Провадження № 22-ц/780/683/16 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 26 06.04.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

06 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Верланова С.М., Приходька К.П.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсними договорів,

в с т а н о в и л а :

В серпні 2015 року позивач ОСОБА_2 пред»явила в суді названий позов посилаючись на те, що 18.07.2007 року між позивачем та відповідачем був підписаний кредитний договір № К3Н1GK15006415. Умовами цього договору передбачалась видача кредиту сумою 65 790,00 доларів США, що є еквівалентом 332 239,50 грн. за курсом НБУ на момент підписання договору. Кредит видавався на 30 років для купівлі квартири, а датою остаточного повернення кредиту є 18.07.2037 року. Крім того, кредитним договором передбачалась видача 19 738,21 доларів США на сплату страхових виплат, проте ці гроші так і не були видані банком. Плата за користування кредитом повинна була складатись з відсоткової ставки по кредиту, яка дорівнювала 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період оплати. Таким чином, щомісячний платіж повинен був дорівнювати 719,66 доларів США(п.7.1. кредитного договору).

Позивач зазначає, що відповідач не включив в договір істотні умови, які визначені в законодавстві, що регулює споживче кредитування, а також є обов'язковою умовою для споживчих кредитів, а саме графік погашення заборгованості. Таким чином, сторони не дійшли згоди щодо порядку зарахування платежів.

Крім того, в договорі відсутня ще одна істотна умова щодо вартості кредиту, а саме: абсолютного значення подорожчання кредиту.

Відповідач не попередив позивача про валютні ризики та включив до умов договору несправедливі умови.

Уточнивши позовні вимоги позивач просила суд визнати недійсним кредитний договір № K3H1GK15006415 від 18.07.2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк»; визнати недійсним іпотечний договір № K3H1GK15006415 від 18.07.2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк»; визнати недійсним договір поруки від 18.07.2007 року № K3H1GK15006415, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. В доводах апеляційної скарги посилається на те, що нормами цивільного законодавства, Законом України «Про захист прав споживачів» та Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, такого наслідку як визнання договору недійсним у зв»язку з недодержанням сторонами вимог п.2 ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.6. Правил - не передбачено.

Крім того, позивач не довела суду, що перед підписанням оспореного нею кредитного договору його умови для неї були нечіткі, незрозумілі та існували інші обставини які вплинули на її свідоме підписання цього договору. Позивач не навела жодної обставини, за умови якої кредитний договір нею не був-би підписаний.

З огляду на те, що рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 не обґрунтоване положеннями ст.. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачені підстави визнання договорів споживчого кредитування недійсними, та суд не навів жодної обставини на підставі якої кредитний договір визнав недійсним в цілому, а не у певній його частині, тому рішення суду першої інстанції відповідач вважає незаконним, а тому таким, що підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого з усіма правами та обов'язками являється ПАТ КБ «Приватбанк», тобто позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № K3H1GK15006415 від 18.07.2007 року .

З метою належного виконання взятого на себе зобов'язання ОСОБА_2 за кредитним договором, між нею та відповідачем укладено іпотечний договір № K3H1GK15006415 від 18.07.2007 року, а також укладено договір поруки від 18.07.2007 року № K3H1GK15006415 між ОСОБА_3 та відповідачем.

Відповідно до п.1.1 кредитного договору, банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п.7.1 цього договору.

Відповідно до п. 7.1 кредитного договору, банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі через касу на строк з 18.07.2007 року по 18.07.2037 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії, у розмірі 65 790 доларів США на купівлю квартири, а також у розмірі 19 738,21 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п.2.1.3., 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту, згідно п.3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Щомісячний платіж дорівнює 719,66 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в кредитному договорі немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які п. п. 3.2, 3.4 розділу 3 Правил визнані обов'язковими. Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача.

З огляду на наведене суд першої інстанції вважав, що на порушення п. 2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону.

Також суд вважав, що спірний договір містить положення, які відповідно до ст. ст. 11, 18 Закону є несправедливими, оскільки містять умови про зміни у витратах; враховуючи додаткові нарахування, відсоток за користування кредитними коштами збільшився; є дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту, що також ставить в тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов'язаннях; графік погашення кредиту взагалі не видавався, які суми на які рахунки зараховувалися невідомо, що за висновком суду є також несправедливим відносно споживача, оскільки дає право банку проводити зарахування на рахунки на розсуд банку.

З огляду на наведене суд дійшов висновку про те, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним та, відповідно як наслідок, визнання недійсними договору поруки та договору іпотеки, оскільки ці договори є похідними від головного.

Проте із такими висновками суду не можна погодитись з таких підстав.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: установлюються обов'язкові для споживача умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надаються продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Крім того, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 1.2 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року "Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" встановлено, що ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної необхідної, доступної достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

Позивач вважала несправедливим укладений договір з тих підстав, що при укладанні договору їй не була надана інформація про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту , також не був наданий графік погашення кредиту.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення виходив з того, що відповідач не надав доказів того, що він надавав позивачу інформацію про умови кредитування, а також про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Доводи відповідача про те, що такого обов»язку за діючим на час укладання договору законодавством, а саме у письмовому вигляді надавати споживачу таку інформацію, не містило , суд відхилив, посилаючись на те, що відповідно до п. 1.2 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року "Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" Банк був зобов»язаний надати споживачу таку інформацію саме у письмовому вигляді.

Представник відповідача надав в судовому засіданні анкету-заяву позивача, в якій нею зазначено, що ОСОБА_2 ознайомилась з умовами кредитування, які були надані їй у письмовій формі. Своїм підписом вона підтвердила факт про надання їй повної інформації про умови кредитування в Приватбанку а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі зобов'язання Позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяг, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється та ін.

Як вбачається із матеріалів справи, в договорі зазначений строк дії договору, сума кредиту, відсоткова ставка, а також плата за обслуговування у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця. Також зазначено, що боржник має щомісячно повертати 719,66 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Позивач протягом восьми років виконувала умови договору, що може свідчити про те, що вона їх розуміла, з ними погоджувалась і не вважала свої права при укладанні договору, порушеними.

Судова колегія не може погодитись із судом першої інстанції в тому, що договір не містить додатку з графіком погашення кредиту, оскільки п. 7.1. кредитного договору передбачено, що кредит сплачується з 18 по 22 число кожного місяця у розмірі 719,66 доларів США . Графік погашення кредиту складається у тому випадку, коли кожного місяця сплачується різна сума.

Суд зазначивши, що умови договору є несправедливими не вказав яка саме умова є несправедливою. Разом із тим суд зазначив, що договір є несправедливим в цілому, а тому має бути визнаним недійсним в цілому.

Однак недійсність окремої частини договору не тягне за собою визнання недійсним всього договору, як це передбачено ст.. 217 ЦК України, а також ст.. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, при розгляді справи суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позовні вимоги також стосувались недійсності договору поруки, сторонами в якому були ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 Суд визнав цей договір недійсним, хоча ОСОБА_3 не був ні позивачем, ні третьою особою в даній справі.

З врахуванням наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Приватбанк» про визнання договорів недійсними відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді