22-ц/775/110/2016(м)
Категорія 48 Головуючий у 1 інстанції Костромітіна О.О.
Доповідач Ігнатоля Т.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого - Ігнатоля Т.Г.,

суддів - Кочегарової Л.М., Попової С.А.,

за участю секретаря - Герасимової Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісного майна подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя - стягнення з відповідачки коштів, сплачених за договором довічного утримання на утримання її батька ОСОБА_3 Посилався на те, що перебував у шлюбі з відповідачкою по 19 червня 2012 року. 10 січня 2008 року між відповідачкою та її батьком ОСОБА_3 був укладений договір довічного утримання, який не розірвано до теперішнього часу. Умовою даного договору є забезпечення ОСОБА_3 харчуванням, одягом, ліками та іншою матеріальною допомогою в розмірі однієї мінімальної заробітної плати на місяць. З 10 січня 2008 року по 19 червня 2012 року з сімейного бюджету щомісячно витрачалися кошти на утримання ОСОБА_3 в розмірі не менше однієї мінімальної заробітної плати, що включало не тільки придбання продуктів харчування, одягу та ліків, а й інші види необхідної допомоги. Загальна сума витрачених коштів за цей період становить 42 825 грн., з яких він має право на 1/2 частину, тобто на 21 412,50 грв., які просив стягнути з відповідачки на свою користь.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 07 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з»явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4, які підтримали доводи скарги і просили її задовольнити. заперечення проти скарги представника ОСОБА_2 ОСОБА_5, який просив скаргу відхилити, а рішення суду залишити без зміни, перевіривши матеріали скарги та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без зміни, з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 червня 1996 року. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 5 червня 2012 року шлюб розірвано ( а.с. 53).

10 січня 2008 року між відповідачкою ОСОБА_2 та її батьком ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального кругу ОСОБА_6 (а.с. 5-6).

Відповідно до умов даного договору, ОСОБА_2 зобов»язалася довічно повністю утримувати ОСОБА_3, забезпечуючи його харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою. Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду, необхідної допомоги) визначена сторонами в розмірі не менше одної мінімальної заробітної плати на місяць, яка буде змінюватись та встановлюватись діючим законодавством України. ОСОБА_3 за даним договором передав у власність ОСОБА_2 належну йому на праві приватної власності 2/5 частини жилого будинку, розташованого на земельній ділянці за адресою: м. Маріуполь, пров. Полєтаєва, 155.

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що під час проживання з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з їх сімейного бюджету щомісячно витрачалися кошти, в розмірі не менше однієї мінімальної заробітної плати на придбання продуктів харчування, одягу, ліків та інші види необхідної допомоги для батька дружини - ОСОБА_3С за договором довічного утримання і загальна сума витрачених коштів за цей період становить 42 825 грн., які є спільною сумісною власністю їх сім»ї, а тому, він має право на 1/2 їх частку, тобто на 21 412,50 грв.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача 1/2 частини коштів, сплачених на утримання ОСОБА_3 за договором довічного утримання в розмірі 21 412,50 грв., суд виходив з того, що позивачем не доведено того, що саме в цьому розмірі надавалася допомога ОСОБА_3 на виконання договору довічного утримання.

Колегія суддів не може не погодитися з висновками суду, оскільки вони відповідають обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку.

Статтею 61 цього Кодексу передбачено, що об»єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об»єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст.65 цього Кодексу, дружина, чоловік розпоряджаються майном , що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї.

Відповідно до ст.70 цього Кодексу у разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з положеннями ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, серед інших, питання чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

У відповідності зі ст.ст.10,60 цього Кодексу кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції повно, всебічно, об»єктивно дослідив та врахував надані сторонами пояснення та докази і обґрунтовано дійшов висновку про недоведеність ОСОБА_1 позовних вимог, оскільки позивачем не доведені обставини, які мають значення для вирішення його позову, а орієнтовна сума виплачених на утримання ОСОБА_3 коштів, яку зазначив позивач в позові, з урахуванням щорічного розміру мінімальної заробітної плати, не є належним та допустимим доказом обсягу та вартості спільного майна, яке підлягає поділу між подружжям.

Такий висновок суду узгоджується з роз»ясненнями, які викладені в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до якого, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг та вартість спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства.

В рішенні повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні, яким суд, у відповідності зі ст. 212 ЦПК України, дав належну оцінку.

Доводи позивача про незаконність рішення не спростовують правильність висновків суду, зводяться до викладення позовних вимог, які були предметом розгляду суду першої і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Як вбачається з апеляційної скарги та пояснень позивача в судовому засіданні апеляційного суду, як на доказ факту виплати ОСОБА_3 коштів на його утримання, ОСОБА_1 посилався на пояснення свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які суд не взяв їх до уваги.

Колегія не може погодитися з такими доводами позивача, оскільки відповідно до положень ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Матеріали справи не містять будь яких належних доказів (чеків, квитанцій, письмових записів) про вартість продуктів харчування, одягу, ліків чи надання іншої допомоги ОСОБА_3 за договором довічного утримання. Не надано таких доказів і апеляційному суду.

Крім того, пояснення свідків, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції, їм надана, згідно зі ст. 212 ЦПК України, відповідна оцінка та додаткового правового аналізу обставини, на які посилаються ці свідки не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_3 за віком та фізичним станом потребував матеріальної допомоги від їх сім»ї і отримував її від них: кожен вихідний день він проводив у будинку тестя, допомагав йому по господарству, виконував усі його вимоги, виготовив меблі для кухні ОСОБА_3, особисто оплатив вартість матеріалу, фурнітури, особисто збирав меблі, привозив корм та косив траву для кролів, які вирощував ОСОБА_3, допомагав йому по господарству, в будівництві прибудови до будинку, в ремонті будинку, обрізав дерева, збирав фрукти в саду, дружина допомагала батьку в огороді та в будинку - прала, прибирала, готовила їжу, робила заготовки на зиму, не спростовують правильність висновку суду про відсутність підстав для задоволення позову про поділ спільного майна подружжя у вигляді виплачених на утримання ОСОБА_3 коштів, за недоведеністю їх розміру.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до викладення позовних вимог, які були предметом розгляду суду пршої інстанції та яким, відповідно до ст.212 ЦПК України, судом дана відповідна оцінка і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Ніяких нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду суду першої інстанції та могли вплинути на рішення суду апеляційному суду позивачем не надано.

Оскільки рішення відповідає обставинам справи та ухвалено у відповідності з нормами матеріального і процесуального права, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 грудня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.Г.Ігнатоля

Судді: Л.М.Кочегарова

ОСОБА_9