Справа №295/8042/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2016 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Полонця С.М.,

секретаря с/з ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю «Житомирське автотранспортне підприємство 11827», фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, третя особа Управління транспорту і зв»язку Житомирської міської ради, про визнання права на безоплатний проїзд у пасажирському міському транспорті та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що він є інвалідом другої групи загального захворювання та має відповідно до закону право безкоштовного проїзду в автобусах міського маршруту, незалежно від форми власності та підпорядкування. 30.03.2016 року протягом дня в м. Житомирі його тричі відмовлялися безкоштовно провозити у маршрутних таксі водії, працівники відповідачів, на маршрутах №№2, 5, 40, чим порушено гарантоване законом право позивача на безкоштовний проїзд та заподіяно йому моральну шкоду. Просить визнати його право, як інваліда другої групи загального захворювання, що мешкає за адресою: Майдан Перемоги, 8-а, кв.2 в м. Житомирі, на безкоштовний проїзд в автобусах міського маршруту, незалежно від форми власності та підпорядкування; стягнути з ТДВ «Житомирське АТП 11827» на користь позивача 6000 у відшкодування моральної шкоди та з ФОП ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 3000 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові.

Представник відповідачів в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову у повному обсязі.

В судовому засіданні представник третьої особи при вирішенні спору покладався на розсуд суду, після перерви в судове засідання не з»явився, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 пояснив, що 30.03.2016 року зранку о приблизно о 10-11 годині на пл. Перемоги на зупинці зайшов позивач у маршрутку №2, якою він керував. Позивач сказав, що у нього 2 група, накидав бумаги, не показував посвідчення, гроші за проїзд не платив, інші особи також не платили за нього. Він закрив двері маршрутки та довіз позивача до вул. Л. Українки. Перебуваючи в автобусі позивач викликав поліцію, однак його не викидали з маршрутки.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що 30.03.2016 року в другій половині дня біля «Дастора» по вул. Перемоги в маршрутний автобус, яким він керував зайшов позивач і сказав, що в нього пільга, показав ксерокопію, посвідчення не пред»являв, гроші не платив, але він його не виганяв з маршрутки. Після цього він закрив двері маршрутки і поїхав в сторону «Каштана», а потім на кінцевій зупинці він дав пояснення поліції.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що 30.03.2016 року на лінію «102» надійшов виклик ОСОБА_2 з приводу того, що у нього вимагають кошти за пільговий проїзд. Свідок разом з напарником ОСОБА_7 та ще одним напарником, які є працівниками поліції, наздогнали маршрутку №5 на вул. Вітрука біля ринку, в якій перебував позивач та який зв»язувався з ними по мобільному телефону. Заявник вже був на вулиці підійшов до них і розповів, що водій маршрутки хоче, щоб він заплатив за проїзд не зважаючи на пред»явлення ним посвідчення інваліда другої групи. На кінцевій зупинці водій вказаного маршрутного автобуса погодився з тим, що позивач пред»явив посвідчення інваліда другої групи, однак він мотивував відмову у пільговому його перевезенні вказівкою перевозити безкоштовно тільки категорії громадян, зазначені у інформаційному листі, що розміщений у маршрутці де відсутні інваліди другої групи, а лише першої. Під час розмови позивач був знервований, нервував, емоційно на все реагував, показав посвідчення інваліда другої групи. Йому запропонували викликати швидку допомогу, але він відмовився. Після цього завезли позивача до Житомирського ВП ГУ НП в Житомирській області, відібрали в нього пояснення і передали їх черговому.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 пояснив, що 30.03.2016 року позивач викликав поліцію і він виїхав з напарником, як працівники поліції, за адресою вул. Київська, 77 де опитаний позивач пояснив, що він має пільги з безкоштовного проїзду у громадському транспорті та сів в маршрутку, водій якої не захотів його безкоштовно везти. Після цього вони поїхали на кінцеву зупинку маршрутки по вул. Саєнка, де були відібрані пояснення у заявника та водія. При цьому позивач був дуже знервований, збуджений, пред»явив документи, серед яких посвідчення інваліда.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що 30.03.2016 року патрульні поліції привезли позивача до міського відділу поліції і він приймав дві заяви від позивача з приводу відмови водіїв маршрутки безкоштовно перевозити позивача при пред»явленні посвідчення інваліда. Після того, як позивач вийшов з відділку його знову відмовилися безкоштовно провозити у маршрутці і він ще раз написав з цього приводу заяву. Під час спілкування позивач перебував у стресі, одну заяву навіть не міг власноручно написати, в нього трусилися руки, він заїкався.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, покази свідків та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з листа Комунальної установи «Центральна міська лікарня №2» від 15.04.2016 року №200, позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає за адресою: м. Житомир, майдан Перемоги, 8-А, кв.2, перебуває на диспансерному обліку у лікаря загальної практики та лікаря-невролога з приводу дисциркуляторної енцефалопатії ІІІ ст., залишкові явища перенесеного гострого порушення мозкового кровообігу внаслідок розриву мішкуватої аневризми передньої сполучної артерії у вигляді вестибуло-атактичних порушень, цефалічного синдрому, когнітивних порушень, гіпертонічна хвороба ІІІ ст., ст. ІІІ, ризик VI, постійна форма фібриляції передсердь, СН ІІ А ст. Пацієнт лікується амбулаторно та в стаціонарі двічі в рік.

За адресою проживання позивач спостерігається в поліклініці КУ ЦМЛ №2 з 1995 року. З 2013 року ОСОБА_2 є інвалідом другої групи загального захворювання. Син позивача ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 є інвалідом першої групи з дитинства з приводу дитячого церебрального паралічу.

30.03.2016 року позивач звернувся в поліклініку КУ ЦМЛ №2 за допомогою в 101 кабінет з приводу гіпертонічного кризу (АТ був 210/120 мм. рт. ст.) та йому була надана допомога, тиск знизився до 180/100 мм. рт. ст.

З 23.03.2016 року по 05.04.2016 року позивач проходив лікування в денному стаціонарі №2 КУ ЦМЛ №2 з приводу діагноз: дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-ІІІ ст., залишкові явища гострого порушення мозкового кровообігу по геморагічному типу з астеноневротичним синдромом, вестибулоатактичними порушеннями.

За станом здоров»я ОСОБА_2 протипоказано психо-емоційне напруження.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Згідно ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про автомобільний транспорт» пасажир зобов»язаний мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, а за наявності права пільгового проїзду відповідне посвідчення чи довідку, на підставі якої надається пільга.

Згідно ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.

Відповідно до ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інваліди І та ІІ групи, діти-інваліди та особи, які супроводжують інвалідів І групи або дітей-інвалідів (не більше однієї особи, яка супроводжує інваліда І групи або дитину-інваліда), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі).

Пільгове перевезення інвалідів здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до Закону України «Про транспорт».

Звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається.

Судом встановлено, що відповідно до посвідчення серії АГ №823711, виданого 09.07.2013 року Управлінням Пенсійного фонду в м. Житомирі Житомирської області, ОСОБА_2 є інвалідом другої групи загального захворювання та має пільги щодо безоплатного проїзду у пасажирському міському транспорті, встановлені Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Товариство з додатковою відповідальністю «Житомирське АТП 11827», директор ОСОБА_11, обслуговує міські автобусні маршрути №№2, 5, а фізична особа підприємець ОСОБА_3 обслуговує маршрут №40 та вказані особи є автомобільними перевізниками, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування у пасажирському міському транспорті.

30 березня 2016 року близько 10 години на зупинці міського громадського транспорту по вул. Перемоги, 12 в м. Житомирі водій автобуса на маршруті загального користування №2 ОСОБА_4 безпідставно відмовив позивачеві в пільговому безкоштовному проїзді при пред»явленні ним посвідчення інваліда другої групи.

В цей же день 30.03.2016 року близько 16 години на зупинці міського громадського транспорту «Автодорожний технікум» по вул. В. Бердичівській в м. Житомирі водій автобуса на маршруті загального користування №5 ОСОБА_12 безпідставно відмовив позивачеві в пільговому безкоштовному проїзді при пред»явленні ним посвідчення інваліда другої групи.

Також 30.03.2016 року близько 18 години на зупинці міського громадського транспорту по вул. Перемоги, 55 в м. Житомирі водій автобуса на маршруті загального користування №40 ОСОБА_5 безпідставно відмовив позивачеві в пільговому безкоштовному проїзді при пред»явленні ним посвідчення інваліда другої групи.

З приводу неправомірних дій зазначених перевізників позивач звертався до органів поліції, Житомирської місцевої прокуратури, Виконавчого комітету Житомирської міської ради, Управління транспорту і зв»язку Житомирської міської ради, Управління Укртрансбезпеки у Житомирській області.

За зверненнями ОСОБА_2 від 30.03.2016 року Житомирським ВП ГУ НП в Житомирській області складено висновки №№7178/16, 7453/16, 7546/16, які оглянуто в судовому засіданні.

Як вбачається з письмових пояснень ОСОБА_12, що містяться у висновку №7546/16, вказана особа пояснила, що 30.03.2016 року о 15 годині 15 хвилин по маршруту слідування до його транспортного засобу зайшов позивач, який пред»явив посвідчення інваліда другої групи загального захворювання та з вимогою безкоштовного проїзду. ОСОБА_12 в свою чергу повідомив позивача про те, що дана категорія інвалідності не є пільговою, а перелік пільговиків вказаний на інформаційному стенді позаду водія, з інформацію на якому позивач відмовився ознайомлюватися.

Вищезазначені обставини також підтверджуються допитаними в судовому засіданні свідками ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які є працівниками поліції.

Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також не заперечували, що 30.03.2016 року у них виник з позивачем конфлікт з приводу його пільгового безкоштовного проїзду.

Суд критично відноситься до показів свідка ОСОБА_4, наданих в судовому засіданні, оскільки згідно його особистої письмової заяви, яка надсилалася директором ТДВ «Житомирське АТП 11827» на адресу заступника начальника Управління транспорту і зві»язку Житомирської міської ради листом від 01.05.2016 року №120, вбачається, що водій маршрутного таксі ОСОБА_4 пропонував 30.03.2016 року позивачу заплатити за проїзд, так як в його посвідченні не було вказано, що він має право на безкоштовний проїзд.

Управлінням Укртрансбезпеки у Житомирській області було направлено до ТДВ «Житомирське АТП 11827» копію заяви ОСОБА_2 від 30.03.2016 року та зобов»язано довести інформацію зазначену в заяві для відома всіх водіїв, що працюють на підприємстві та проведення з водіями додаткових інструктажів стосовно безумовного виконання ст.37 Закону України «Про автомобільний транспорт» та недопущення у подальшому порушень при здійсненні перевезення пільгових категорій громадян.

Згідно відповіді ТДВ «Житомирське АТП 11827» до Укртрансбезпеки у Житомирській області від 31.05.2016 року №190, звернення ОСОБА_2 про те, що йому було відмовлено в пільговому проїзді при наявності посвідчення інваліда другої групи загального захворювання 30.03.2016 року водієм ОСОБА_12 розглянуто в автопідприємстві та повідомлено, що з ОСОБА_12 та іншими водіями, які обслуговують міський автобусний маршрут №5 «Мальованка вул. Космонавтів» проведено роз»яснювальну роботу стосовно безумовного виконання «Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту» та недопущення в подальшому порушень при здійсненні перевезення пільгових категорій громадян.

Доводи відповідачів в обґрунтування своїх заперечень проти позову на те, що позивач при проїзді 30.03.2016 року в автобусах квитки не придбавав, не відповідають вимогам закону, оскільки за Законом України «Про автомобільний транспорт» позивач, які інвалід другої групи, який має право на безплатний проїзд за наявності відповідного посвідчення не зобов»язаний придбавати квитки на проїзд. Посилання відповідачів на те, що у випадку відсутності у автомобільного перевізника державного контракту на перевезення пільгових категорій громадян і відповідного замовлення, а також відсутність відповідного державного фінансування перевізника, останній може відмовити в пільговому перевезенні пасажиру, також суперечать вимогам закону.

Таким чином, судом встановлено, що внаслідок неправомірних дій працівників перевізників Товариства з додатковою відповідальністю «Житомирське автотранспортне підприємство 11827» та фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, що виразились у безпідставній відмові 30.03.2016 року ОСОБА_2 у пільговому безплатному проїзді у пасажирському міському транспорті, який є інвалідом другої групи загального захворювання, було порушено право позивача, гарантоване йому ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та Законом України «Про автомобільний транспорт».

З огляду на наведене, невизнане відповідачами право позивача підлягає захисту судом шляхом визнання права ОСОБА_2, інваліда другої групи загального захворювання, на безкоштовний проїзд в автобусах міського маршруту, незалежно від форми власності та підпорядкування.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім»ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. із змінами, передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров»я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

З огляду на ту обставину, що внаслідок неправомірних дій відповідачів через невизнання гарантованого позивачу законом права на безплатний проїзд, останній за один день 30.03.2016 року тричі переніс приниження гідності та честі, переніс нервовий стрес, свідками якого були працівники поліції ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, хоча за станом здоров»я йому протипоказано психо-емоційне напруження, докладав додаткових зусиль для організації свого переміщення до місць призначення, зазнав незручностей у зв»язку з пересадками, що з урахуванням його стану здоров»я (ІІ група інвалідності) є досить великим навантаженням, був вимушений звертатися до органів місцевого самоврядування, державних та правоохоронних органів для відновлення свого права, враховуючи характер та обсяг страждань і немайнових втрат, яких зазнав ОСОБА_2, та виходячи із засад розумності, справедливості і виваженості, а також з огляду на встановлені в судовому засіданні факти, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди та стягує з ТДВ «Житомирське АТП 11827» на користь позивача моральну шкоду в розмірі 700 грн. 00 коп. та з ФОП ОСОБА_3 на користь позивача моральну шкоду в розмірі 350 грн. 00 коп.

Також відповідно до ст.88 ЦПК України, суд стягує з відповідачів в дохід держави судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.23 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. із змінами, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати право ОСОБА_2, інваліда другої групи загального захворювання, на безкоштовний проїзд в автобусах міського маршруту, незалежно від форми власності та підпорядкування.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Житомирське автотранспортне підприємство 11827» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 700 грн. 00 коп.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 350 грн. 00 коп.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Житомирське автотранспортне підприємство 11827» в дохід держави судовий збір в розмірі 282 грн. 60 коп.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 279 грн. 10 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: