Спори про дострокове розірвання такого трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів (ст. ст. 224 , 231 , п. 1 ст. 232 КЗпП ).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив із того, що під час звільнення ОСОБА_2 відповідачем не було дотримано вимоги трудового законодавства, оскільки в поданій заяві позивач просив звільнити його з робити з 03.03.2015 року, натомість наказ про звільнення був винесений відповідачем 05.03.2015 року, в якому зазначалось про звільнення позивача з двох посад, які він займав на час звільнення, та які в заяві про звільнення від 03.03.2015 року позивачем зазначені не були.

Вирішуючи питання щодо правомірності звільнення ОСОБА_2, ураховуючи, що свою позовну заяву останній, зокрема, обґрунтовував написанням заяви про звільнення під психологічним примусом з боку керівництва університету, які погрожували його життю та здоров'ю, судом першої інстанції правомірно було взято до уваги, що позивачем не надано до суду відповідних доказів на підтвердження викладених ним обставин.

В ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_2 був ознайомлений з наказом №83-К про його звільнення 05.03.2015 року, про що свідчить його підпис на зазначеному наказі.

В той же день позивач отримав трудову книжку, що підтверджується його підписом в книзі обліку руху трудових книжок і вкладників до них.

Із зазначеним позовом позивач звернувся 30.07.2015 року.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення з роботи - у місячний строк з дня вручення йому копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.1992 року визначено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обгрунтовуючи поважність пропуску строку на звернення до суду, позивач посилався на те, що у зв'язку з погіршенням стану його здоров'я він не мав можливості звернутися до суду у місячний строк, встановлений ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження доводів позовної заяви щодо неможливості звернення позивача до суду, з метою захисту свого порушеного права, останнім було надано консультаційні висновки спеціаліста Київського міського клінічного ендокринологічного центру від 03.03.2015 року, від 07.04.2015 року, від 21.04.2015 року та від 22.07.2015 року з яких вбачається діагностування у позивача цукрового діабету ІІ типу та назначення лікування.

З наявних висновків спеціаліста не вбачається рекомендацій лікаря щодо обмеження пересування, домашнього режиму, госпіталізації та інших обставин, які б підтверджували об'єктивну неможливість позивача звернутися до суду.

Під час розгляду справи також не знайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_2 щодо проходження ним лікування закордоном.

Натомість колегія суддів враховує, що після звільнення позивача з займаної посади до дати звернення до суду з вказаним позовом, останній звертався до президента Національної академії педагогічних наук України із заявами та скаргами від 31.05.2015 року, від 07.06.2015 року, від 26.06.2015 року, а також з заявами про вчинення кримінального правопорушення до Прокуратури Шевченківського району м. Києва від 22.07.2015 року.

Викладене спростовує доводи ОСОБА_2 щодо неможливості звернення його до суду за захистом свого порушеного права.

За відсутності належним та допустимих доказів, на підтвердження поважності пропущеного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо відсутності правових підстав для його поновлення та відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді апелянтом не надано будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції, зокрема, підтвердження поважності причин пропущеного строку, встановленого чинним законодавством.

Таким чином, твердження апеляційної скарги про незаконність та упередженість судового рішення матеріалами справи спростовуються.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: