Провадження № 22-ц/779/456/2016
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого: Матківського Р.Й.

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника Головного управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_2, представника відповідачів ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Головного управління юстиції в Івано-Франківській області в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, Служба у справах дітей Косівської РДА, прокуратура Косівського району Івано-Франківської області про визнання незаконним утримування дитини на території України зобовязання забезпечити передання дитини матері та повернення дитини до ОСОБА_7 ОСОБА_8, з апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області в інтересах ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 14 грудня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року Головне управління юстиції в Івано-Франківській області в інтересах ОСОБА_4 звернулося до суду з даним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що на території ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали шлюб, в якому 30 травня 2010 року народився син ОСОБА_9. З дня народження син постійно проживав на території ОСОБА_7 ОСОБА_8, про що свідчить медична довідка від 15 травня 2013 року.

20 лютого 2012 року батько ОСОБА_5 із сином ОСОБА_9 виїхав на Україну з метою відвідати бабусю ОСОБА_6 строком на 1 місяць, яка проживає ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 працюють у різних містах ОСОБА_7 ОСОБА_8, сімейні стосунки між обома погіршились, тому між ними триває процес розлучення. Відповідач ОСОБА_5 більшість часу працює у ОСОБА_7 ОСОБА_8, хоча проживає за адресою своєї матері.

Мати дитини ОСОБА_4 відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року звернулася до Головного управління юстиції в Івано-Франківській області із заявою про повернення дитини. Вказуючи на те, що батько самостійно змінив місце проживання неповнолітньої дитини і визначив її нове місце проживання в Україні з порушенням її прав, оскільки ні усної, ні письмової згоди на зміну місця проживання сина не давала. Відповідачі незаконно утримують неповнолітнього сина в Україні і відмовились добровільно повернути дитину до місця її постійного проживання в ОСОБА_7 ОСОБА_8, тому позивач в інтересах матері просив визнати незаконним утримування дитини ОСОБА_9 на території України та зобовязати ОСОБА_5 і ОСОБА_6 забезпечити повернення громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_10 ОСОБА_6 до місця його постійного проживання в ОСОБА_7 ОСОБА_10, у частині повернення дитини допустити негайне виконання рішення.

Справа судами розглядалась неодноразово, а останнім рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог Головного управління юстиції відмовлено.

На дане рішення представник позивача ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати, визнати незаконним утримування на території України неповнолітньої дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5, ОСОБА_6, повернути неповнолітнього ОСОБА_9 до місця постійного проживання до ОСОБА_7 ОСОБА_10 за адресою: Сирженов, 8, Ломніце над Попелкоу, 512 51, ОСОБА_7 ОСОБА_10. Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобовязати ОСОБА_5 або ОСОБА_6 передати неповнолітнього сина ОСОБА_11 матері ОСОБА_4 для забезпечення повернення дитини до ОСОБА_7 ОСОБА_10.

Апелянт у скарзі зазначає, що суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду є необґрунтованими та не відповідають обставинам справи. Під час розгляду справи підлягали застосуванню ст. 3,4, 35 Конвенції 1980 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства України. ОСОБА_7 ОСОБА_10 є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, а також визначення її місця проживання. Дії, щодо утримання дитини порушують права піклування одного з батьків, позивач не давала згоду на зміну місця проживання дитини. Наявність і встановлення зазначених обставин було і є достатнім для того, щоб прийняти рішення про повернення дитини до місця постійного проживання дитини та звичного соціального життєвого середовища.

Висновок суду про те, що ОСОБА_4 не заявляла усної чи письмової вимоги до ОСОБА_5 про повернення дитини спростовується фактом, що 01 червня 2013 року до Міністерства юстиції Україні як Центрального органу України з виконання Конвенції 1980 року звернулася ОСОБА_4 через Центральний орган ОСОБА_7 ОСОБА_10 із заявою про повернення дитини. Щодо висновку про те, що ОСОБА_4 не забезпечена власним житлом у ОСОБА_7 ОСОБА_10, вона повинна була доводити протилежне, суд вийшов за межі предмету позову, що є порушенням ч.1 ст. 11 ЦПК України, якою передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тобто під час розгляду справи суд першої інстанції повинен встановити факт незаконного переміщення дитини до ОСОБА_7 ОСОБА_10 у розумінні ст. 3 Конвенції 1980 року, а не встановлювати стан житлово-побутових умов матері-позивачки. Суд першої інстанції неправомірно обґрунтував рішення про відмову в задоволенні позову про повернення дитини рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2015 року про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_11 за адресою проживання його батька в Україні, оскільки тим самим суд вийшов за межі предмету позову, досліджуючи по суті питання опіки і піклування, що є порушенням ст. 16 Конвенції 1980 року. Жоден національний суд України не мав права вирішувати по суті будь-які питання органу опіки/ піклування щодо дитини до того моменту, поки не буде вирішено питання про її повернення чи неповернення під юрисдикцію держави її постійного місця проживання. Відповідачем не доведені та не підтверджені доказами обставини, які могли би стати перешкодою для повернення дитини до місця постійного проживання. Обовязок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція 1980 року покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримування дитини, тобто в даному випадку на відповідача ОСОБА_5 Надані до суду відповідачем докази не підтверджують наявності підстав, за якими суд міг би прийняти рішення на користь відповідача. ОСОБА_5 не надав суду жодних доказів, які беззаперечно свідчили про те, що за час перебування на території України дитина вже повністю прижилась у своєму новому середовищі. Відповідно до ст. 3, 2, 5 Конвенції 1980 року утримування дитини відповідачем в Україні без згоди на те позивача є протиправним. Відповідач порушує права позивача на піклування про дитину, що включають право на визначення місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_11. Рішення про визначення місця проживання дитини або способи участі у вихованні дитини судовими або іншими уповноваженими органами ОСОБА_7 ОСОБА_10 не винесено, домовленостей щодо зазначених питань, зафіксованих у договорі або іншому документі, оформленому у письмовій формі у встановленому порядку між позивачем та відповідачем немає. Європейський Суд дійшов висновку, що захист найвищих інтересів дитини є головним у Конвенції 1980 року і підтримав головне правило Конвенції захистити дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування і забезпечити їх негайне повернення до держави їхнього постійного проживання.

Вислухавши суддю-доповідача, представника апелянта, який вимоги скарги підтримав, представника відповідачів, який вимоги скарги заперечив, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції правильно встановив, що мама дитини ОСОБА_4 розпочала процедуру повернення сина ОСОБА_11 після спливу річного терміну після переміщення. Усі наявні докази підтверджують, що дитина уже повністю прижилася у своєму новому середовищі з батьком та його родиною на Україні, що є підставою для відмови у задоволенні позову на підставі ст. 12 Конвенції 1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року була ратифікована Україною 11 січня 2006 року між Україною та ОСОБА_7 ОСОБА_10 набула чинності 01 грудня 2006 року. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо : при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом ч. 2 ст. 3 Конвенції права піклування, про які йдеться в ч. 1 цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Відповідно до ст. 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено ст. 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилась у своєму новому середовищі.

Виходячи зі змісту Конвенції вбачається, що для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (п. «а» ч. 1 ст. 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (п. «Б» ч. 1 ст. 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (п. «б» ч. 1 ст. 3 Конвенції). Разом з тим ч. 2 ст. 12, ч. 1, 2 ст. 13 та ст. 20 Конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання. Обовязок доведення наявності підстав для відмови у повернення дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.

Так, ст. 13 Конвенції передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобовязаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

А) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання ,або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання;

Б) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_12 є батьками малолітнього сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, який є громадянином ОСОБА_7 ОСОБА_10.

Яв встановлено судами під час неодноразового слухання справи, спір виник з приводу незаконного утримання малолітньої дитини відповідачем на території України без згоди матері дитини громадянки ОСОБА_7 ОСОБА_10, а також порушення ним норм Конвенції.

13 березня 2012 року ОСОБА_4 надала згоду на тимчасовий виїзд за кордон сина ОСОБА_11 разом із батьком ОСОБА_5 Дата стосовно обмеження терміну перебування дитини за кордоном не визначена, що підтверджується копією довіреності на а.с. 122 т. 1 .

ОСОБА_5 виїхав разом з сином ОСОБА_11 в Україну до своїх батьків у с. Кобаки Косівського району Івано-Франківської області 16 березня 2012 року, де і проживає на даний час.

З проханням про повернення сина ОСОБА_4 до управління міжнародно-правового захисту дітей ОСОБА_7 ОСОБА_10 звернулась 20 травня 2013 року, тобто після спливу річного терміну після переміщення батьком дитини по місцю свого постійного проживання в Україну.

У цьому ж проханні ОСОБА_4 зазначає, що батько виїхав на Україну з сином ще 20 лютого 2012 року.

14 квітня 2014 року на підставі ухвали районного суду м. Йічіні неповнолітній ОСОБА_9 був переданий під опіку батька дитини, мати зобовязана виплачувати аліменти в розмірі 1200 крон на місяць. Також суд ухвалив постійне місце проживання дитини з батьком за адресою: Україна, вул. Радянська, 10, Косів. Зазначеним судом на підставі пояснень ОСОБА_4 було встановлено, що син з батьками у Чехії проживав тільки рік. Декілька місяців, вона проживала з сином у батьків чоловіка ОСОБА_5 в Україні, а після того як працювала з чоловіком 12-14 годин щодня відправили сина до бабусі та дідуся на Україну. Цей суд також встановив, що середовище проживання дитини з батьком є добрим, у такому середовищі проживала і позивач кілька місяців, хоча на даний час стверджує протилежне. Мати під час телефонних розмов не намагається говорити з сином чеською мовою, тому дитина не розуміє чеської мови, мовний барєр може ускладнити дитині перебування у чеському дитячому садку і надалі у школі.

25 червня 2014 року обласний суд м. Градець Кралове, будучи судом 2 інстанції, скасував ухвалу суду 1 інстанції, повернув справу для подальшого розгляду до суду 1 інстанції і жодна із сторін не змогла подати підтверджень про результат вирішення спору між батьками.

Колегія суддів вважає, що обставини викладені у рішенні ОСОБА_7 ОСОБА_10 від 14 квітня 2014 року з слів ОСОБА_4 підтверджують доводи батька ОСОБА_5, що син проживає у гідних умовах, а крім батька про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток піклується і його родина.

Колегія суддів, вважає необґрунтованими доводи представника апелянта, що як підставу для відмови у задоволенні даного позову суд першої інстанції взяв тільки визначення місця проживання сина ОСОБА_11 з батьком ОСОБА_5 згідно рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2015 року.

Фактично, суд першої інстанції взяв до уваги тільки докази і обставини встановлені цим рішенням, які підтверджують, що дитина уже повністю прижилася у своєму новому середовищі і саме це є підставою для відмови у її примусовому поверненні.

Умови проживання та здійснення піклування над дитиною підтверджується актом від 19 серпня 2014, складеного провідним спеціалістом Косівської РДА у присутності начальника відділу соціальної роботи, у якому зазначено, що ОСОБА_13 разом із чоловіком, двома дітьми та двома внуками проживають у господарстві сина ОСОБА_5, яке він отримав у спадок від бабусі ОСОБА_14 Умови проживання в будинку задовільні. В кімнатах чисто та прибрано, створені належні умови для утримання та виховання дитини. Син ОСОБА_5 розлучений, його колишня дружина ОСОБА_15 на даний час проживає в ОСОБА_7 ОСОБА_10 в м. Нова Пака. Вже більше року мати не відвідує малолітнього сина ОСОБА_11, який з семимісячного віку проживає з батьком в Україні. Сімя веде домашнє господарство, утримують корову, свиней, курей, гусей. Син ОСОБА_16 офіційно не працює, їздить на заробітки в ОСОБА_7 ОСОБА_10 (а.с. 93, т.1).

Відповідно до висновку Комісії з питань захисту прав дітей Косівської РДА про визначення місця проживання дитини, визнано за доцільне залишити питання стосовно повернення малолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_3 до ОСОБА_7 ОСОБА_10 на розгляді Івано-Франківського міського суду. Комісія не вбачає підстав для заборони проживання малолітнього ОСОБА_9 разом із батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 на території України (а.с. 91-92, т. 1 ).

При вирішенні позовних вимог судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано оцінку доводам сторін.

Викладені доводи апеляційної скарги перевірені апеляційним судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело, або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області в інтересах ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 14 грудня 2015 року відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 14 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді І.О. Максюта

ОСОБА_17