Ухвала

іменем України

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКасьяна О.П.,
суддів: Гончара В.П., Остапчука Д.О.,Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, за касаційною скаргою ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду із позовом, у якому просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_7 такою, що втратила право користування цим житлом.

На обґрунтування своїх вимог посилалася на ті обставини, що вона стала власником АДРЕСА_1 згідно з договором довічного утримання від 27 грудня 2014 року, а ОСОБА_7, яка не є членом сім'ї власника та не проживала у будинку, намагається вселитися в нього, чим чинить їй перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 15 жовтня 2015 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_6 житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_7 такою, що втратила право користуванням жилим приміщенням.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_9 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що відповідачка була відсутня із поважних причин у житловому будинку та не втратила право користування ним, а позивачка не надала доказів того, що будинок потрібен їй чи членам її сім'ї для проживання та що їй чиняться перешкоди у користуванні та розпорядженні ним.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що у зв'язку з укладенням договору довічного утримання право власності на спірне майно перейшло до позивача, та, враховуючи ту обставину, що відповідач з новим власником будинку у родинних відносинах не перебуває, разом ніколи не проживали, не ведуть спільного господарства, то право користування майном у відповідача не виникає, а отже, відповідачка втратила право користування житловим приміщенням.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно із законом, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_10. (дідусь ОСОБА_7.) є власником житлового будинку АДРЕСА_1, до якого на законних підставах вселилася разом із батьками відповідачка ОСОБА_7 як член сім'ї власника та у якому з дня народження і по теперішній час зареєстрована.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 23 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 24 вересня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено та визнано за нею право проживання та користування цим житловим будинком, усунуто їй перешкоди у проживанні та користуванні ним шляхом вселення.

На виконання рішення суду проводяться виконавчі дії з примусового вселення ОСОБА_7 у будинок.

27 грудня 2014 року ОСОБА_10. за договором довічного утримання передав житловий будинок у власність ОСОБА_6, яка зареєструвала право власності на нього.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не виконав вимог ст. ст. 213, 303 ЦПК України щодо повноти та всебічності розгляду справи та перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, зробив передчасний висновок про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом визнання ОСОБА_7 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Не врахував, що частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право користування ним у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом, та без встановлення цих обставин, визнав ОСОБА_7 такою, що втратила право користування ним.

Не з'ясував причин її відсутності та непроживання у будинку протягом визначеного цією статтею строку та не встановив їх, не надав цим обставинам належної оцінки та не навів жодних мотивів, а відтак не перевірив, чи є підстави для задоволення позову.

Натомість, пославшись на те, що права на користування будинком ОСОБА_7 не має, а її вселення у будинок за рішенням суду не має правових підстав, не навів мотивів для такого висновку та визначених законом обставин для висновку про визнання її такою, що втратила право користування будинком, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

Невиконання судом апеляційної інстанції норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування рішення апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити частково, рішення апеляційного суду Полтавської області від 15 жовтня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 задовольнити частково, рішення апеляційного суду Полтавської області від 15 жовтня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян
Судді: В.П. Гончар Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко