АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 1966 /2016 р. Головуючий у 1 інстанції - Савлук Т.В.
Доповідач - Мараєва Н.Є
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2016 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м.Києва в складі :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2014 р.

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1

Дмитрівни

про визнання факту проживання однією сім'єю та поділ майна придбаного у період

спільного сумісного проживання

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2014 р. задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання факту проживання однією сім'єю та поділ майна придбаного у період спільного сумісного проживання.

Так, встановлено факт проживання однією сім»єю ОСОБА_2 з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу в період з 1 вересня 2004 р. по лютий 2012 р.; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ч. земельної ділянки, пл.0,0610 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 855 грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останньою ухвалою ВСС України від 21.10.2015 р. було скасоване рішення апеляційного суду м.Києва від 2.06.2015 р. та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить це рішення скасувати і постановити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, на те, що суд неповно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, Ухвалою ВССУ від 13 листопада 2013 р. рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2012 р. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 червня 2013 р. були скасовані в частині позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ земельної ділянки АДРЕСА_2 У вказаній частині справу було передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 червня 2013 року залишено без змін (т.3, а.с.88-90).

Так, з»ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, допитавши свідків, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, встановивши факт проживання його однією сім'єю з ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу в період з 01 вересня 2004 р. по лютий 2012 р., а також, визнав за позивачем право власності на 1/2 ч. земельної ділянки площею 0,0610 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_2

Судова колегія вважає, що такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи з таких підстав.

Обгрунтовуючи позов ОСОБА_2 зазначав, що з 02 вересня 2000 р. він проживав разом з відповідачкою як подружжя без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спочатку орендували житло, а згодом придбали квартиру АДРЕСА_1; а з 2006 р., після проведення капітального ремонту зазначеної квартири та її облаштування вселились та проживали в цій квартирі.

Також зазначав, що 28 квітня 2007 р. було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_2 який оформлено на ім'я ОСОБА_1; заперечень з цього боку ним не висувалось, оскільки, він вважав, що вони проживають як одна сім'я, що для придбання земельної ділянки вкладали спільні кошти, і при цьому за браком необхідної суми коштів він позичав деякі суми коштів у своїх друзів, що підтверджується борговими розписками. Після придбання земельної ділянки вони почали будувати на придбаній земельній ділянці будинок, він особисто займався питаннями розробки проектної документації, придбання будівельних матеріалів та найму працівників для проведення будівельних робіт. Однак, у березні 2012 р. відповідачка змінила замки на вхідних дверях в квартирі АДРЕСА_1 а в подальшому змінила замки і в будинку в с.Забір'я.

Відповідачка проти позову заперечувала.

Згідно ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно ст.60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, шлюбом у статті 74 СК України чітко закріплені тільки майнові права фактичного подружжя, які передбачені для подружжя, шлюб яких зареєстрований, в главі 8 цього Кодексу і то за винятком деяких умов. Це означає, що майно, набуте цими особами під час спільного проживання, належить жінці та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, догляд за тяжко хворими батьками тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час спільного проживання, Крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_2 просив встановити факт проживання однією сім»єю з ОСОБА_1 з вересня 2000 р., мотивуючи це тим, що встановлення даного факту має юридичне значення, оскільки, доведення факту проживання позивача та відповідачки як чоловік та жінка без шлюбу, тягне за собою виникнення у позивача права на майно, яке придбане під час спільного сумісного проживання, а саме : права власності на 1/2 ч. земельної ділянки за адресою : с.Забір»я, Києво-Святошинського району, Київської області у Садовому товаристві «Родник», № 33.

На підтвердження своїх позовних вимог щодо факту спільного сумісного проживання з відповідачкою без шлюбу на час придбання спірного майна - земельної ділянки, позивач посилається на покази свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_17, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які були допитані судом першої інстанції.

Даючи оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд обґрунтовано вважав доведеним факт спільного проживання ОСОБА_10 та ОСОБА_1 як чоловіка та жінки без шлюбу, в період з 01 вересня 2004 р. по лютий 2012 р. Зокрема, ці обставини підтверджуються показами вказаних вище свідків, допитаних в судовому засіданні, і суд не має підстав брати під сумнів достовірність фактів, які повідомили свідки, даних про зацікавленість свідків під час розгляду судової справи не виявлено.

Таким чином, оцінивши показання вказаних свідків, судова колегія вважає, що сторони, проживаючи разом, мали спільний побут, за спільні кошти придбйввли мийно, спільною працею покращували майно, яке вважали спільним, вважаючи себе родиною виявляли спільне бажання народити дитину та вчиняли для цього всі необхідні дії.

Батьки відповідачки ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які були допитані судом як свідки також не заперечували, що сторони тривалий час проживають разом.

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 08 квітня 2006 р. разом із ОСОБА_1 перебували на обстеженні в денному стаціонарі Клініки проблем планування сім'ї, в лютому 2010 року проходили обстеження у ЗАТ «Інститут репродуктивної медицини» Міністерства охорони здоров'я України, що свідчить про те, що сторони проживали однією сім'єю, не перебуваючи у шлюбі між собою, та планували мати дітей.

Обставини щодо планування та народження спільної дитини були визнані ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції в судовому засіданні 21 серпня 2014 року.

Ведення сторонами спільного господарства також підтверджується рахунками та квитанціями про придбання будівельних матеріалів (т.1, а.с.7-19, 247-249).

Згідно постанови про відмову в порушенні кримінальної справи старшого дільничного інспектора Києво-Святошинського РВ від 02 березня 2012 року, винесеної за зверненням позивача, в ході перевірки було встановлено, що протягом останніх 10 років ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали в цивільному шлюбі, а в кінці 2011 року вони розірвали стосунки (т.1, а с.38).

Згідно постанови про відмову в порушенні кримінальної справи старшого дільничного інспектора Києво-Святошинського РВ від 26 червня 2012 року, винесеної за зверненням ОСОБА_1 з приводу проникнення на її дачний будинок ОСОБА_2, в ході перевірки було встановлено, що в с.Забір'я СТ «Родник» по вул. Вітянська, 33, розташований дачний будинок, який був збудований за час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.1, а.с.202).

Згідно постанови про відмову в порушенні кримінальної справи о/у ВКР Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 14 липня 2012 року в ході проведення перевірки було встановлено, що приблизно з 2000 р. гр.ОСОБА_2 почав сумісно проживати з гр.ОСОБА_3, що під час сумісного проживання зазначеними громадянами було спільно нажите майно. На початку 2012 р. гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_1 розсталися, оскільки, в гр.ОСОБА_1 з'явився новий співмешканець гр.ОСОБА_13 (т.1, а.с.229).

Що стосується рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 травня 2007 р. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_14, ОСОБА_15 ОСОБА_16 про визнання осіб таким, що втратила право користування жилим приміщенням та копії постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 29 лютого 2012 р. Дніпровського РУГУ МВС України, то вони не можуть бути взяті до уваги, оскільки, вказані документи не спростовують вказаних обставин.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 травня 2007 року не має преюдиційного значення в даній справі.

Також, як було з'ясовано судом при попередніх розглядах справи, в липні 2013 р. ОСОБА_1 сама зверталася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна на підставі ч.1 ст. 74 СК України, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частин автомобіля Skoda Superb, 1,8Т, реєстраційний номер НОМЕР_1 в сумі 55 951,00 грн.

Таким чином, вказаними діями ОСОБА_1 фактично визнала наявність факту спільного проживання її з позивачем, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Тому, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1, як чоловіка та жінки без шлюбу, в період з 01 вересня 2004 року по лютий 2012 р.

Так, згідно ч. 2 ст.3 СК України сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя при цьому, укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обо»язковою умовою для створення їхньої сім»ї. Сім'я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

В силу ст.74 СК України на майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Судом також встановлено, що 28 квітня 2007 р. на ім»я ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки.

За домовленістю сторін продаж цієї земельної ділянки вчинено за 85500,00 грн. Вказану суму грошей продавець повністю особисто готівкою отримав від покупця до укладання цього договору.

Тому, суд правильно вважав, доведеним, що на час придбання спірної земельної ділянки, що підтверджується вказаним вище договором купівлі-продажу від 28 квітня 2007 р., сторони проживали як одна сім»я без реєстрації шлюбу, і тому, придбане під час спільного сумісного проживання майно є спільною сумісною власністю сторін, що відповідає вимогам ст.70 СК України.

Тому, суд дійшов вірного висновку, що позивач має законні підстави для визнання за ним права власності на 1/2 ч. земельної ділянки, пл.0,0610 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Що стосується доводів сторони відповідача про наявність в матеріалах нотаріальної справи про посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 квітня 2007 р. заяви ОСОБА_1, де вона вказувала, що ні в зареєстрованому шлюбі, ні у фактичних шлюбних стосунках не перебуває,- то суд правильно вважав, що ці доводи не можуть бути взяті до уваги, т.я. ця заява не може слугувати беззаперечним доказом того, що земельна ділянка придбана особисто відповідачкою за рахунок власних коштів.

Крім того, суд правильно вважав, що немає підстав для визнання за належний доказ у справі, договору дарування грошей від 28 квітня 2007 р., укладеного між ОСОБА_1 та її батьком ОСОБА_12, на підставі якого останній передав в дар гроші в сумі 90900 грн., виходячи з наступного.

Згідно ч.5 ст.719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи з положень Податкового кодексу України, неоподаткований мінімум доходів громадян в Україні визначений у розмірі 17 грн., а відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валюта України, так і іноземна валюта є валютними цінностями. Таким чином, договір дарування укладений на суму більше ніж 850 грн. повинен бути укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений.

Відповідно до ст.220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

За таких обставин, оскільки, договір дарування грошей від 28 квітня 2007 р. укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_12 є нікчемним, тому, не породжує для сторін будь-яких правових наслідків, і тому, не може слугувати належним доказом по справі, а інших доказів, які б підтвердили факт набуття спірної земельної ділянки відповідачем за рахунок власних коштів надано не було.

Згідно п.2 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України Право власності с непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановлених законом.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку щодо задоволення позову.

Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з»ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2014 р. - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :