У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Ситнік О.М.,
Іваненко Ю.Г., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому просив встановити факт проживання з ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1989 року до часу звернення до суду з позовом, визнати їхньою спільною сумісною власністю незакінчений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1, та поділити його, виділивши позивачу 1/2 частини цього будинку у вигляді усіх приміщень цокольного поверху загальною площею 74,6 кв. м.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що знає відповідача з 1989 року та з цього часу разом проживає з нею, веде спільне господарство, має спільний побут, за час спільного життя за рахунок спільних коштів та праці вони збудували спірний будинок, який так і не було введено в експлуатацію.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 березня 2016 року, позов задоволено частково. Визнано незакінчений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена частково.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 1991 року проживали разом в однокімнатній квартирі відповідача по АДРЕСА_2, що додатково підтверджується актом депутата Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області від 17 лютого 2015 року № 01-02/309 (а. с. 9).

Рішенням Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області від 07 грудня 1993 року № 75-33 ОСОБА_7 надано у власність земельну ділянку площею 1000 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку та у подальшому затверджено будівельний паспорт та план забудови земельної ділянки (а. с. 18−20).

Відповідно до технічного паспорта житловий будинок по АДРЕСА_1, загальною площею 150 кв. м, побудований у період з 1983 по 2001 рік (а. с. 10−13).

Висновок державно-будівельного контролю на відповідність новоствореного житлового будинку вимогам ДБН 79-92 та про його придатність до експлуатації у сторін відсутній. Будинок в експлуатацію не введений.

Визнаючи зазначений незакінчений будівництвом житловий будинок об'єктом спільної сумісної власності сторін, суди керувалися тим, що будинок побудований під час спільного проживання сторін, внаслідок їх спільної праці як сім'ї.

З такими висновками погодитися не можна з огляду на таке.

З 01 січня 2004 набув чинності новий Сімейний кодекс України. До цього часу сімейні правовідносини були врегульовані Кодексом про шлюб та сім'ю України (далі - КпШтС України) від 20 червня 1969 року.

Оскільки основні будівельні роботи з будівництва спірного будинку були завершені у 2001 році, суди першої й апеляційної інстанцій зробили правильний висновок, що до спірних правовідносин застосовуються норми чинного на той час КпШтС України.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність, ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Суди не врахували, що земельна ділянка площею 0,1052 га, на якій зведено незакінчений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1, належить на праві приватної власності ОСОБА_7, що підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданим 13 листопада 2006 року (а. с. 15), і будь-які докази на підтвердження того, що спірний будинок побудований внаслідок спільної праці сторін або Ѕ частини коштів, витрачених на зведення спірної нерухомості належала позивачу, матеріали справи не містять.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 04 лютого 1993 року ОСОБА_6 розірвав шлюб з ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 19 січня 2016 року (а. с. 99).

Враховуючи факт припинення шлюбу позивача з першою дружиною, аналізуючи показання свідків, суд першої інстанції дійшов висновку, що саме після розірвання шлюбу з 04 лютого 1993 року ОСОБА_6 став проживати з ОСОБА_7 як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

Разом з тим згідно зі ст. 44 КпШтС України (у редакції, яка була чинною на момент розірвання шлюбу) шлюб вважався припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, не врахував, що свідоцтво про розлучення з ОСОБА_7 позивачу видано 19 січня 2016 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Отже, суди попередніх інстанцій у повному обсязі не з'ясували обставин справи, на надали належної оцінки доказам у справі, висновки судів ґрунтуються на припущеннях, тому судові рішення мають бути скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343−345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак