Провадження № 22-ц/779/849/2016
Головуючий у 1 інстанції Островський Л. Є.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді: Вакарук В.М.

суддів: Бойчука І.В., Проскурніцького П.І.

секретаря: Шемрай Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права користування жилим приміщенням, вселення, усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, відшкодування моральної шкоди та зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права особи на частку в квартирі, яка належить їй на праві спільної власності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 23 лютого 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

В липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що йому на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на житло від 03.11.1998 року. Співласниками даної квартири є колишня дружина та доньки з внучкою. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 2004 року перешкоджають користуватися квартирою, про що свідчать неодноразові звернення до правоохоронних органів та їхні відповіді, у звязку з чим змушений проживати у знайомих та рідних. Такими неправомірними діями йому завдано моральної шкоди. Просив визнати за ним право користування спірною квартирою, вселити в квартиру, зобовязати відповідачів передати йому ключі до зазначеної квартири та житлової кімнати №5, площею 10 м.кв., виділити для проживання кімнату №5, зобовязати відповідачів не чинити перешкод у користуванні квартирою, кімнатою, місцями загального користування. Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в солідарному порядку 10000 грн. завданої моральної шкоди.

В лютому 2015 року представником ОСОБА_3, ОСОБА_4- ОСОБА_5 подано зустрічний позов до ОСОБА_2 про припинення права особи на частку у квартирі, яка належить їй на праві спільної власності, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що частка відповідача у квартирі є незначною, припинення за рішенням суду права відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

Ухвалою суду від 29.04.2015 року об'єднано в одне провадження позовні вимоги первісного позову та вимоги за зустрічним позовом.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 лютого 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2, право користування житловим приміщенням квартирою №115 по вул. Довга, 47 в м. Івано-Франківську, вселено його в дану квартиру, зобовязано відповідачів передати йому ключі від неї. Виділено ОСОБА_2 для проживання кімнату №5 площею 10,0 м.кв. та зобовязано відповідачів не чинити перешкод в її користуванні та місцями загального користування коридором, кухнею, вбиральнею, ванною кімнатою, балконом (лоджією). В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права особи на частку у квартирі, яка належить їй на праві спільної власності - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3, посилаючись на порушення та невірне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, зазначає, що частка відповідача є незначною, не можливий ні її поділ в натурі між співвласниками, ні виділ частки у спільному майні співвласникам, ні встановлення порядку її користування між співвласниками. Відповідач не проживає у квартирі, не вносить коштів на її утримання та сплату комунальних послуг, тому припинення за рішенням суду права відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача. На сьогоднішній день ОСОБА_2 незважаючи на вільний доступ до даного помешкання не проживає, його місцем проживання є квартира АДРЕСА_2. Позивачі неодноразово зверталися до відповідача з пропозицією відчужити його частку на свою користь, на що відповідач запропонував ціну продажу своєї частки за нереальною та надто завищеною ціною. Неодноразові перемовини з приводу зменшення вартості частки у праві спільної власності відповідача на квартиру бажаних результатів для позивачів не дало. Тому просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, а зустрічний позов задовільнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник апелянтки ОСОБА_5 вимоги скарги підтримав, ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 вимоги скарги заперечили.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.59,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку передбаченому законом.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Встановлено, що з 18.06.1967р. по 10.07.2001р. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбних відносинах. 10 липня 2001 року шлюб розірвано, що підтверджується рішенням Івано-Франківського місцевого суду від 10.07.2001 року (а.с.9).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду від 28.11.1997 року ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності в рівних долях належить квартира АДРЕСА_3, загальною площею 67,70 м.кв., житловою площею 39,5 м.кв. (а.с. 6-10).

Встановлено, що з часу виходу на пенсію ОСОБА_2 не має можливості вільно користуватись та розпоряджатись своїм житлом, оскільки відповідачі постійно вчиняють дії щоб вижити його з квартири, чинять йому перешкоди в користуванні квартирою, неправомірно виселили його з квартири в 2014 року, в звязку з чим він звертався до правоохоронних органів, що підтверджується копіями звернень та копіями відповідей. (ас.17-22).

На підставі вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позивача-відповідача в частині вселення та зобовязання ОСОБА_3 та ОСОБА_4, не чинити перешкод в користуванні квартирою №115 в будинку №47 по вул. Довга в м. Івано-Франківську та надати ключі від вхідних дверей є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги позивача-відповідача про відшкодування моральної шкоди, то суд з урахуванням розяснень п.п.3,5 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», положень ст.ст.10, 60 ЦПК України, правильно вважав, що відповідачем не доведено факт заподіяння йому моральних страждань, а тому позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_4, складається з 3-х кімнат житловою площею 67,70 кв. м., а саме: кімнати площею - 17,6 кв. м., кімнати площею -10,0 кв. м., кімнати площею -11,9 кв. м., в склад якої входить кухня - пл. 9,7 кв. м., вбиральня пл. 1,4 кв. м., ванна кімната - 2,8 кв. м., коридор - пл. 10,6 кв. м., вбудованої шафи пл.0,3 кв. м., балкон (тераси) пл.2,0 кв. м., лоджія пл..1,4 кв. м.,загальною площа вказаної квартири -67,70 кв. м. Враховуючи те, що між сторонами тривають конфліктні ситуації, суд першої інстанції прийшов також до правильного висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині встановлення порядку користування спірною квартирою та виділення в користування ОСОБА_2 кімнати площею 10,0 кв. м. у квартирі АДРЕСА_4, а кухню, вбиральню, ванну, коридор, вбудовану шафу, балкон (лоджію) залишив у спільному користуванні.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 про припинення права особи на частку у квартирі ОСОБА_2

Відповідно до положень ст.365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а також має враховувати чи таке припинення чи не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

Оскільки апелянтом не представлено жодних доказів того, що ОСОБА_2 має на праві власності інше житло і про витребування таких доказів апелянт клопотань не заявляла, а також нею не внесено на депозитний рахунок суду вартість частки цього майна, то суд обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову.

З цих підстав доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Виходячи із змісту ч.ч.1, 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суд першої інстанціїі та не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення.

При цьому, колегія суддів звернула увагу на те, що під час апеляційного розгляду представник апелянтки зазначив про додаткові мотиви, які не були вказані в апеляційній скарзі, зокрема про те, що судом першої інстанції не залучено до участі у розгляді даної справи дочку та внучку, яким дана квартира також належить на праві спільної сумісної власності. Однак, дані мотиви є необґрунтованими з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_10Г./сьогодні Кадлчкова/ та ОСОБА_9 з 28.09.1998 року у спірній квартирі не проживають, оскільки є жителями Чеської республіки і ніяких перешкод в користуванні спірним житлом позивачу не створюють /а.с.7-8/. Тому ОСОБА_2 обґрунтовано предявив свої вимоги тільки до бувшої дружини та дочки, які проживають у спірній квартирі та чинять йому перешкоди. Що ж стосується виділення в користування позивачеві найменшої кімнати у спірній квартирі, то даний факт не порушує законних прав інших співвласників, які постійно проживають в іншій країні і з якими у позивача хороші стосунки, про що ним заявлено під час розгляду справи та не спростовано жодними доказами представником апелянт. Таким чином, незалучення їх до участі у розгляді справи при вищезазначених обставинах не є правовою підставою для скасування правильного по суті рішення. До того ж в засіданні апеляційної інстанції ніхто із сторін навіть не зміг назвати адреси проживання в Чеській республіці зазначених осіб.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 відхилити, рішення Івано-Франківського міського суду від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий В.М. Вакарук

Судді: І.В.Бойчук

ОСОБА_11