1Справа № 335/1717/15-ц 2/335/53/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 року м.Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Рибалко Н.І., при секретареві Мереуці М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжя цивільну справу за позовом Концерну „Міські теплові мережі до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, зустрічного позову ОСОБА_1 до Концерну „Міські теплові мережі, третя особа ОСОБА_2 про визнання правочину не вчиненим, -

ВСТАНОВИВ:

Концерн Міські теплові мережі звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, в якому зазначив наступне. Концерн Міські теплові мережі в період з 01.11.2009 року по 30.04.2010 року надавав відповідачам послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води в квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 на загальну суму 2320,27 грн., однак відповідачі не здійснили оплати за надані послуги за вказаний період. У звязку з чим, Концерн Міські теплові мережі просить суд стягнути солідарно з відповідачів на користь Концерну Міські теплові мережі заборгованість за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води в розмірі 2320,27 грн., судові витрати, повязані зі сплатою судового збору у розмірі 243 грн.60 коп.

У свою чергу ОСОБА_1 звернулася до Концерну Міські теплові мережі, третьої особи ОСОБА_2 про визнання правочину не вчиненим, зазначивши в позові про те, що вона не укладала з Концерном Міські теплові мережі договір про надання будь-яких житлово-комунальних послуг, та не отримувала від концерну жодного документу, який засвідчував би факт укладення договору і був підставою для виникнення взаємних прав та обовязків.

У судовому засіданні представник Концерну Міські теплові мережі підтримала позов про стягнення з відповідачів суми боргу у розмірі 2320,27 грн., з підстав зазначених у позові. Проти зустрічного позову заперечувала, пояснивши, що згідно норм діючого законодавства на споживачів покладається обовязок укласти договір на надання житлово-комунальних послуг. Концерн Міські теплові мережі, як виконавець послуг, підготував для позивача за зустрічним позовом договір та неодноразово запрошував на його укладення, на що останній не відгукнувся на пропозицію укласти договір та не уклав договір про надання послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, при цьому отримуючи послуги в повному обсязі.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 за первісним позовом заперечував проти позову Концерну Міські теплові мережі, пояснивши що договірні відносини між ними відсутні, він та ОСОБА_1 не проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1 та не проживали у зазначений у позові період, у квартирі відсутня подача холодної та гарячої води через несправність мережі водопостачання. Він має на праві приватної власності житловий будинок, який є його та ОСОБА_1 постійним місцем проживання. Крім того, позовні вимоги заявлені Концерном Міські теплові мережі з пропуском строку позовної давності. Зустрічний позов представник відповідачки підтримав з підстав, зазначених у ньому.

Допитані судом свідки ОСОБА_3, ОСОБА_4 підтвердили факт того, що коли вони допомагали ОСОБА_2 у переїзді його матері ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 у приватний будинок перевіряли крани та батареї, води в квартирі не було, батареї опалення були прохолодні. Крім того, свідок ОСОБА_4 пояснила, що в даній квартирі була в кінці січня 2015 року, в кухні та у ванній кімнаті води не було.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Концерну Міські теплові мережі, та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1І, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Квартира № 68, розташована за адресою м.Запоріжжя, вул.40 років Радянської України,49 належить на праві сумісної власності ОСОБА_5, померлому у 2011 році батьку відповідача ОСОБА_2Ю.) та його матері ОСОБА_1, відповідачці у справі (свідоцтво про право власності від 03.08.1993 року № 107, а/с 52).

Концерн Міські теплові мережі надає послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води у квартиру АДРЕСА_3.

Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість з оплати наданих послуг із централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води у квартиру АДРЕСА_4 за період з 01.11.2009 року по 30.04.2010 року становить 2320.27 грн. (а/с 11).

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг із визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 зазначав, що послуги із централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води у квартиру АДРЕСА_4 вони не отримують взагалі, оскільки у квартирі відсутня холодна і гаряча вода, у квартирі з грудня 2010 року ніхто не проживає, договір про надання таких послуг між ними не укладався.

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитись від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджено центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Єдиною підставою для зняття споживача з реєстраційного обліку і припинення відповідних нарахувань є акт про відключення, який має бути затверджений відповідною Комісією, а при відсутності зазначеного акта, відключення від системи централізованого опалення без дотримання відповідної процедури є самовільним. У матеріалах справи відсутні акти-претензії, складені та підписані з будь-якого приводу у встановленому законом порядку.

Суд керуючись ч.2 ст.59 ЦПК України не сприймає пояснення свідків як доказ того, що відповідачі не користуються послугами позивача, оскільки дані обставини мають бути підтверджені певними засобами доказування (актами, претензіями, та інш.).

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України по справах №6-95 цс-12 та №6-96цс від 26.09.2012 року, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування всіма судами загальної юрисдикції.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За змістом ст. ст. 19, 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач житлово-комунальних послуг зобов'язаний укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору. Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Обов'язку споживача житлово-комунальних послуг укласти договір з виконавцем послуг, що передбачений п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", відповідає обов'язок виконавця підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг з позивачем сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, оскільки в силу ст. 11 ЦК України та п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживачі зобов'язані оплатити послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються із вимогами закону та практикою Верховного Суду України (постанови від 10 жовтня 2012 року № 6-110цс12 та від 30 жовтня 2013 року № 6-59цс13).

Тому посилання ОСОБА_2 на відсутність договору не є підставою для відмови у позові.

Задовольняючи позов Концерну „Міські теплові мережі суд виходить із того, що споживачами з послуг теплопостачання у квартирі за адресою: АДРЕСА_5, які зареєстровані у зазначеній квартирі, яка є їх власністю, тому вони є належними відповідачами та відповідно до ст. 64 ЖК УРСР мають сплатити у солідарному порядку суму заборгованості у розмірі 2320, 27 грн. При цьому, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа (ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"). Відповідачем ОСОБА_2 не спростовані доводи позивача з приводу власників квартири, та ним не обґрунтовувались заперечення проти позову з цього приводу.

Суд також вважає, що Концерн „Міські теплові мережі звернувся до суду в межах строку позовної давності, заборгованість визначена судом з урахуванням строку позовної давності.

Стаття 257 ЦК України зазначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу і позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач. (ч.ч. 1, 2 ст.264 ЦК).

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення із боржників ОСОБА_2, ОСОБА_1 заборгованості в сумі 2320,27 грн.

08 серпня 2012 року видано судовий наказ, який ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2012 року скасовано, та з цієї дати починає відліковуватися перебіг строку позовної давності.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2011р. №14 "Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження" - наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

З приводу зустрічного позову ОСОБА_1 до Концерну „Міські теплові мережі про визнання не вчиненим правочину з надання послуг централізованого опалення та підігріву питної води у житлове приміщення, - квартиру АДРЕСА_6, суд зазначає наступне.

Доводи позивача за зустрічним позовом про те, що нею жодним чином не погоджувалися з Концерном „Міські теплові мережі істотні умови договору на надання послуг, концерн ніколи не вчиняв дій спрямованих на укладання договору, сторони не досягали згоди з усіх істотних умов договору та він між ними не вчинявся, суд вважає безпідставними, оскільки вони суперечать ч. 2 ст. 205 ЦК України, згідно якої правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю для настання відповідних правових наслідків та ст. 204 ЦК України, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Виходячи зі змісту вказаних правових норм ЦК України в даному конкретному випадку поведінка сторін свідчить про фактичне укладення ними договору про з надання послуг з централізованого опалення та підігріву питної води до житлового приміщення, яке належить позивачу за зустрічним позовом.

Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обовязок, а не право сторін.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи №6-110цс12 у постанові від 10 жовтня 2012 року, в якій наголошено, що свобода договору, закріплена у ст. ст. 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною.

У тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обовязковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (ч. 3 ст. 6 ЦК України).

Так, статті 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачають обов'язок споживача житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій».

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обовязковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Докази того, що ОСОБА_1 будучи співвласником квартири АДРЕСА_6, звернулась до виконавця послуг з централізованого, підігріву питної води для укладення договору, і їй у цьому Концерном „Міські теплові мережі було відмовлено, у справі відстутні.

Між тим, у справі відсутні також і докази того, що ОСОБА_1 відмовилась від споживання даних послуг або отримувала їх із інших джерел.

Згідно з ч.8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року вимога про визнання правочину неукладеним, у даному випадку не вчиненим, не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою.

Виходячи з вищевикладеного, суд не знаходить правових підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1

Згідно зі ст.88 ЦПК України, суд присуджує з відповідачів на користь позивача за первісним позовом судові витрати у розмірі сплаченого судового збору 243 грн.60 коп.

Керуючись ст.ст.10,11,209,212,214-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов Концерну „Міські теплові мережі до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Концерну „Міські теплові мережі заборгованість за послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води у розмірі 2320 (дві тисячі триста двадцять) грн. 27 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну „Міські теплові мережі судовий збір у розмірі 121 грн.80 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Концерну „Міські теплові мережі судовий збір у розмірі 121 грн.80 коп.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Концерну „Міські теплові мережі, третя особа ОСОБА_2 про визнання правочину не вчиненим, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Рибалко Н.І.