Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2016 року Коростенський міськрайонний суд

Житомирської області

у складі: головуючого - судді Шульги О.М.

з секретарем Башинською Н.М.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Коростені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов"язків,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача в якому зазначила, що ОСОБА_3 працювала на посаді продавця в магазині с.Дідковичі спочатку без укладення трудового договору, а потім на підставі укладеного трудового договору. 31.10.2014 року трудовий договір було розірвано. Під час звільнення відповідача та проведенні у зв"язку з цим інвентаризації товарів було виявлено недостачу товарів на загальну суму 16000 гривень, яка виникла в результаті розкрадання матеріальних цінностей ОСОБА_3 Остання факт недостачі на вказану суму не заперечила та написала про це власноручно розписку, в якій зобов"язалась повернути кошти в строк до 01.05.2015 року. Оскільки кошти не було повернуто в зазначеній в розписці строк, просить на підставі ст. ст.130, 134, 135-3, 137-139 КЗпП України стягнути з ОСОБА_3 16000 гривень матеріальної шкоди заподіяної при виконанні трудових обов"язків.

В судовому засіданні сторона позивача позовні вимоги підтримала і просила задовольнити. При цьому позивач вказала, що з червня 2014 року відповідач проходила стажування на посаді продавця в належному їй магазині. У вересні 2014 року відповідач була оформлена офіційно, прийняла товар. У 20 числах вересня 2014 року почали надходити скарги на відповідача, що вона випиває, обраховує покупців, в неробочий час відкриває магазин. 31.10.2014 року було проведено ревізію та виявлено нестачу на 16000 гривень. Спочатку відповідач заперечувала факт нестачі, а потім просила надати 6 місячний строк для її погашення, про що написала розписку. Зазначила, що договір про повну матеріальну відповідальність з відповідачем не укладався.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні 22.02.2016 року позовні вимоги не визнав і пояснив, що з червня 2014 року по 28.09.2014 року відповідач працювала у позивача без трудового договору і нестачі не мала. Розписку про наявність боргу в сумі 16000 гривень ОСОБА_3 написала під тиском позивача.

Свідок ОСОБА_5 показала, що перебувала в дружніх стосунках з ОСОБА_3. На прохання останньої допомогла їй працевлаштуватись продавцем в магазин, який на праві власності належить її доньці ОСОБА_1. Спочатку ОСОБА_3пройшла стажування, а потім донька офіційно її працевлаштувала. На підставі акту результатів перевірки цінностей з додатком до нього, який був складений нею, ОСОБА_3 отримала товар приблизно на 35000 гривень. Потім від людей почали надходити скарги на її поведінку. Коли вона намагалась з"ясувати такі обставини то ОСОБА_3 все заперечувала. Потім повідомила, що не буде більше працювати. У зв"язку з цим була проведена інвентаризація в ході якої було виявлено нестачу на 16000 гривень. На її запитання ОСОБА_3 не могла пояснити як виникла така нестача та зобов"язалась її погасити.

Свідок ОСОБА_6 показала, що була присутня при проведенні інвентаризації в магазині сестри на прохання останньої. В ході інвентаризації було виявлено нестачу на 16000 гривень. Спочатку вони хотіли викликати працівників міліції, однак ОСОБА_3 попросила вирішити це питання без міліції та написала розписку в якій сама зазначила шестимісячний строк протягом якого мала погасити нестачу.

Вислухавши пояснення сторін, свідків та проаналізувавши їх в сукупності з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи суд дійшов висновку про наступне.

Судом встановлено, що між ФОП ОСОБА_1 та відповідачем 29.09.2014 року укладено трудовий договір, згідно з яким остання прийнята на посаду продавця.

Згідно з актом інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, проведеної в магазині, розташованому по вул.Парнівська, 98 в с.Дідковичі Коростенського району 31.10.2014 року було виявлено нестачу в розмірі 16000 гривень. З матеріалів справи слідує, що остання інвентаризація була проведена 01.10.2014 року, згідно якої залишок товаро - матеріальних цінностей на момент інвентаризації за даними бухгалтерського обліку становив на суму 35437, 69 гривень, а при перевірці 31.10.2014 року фактично в наявності виявилося товарів на суму 15862, 13 гривень.

Як підставу позову позивач зазначає ст.130, 134, 135-3, 137-139 КЗпП України.

Так, статтею 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть перед роботодавцем матеріальну відповідальність за заподіяну йому шкоду, завдану внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Обов'язковою умовою покладення на них такої відповідальності є заподіяння роботодавцеві шкоди винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Тобто, в даному випадку доказуванню підлягають: порушення працівником трудових обов'язків, наявність прямої дійсної шкоди, причинний зв'язок між порушенням і шкодою, вина працівника.

Пленум Верховного Суду України в п. 3 постанови від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" роз'яснив, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких, згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України, залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, необхідно з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відповідно ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну

підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків.

Матеріали справи не містять беззаперечних даних щодо прийняття відповідачем під звіт наявного в магазині товару, що має оформлюватись відповідним актом прийому - передачі з зазначенням повного найменування товару та його кількості, як того вимагає ст.134 КЗпП України. В матеріалах справи наявний акт результатів перевірки цінностей з додатком до нього, складений 01.10.2014 року про наявність в магазині певних товарів, однак даний акт не свідчить про прийняття вказаного в додатку переліку товарів в під звіт відповідачем.

Договір про повну матеріальну відповідальність між сторонами не укладався.

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що договір про повну матеріальну відповідальність з відповідачем не укладався, вини відповідача у нестачі не встановлено, належних та допустимих доказів про прийняття останньою товаро матеріальних цінностей під звіт не подано , тому суд дійшов висновку, що обов'язку у ОСОБА_3 на відшкодування збитків в частині заявлених щодо неї вимог не виникло.

За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 15, 57 - 60, 88, 209, 212-218 ЦПК України, ст.ст. 130, 134, 135-3, 137-139 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов"язків відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Житомирської області через Коростенський міськрайонний суд шляхом подачі протягом десяти днів апеляційної скарги.

Суддя: