Номер провадження: 22-ц/785/5899/16
Головуючий у першій інстанції Прохоров П. А.
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

при секретарі Ліснік Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 травня 2016 року по цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Одеська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків його недійсності,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа Одеська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків його недійсності, посилаючись на те, що вона була власником будинку АДРЕСА_1. ОСОБА_2 з 2004 року користувався частиною спірного домоволодіння (літньою кухнею) за плату.

У 2007 році померли онук позивачки, ОСОБА_4 та донька позивачки, ОСОБА_5

Позивачка після смерті близьких родичів склала заповіт на користь племінника - ОСОБА_6

Також позивачка зазначила, що вона була впевнена, що підписала довіреність для постановки відповідача на реєстраційний облік, тоді як вона підписала договір дарування спірного будинку за реєстровим №4-518 від 16.03.2009 року, що був нотаріально посвідчений, згідно умов якого право власності на будинок переходить до відповідача по справі, ОСОБА_2

Позивачка вважає, що спірний будинок вибув з її власності поза її волею, вона не мала наміру безоплатно передавати своє єдине нерухоме майно, що служить їй житлом, у власність ОСОБА_2

В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 травня 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Одеська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків його недійсності задоволений. Визнаний недійсним договір дарування від 16.03.2009 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений Третьою Одеською державною нотаріальною конторою за р.№4-518. Застосована, як наслідок недійсності договору дарування від 16.03.2009 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою за р.№4-518, реституція, та повернутий у власність ОСОБА_3 будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_1, та складається в цілому з одного кам'яного житлового будинку під літерою «А», житловою площею 27,5 кв.м., та надвірних споруд під літерами: «Б» - літня кухня, «В» - сарай, «Г» - вбиральня, «Д» - сарай, №1-2 - огорожа, І - мостіння, ІІ - цистерна.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якої просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані та не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також, що судом порушені норми процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно п. 3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 набула у приватну власність будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 16 вересня 1994 року, зареєстрованого в реєстрі за №4-5487, свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 вересня 1994 року, що зареєстроване в реєстрі за №4-5489, виданого після смерті її чоловіка ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.01.2009 року, зареєстрованого в реєстрі за №4-26, виданого після смерті її доньки ОСОБА_5, що померла ІНФОРМАЦІЯ_6.

ІНФОРМАЦІЯ_6 померла донька позивачки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, Родинні стосунки підтверджуються свідоцтвом про народження НОМЕР_2 від 25 липня 1994 року та свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 від 01 липня 1974 року, факт смерті підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 від 21 травня 2007 року. Онук позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, помер ІНФОРМАЦІЯ_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_4 від 23 січня 2007 року.

07 травня 2008 року позивачка склала заповіт щодо всього свого майна на користь свого племінника ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, який посвідчений Степановою І.А., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №2153.

16 березня 2009 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори було посвідчено договір дарування, зареєстрований в реєстрі за №4-518, за яким позивачка ОСОБА_3 подарувала належний їй будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_1, та складається в цілому з одного кам'яного житлового будинку під літерою «А», житловою площею 27,5 кв.м., та надвірних споруд під літерами: «Б» - літня кухня, «В» - сарай, «Г» - вбиральня, «Д» - сарай, №1-2 - огорожа, І - мостіння, ІІ - цистерна, відповідачу ОСОБА_2

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта за №44559955 від 25.09.2015 року підтверджується, що за відповідачем по справі зареєстровано спірний будинок.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта за №52092656 від 26.01.2016 року підтверджується, що за позивачкою іншого нерухомого майна не значиться.

Також з листа Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» від 31 березня 2016 року вбачається, що у період з квітня 2013 року по березень 2016 року позивачка отримує пенсію у відділенні поштового зв'язку №122 м. Одеси, яке обслуговує адресу: АДРЕСА_1. При цьому листом Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеса від 01 квітня 2016 року встановлено, що з 06.04.1986 року позивачка безперервно отримує пенсію у відділенні поштового зв'язку 65122. За 2009-2016 роки адреса та спосіб виплати пенсії не змінювалися.

Також із заяви сусідів позивачки по спірному будинку ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 від 19 лютого 2016 року, яка посвідчена головою органу самоорганізації населення комітету мікрорайону «Дружній» в м. Одесі вбачається, що позивачка проживає в спірному будинку.

Також судом встановлено, що позивачка постійно проживає у спірному житловому будинку з 1980 року, іншого житла не має.

З пояснень свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, вбачається, що сторони у справі перебували у доброзичливих відносинах, та позивач у спілкуванні з такими свідками висловлювала думку про те, що будинок є забезпеченням догляду за нею зі сторони відповідача.

Разом з тим свідки ОСОБА_11, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 вказали, що позивач ніколи не висловлювала наміру на дарування спірного житлового будинку, а у наступному скаржилась на незадовільний догляд за нею зі сторони відповідача, на те, що уклала договір дарування помилково та не мала наміру на відчуження прав власності у такий спосіб.

Тобто суд встановив, що з викладених пояснень свідків вбачається, що ОСОБА_3 ніколи не висловлювала наміру на укладення договору дарування, у розумінні такого відповідно до законодавства України як договору, яким одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків його недійсності, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, що було встановлено судом під час розгляду справи, а тому такий правочин визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

При цьому договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

На час вчинення оспорюваного правочину позивачці, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, було 78 років.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_3 є пенсіонером, особою похилого віку, 1931 року народження, протягом 2007 року незадовго до моменту укладення договору дарування спірного будинку втратила близьких родичів - доньку та онука, не мала на меті безоплатного відчуження будинку, який є її єдиним житлом та в якому вона до теперішнього часу мешкає та не мала на меті безумовне дарування будинку на користь відповідача, а очікувала від нього вчинення зустрічних дій - довічного догляду за позивачем, та разом з тим саме на час укладення спірного правочин позивачка не мала наміру на вирішення будь-яких питань щодо права власності на вказаний будинок, натомість її наміром було вирішення питання про право користування ним - щодо реєстрації у встановленому законом порядку місця проживання відповідача.

Так судом встановлено, що позивачка помилилася стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки вважала, що підписує іншій документ, що має інші наслідки.

Разом з тим з пояснень, що були надані до суду фактичного приймання-передача спірного будинку не відбулась, позивачка після укладення спірного договору продовжує проживати в будинку та не має іншого місця для проживання.

Отже, під час укладення оспорюваного договору дарування мала місце помилка стосовно правової природи правочину. Обставини справи свідчать про те, що укладаючи спірний договір позивач не усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки.

Таким чином, судом встановлений факт відсутності волевиявлення ОСОБА_3 під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність відповідача ОСОБА_2 будинку, який є її єдиним житлом, на підставі чого суд визнав договір дарування недійсним.

Стосовно строків позовної давності та їх пропуску позивачем, судом встановлено наступне.

Згідно наданих суду відповідачем пояснень, після укладення договору дарування відповідач та його дружина 30 березня 2009 року зареєстрували своє проживання у спірному будинку. У наступному відповідачем здійснювалися ремонтні роботи та роботи з реконструкції, а позивач в свою чергу жодних заперечень з цього приводу не мала мотивуючи це тим, що будинок є власністю відповідача.

Таким чином, відповідач наголошував на тому, що позивачу про перехід права власності було відомо від самого укладення договору, тобто з 2009 року, а отже коли позивач звернулась до суду у вересні 2015 року строк позовної давності, вже минув, що унеможливлює задоволення вимог позову.

Разом з тим, з огляду на вищенаведені висновку суду про помилкове розуміння правової природи та змісту укладеного сторонами правочину позивачем (дарувальником), та зважаючи на відсутність інших матеріальних доказів, щодо визнання відповідачем права власності на подарований будинок за відповідачем, суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачці не було свідомо відомо про порушення її прав аж до отримання нею правової допомоги у серпні 2015 року, коли їй було доступно роз'яснено зміст правочину, що було нею укладено у 2009 році.

Таким чином, суд прийшов до вірного висновку, що заява відповідача про застосування позовної давності, не підлягає задоволенню, та на підставі ч. 5 ст. 267 ЦК України визнав поважними причини пропущення строку позовної давності.

Судова колегія погоджується з вказаними висновками суду, та не находить підстав для задоволення апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_3 особисто прочитала і підписала договір дарування, при цьому в день укладання оскаржуваного договору стан її здоров'я дозволяв самостійно прочитати і підписати договір та правильно зрозуміти його зміст та наслідки, в зв'язку з чим суд припустився суттєвих суперечностей приймаючи рішення, не приймаються судом до уваги, оскільки судом під час розгляду справи було встановлено, що під час укладання оспорюваного договору дарування мала місце помилка стосовно правової природи правочину, а обставини справи свідчать про те, що укладаючи спірний договір позивачка не усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки.

Інші доводи апеляційної скарги також не приймаються до уваги, оскільки вони також спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду надано не було.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційної скарги доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують, та задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець