Справа № 369/4383/16-ц
Провадження № 2/369/2306/16
РІШЕННЯ

Іменем України

23.06.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.

при секретарі Дуплій Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Приват Банк до ОСОБА_1, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації про виселення, -

в с т а н о в и в :

У травні 2016 року до Києво-Святошинського районного суду надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Приват Банк до ОСОБА_1, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації про виселення. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 22 серпня 2008 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 114 100,00 дол. США. зі сплатою 0,84% % на місяць на суму залишку заборгованості із кінцевим терміном повернення заборгованості по 21липня 2027 року включно. За умовами даного договору ОСОБА_1 мала регулярно сплачувати частину кредиту та відсотки за користування кредитом. Проте відповідачка не вносила необхідні платежі. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за яким предмет іпотеки квартира загальною площею 45,30 кв.м., житловою площею27,30 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 травня 2009 року звернено стягнення на предмет іпотеки. Також зазначив, що на підставі ст.. 40 ЗУ «Про іпотеку»та ст..109 ЖК України наявні всі підстави для виселення всіх мешканців.

Тому просив суд, з врахуванням уточненої заяви, виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, які зареєстровані та поживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1, судові витрати покласти на відповідачів.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_1 заперечував проти позову у повному обсязі. Надав суду письмові заперечення по суті спору. Просив суд відмовити у задоволенні позову.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При розгляді справи судом встановлено, що згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серія А 01 №054809 від 17 липня 2009 року Закрите акціонерне товариство комерційного банку «Приват Банк» змінило назву на Публічне акціонерне товариство ОСОБА_4 «Приват Банк», при цьому ПАТ КБ «Приват Банк» є правонаступником всіх прав та зобовязань ЗАТ КБ «Приват Банк».

22 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ZRZ0GK07374023.

За цим договором банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 114 100,00 дол. США. зі сплатою 0,84% % на місяць на суму залишку заборгованості із кінцевим терміном повернення заборгованості по 21липня 2027 року включно.

За умовами даного договору ОСОБА_1 мала регулярно сплачувати частину кредиту та відсотки за користування кредитом. Проте відповідачка не вносила необхідні платежі.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за яким предмет іпотеки квартира загальною площею 45,30 кв.м., житловою площею27,30 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 травня 2009 року в рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором, що був укладений 22 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1,звернено стягнення на предмет іпотеки,а саме - квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки, виданої 30 серпня 2013 року Комунальним підприємством «Управління міським господарством» Вишневої міської ради за №1519 , до складу сім'ї ОСОБА_1 входять:син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 11 березня 2016 року за вих.№30.1.0.0/2-85В вбачається, що банк надіслав відповідачам вимогу про добровільне звільнення квартири за адресою: АДРЕСА_1.

У відповідності до вимог ч.1,2 статті 39 Закону України Про іпотекув разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Так, згідно повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 17 січня 2012 року за вих.№30.1.0.0/2-85В вбачається, що банк надіслав відповідачам вимогу про добровільне звільнення квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 257, 261 Цивільного кодексу України, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено /позовна давність/ встановлена в три роки.

При цьому, ЖК УРСР не містить окремих положень про строки позовної давності,проте як передбачено ст..62 цього Кодексу, при розгляді спорів, що випливають з договору найму житлового приміщення,суд застосовує норми цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів,строк предявлення яких,встановлений законодавством, що діяло раніше,не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст..257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Аналогічна правова норма містилася і в статті 71 ЦК Української РСР.

З матеріалів справи №2-985/9 за позовом ЗАТ КБ «Приват Банк» в особі філії «Житомирське регіональне управління» Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення вбачається, що 03 лютого 2010 року колегією суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області залишено без змін заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 травня 2009 року про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_2.

Таким чином, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 травня 2009 року набрало законної сили 03 лютого 2010 року.

Зважаючи на ту обставину, що при розгляді справи про звернення стягнення на предмет іпотеки судом встановлено склад осіб, які зареєстровані у спірному житловому приміщенні, а також беручи до уваги письмову вимогу №30.1.0.0/2-85В від 17 січня 2012 року, суд приходить до висновку, що позивачу було відомо про порушення свого цивільного права з початку перебігу строку позовної давності 03 лютого 2010 року.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, позивач пропустив строк позовної давності, поважних причин пропущення вказаного строку судом не встановлено, а тому з цих підстав в позові слід відмовити.

Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «КБ «Приват Банк» не знайшли своє доведення в судовому засіданні, у зв'язку з чим позов не підлягає задоволенню.

За ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається та, які підтверджували їх вимоги та заперечення.

Керуючись ст. ст. 257-268 ЦК України, ст. ст. 10,11,60, 213, 215, 224 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Приват Банк до ОСОБА_1, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації про виселення відмовити.

На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи,які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя