УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/17051/16-ц

Провадження № 2-з/638/242/16

29.11.2016 року Дзержинський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді Хайкіна В.М.

при секретарі Шептуха В.М.

з участю представника позивача - ОСОБА_1

з участю представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Державний нотаріус Пятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання договору довічного утримання недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Перед початком розгляду справи по суті, позивач ОСОБА_3 звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із заявою про забезпечення позову, в якій просить забезпечити позов шляхом заборони відчуження будь-яким способом, передання в оренду, найм, заставу, іпотеку будь-яким особам 1/2 частини, а також в цілому квартири АДРЕСА_1.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлене клопотання, просив суд задовольнити клопотання.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання.

Суд вважає, що клопотання представника позивача задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 та частини 3 статті 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У порушення вимог частини 2 статті 151 ЦПК України, заява про забезпечення позову не містить причин, у звязку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, необхідні для забезпечення позову.

Відповідно до положень статті 151 ЦПК України, позивачу потрібно обґрунтувати причини необхідності забезпечення вказаного позову, а саме обґрунтувати його припущення щодо можливості вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження вказаного майна, що могло б спричинити неможливість виконання рішення суду, та необхідність забезпечення позову саме вказаним видом забезпечення. Проте, ніяких додаткових пояснень з приводу вказаних відомостей надано не було.

Відповідно до частини 2 статті 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: 1) причини, у зв'язку з якими потрібнозабезпечити позов; 2) вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 3) інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Відповідно до ч.3 цієї ж статті, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» :«Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів».

При вивченні матеріалів заяви та доданих до неї документів встановлено, що у заяві про забезпечення позову не зазначено конкретних причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, а саме представник позивача не вказує у заяві про забезпечення позову наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову можуть у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Окрім того, предметом договору довічного утримання від 23.12.2008 року, який позивач просить суд визнати недійсним, а також спірним спадковим майном у даній справі є квартира №49, яка розташована в житловому будинку №55, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. 23 Серпня, а не квартира АДРЕСА_1, щодо якої позивач просить вжити заходи забезпечення позову.

Оскільки позивачем у своїй заяві не обґрунтовано у повному обсязі необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а також заявником не підтверджено належності на праві приватної власності відповідачу вказаного майна, а тому суд не може визнати застосування забезпечення позову у даному випадку законним, доцільним та співрозмірним.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 151, 153 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Державний нотаріус Пятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання договору довічного утримання недійсним відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення.

Суддя: