НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18 листопада 2016 рокуСправа № 322/956/16

Новомиколаївський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Гасанбекова С.С.,

при секретарі судового засідання Гавриш О.А.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: ОСОБА_2

про: стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

20 вересня 2016 року до Новомиколаївського районного суду Запорізької області надійшов вищезазначений цивільний позов, в якому позивач просить суд:

- стягнути з відповідача на користь позивача суму безпідставно отриманих коштів в розмірі 30000,00 грн. та суму процентів за користування коштами в розмірі 15 962,47 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

29 квітня 2013 року між позивачем та ОСОБА_2 виникла домовленість про те, що позивач передає їй грошові кошти в сумі 30000 (тридцять тисяч) грн., а вона зобовязалася продати позивачу право користування належною їй земельною ділянкою після розірвання договору оренди землі з ТОВ «8 Березня». На підтвердження передачі грошей відповідач надала розписку, в якій зазначено, що відповідач отримала від позивача суму в розмірі 30 000,00 грн.

Вищевказаною розпискою не встановлена дата до якої сторони мали укласти відповідну угоду, а тому позивач чекав на сумлінне виконання обіцянки з боку відповідача після припинення дії договору оренди землі, укладеного з ТОВ «8 Березня» 04.09.2007 року строком на 8 років, який повинен був закінчитися у вересні 2015 року. Коли позивач після перебігу цього строку запропонував відповідачу виконати взяте на себе зобовязання та передати позивачу право користування цією земельною ділянкою, то зясувалося, що договір чинний до січня 2017 року оскільки був зареєстрований в січні 2009 року, позивач знову чекав перебігу строку, а нещодавно випадково дізнався, що відповідач увела його в оману і ще в травні 2015 року уклала з ТОВ «8 Березня» додаткову угоду про продовження строку дії вказаного договору ще строком на 8 років.

Отже, з самого початку зобовязання відповідача за наданою нею розпискою не могло бути виконаним. Позивач вимагав повернення коштів, але відповідач ігнорує його вимоги і безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 30 000,00 грн. не повернув.

Виходячи з наведеного та посилаючись на норми ст.ст. 23, 530, 536, 1048, 1212 ЦК України, позивач просив задовольнити його вимоги та підтримав їх у судовому засіданні.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання 18.11.2016 повторно не прибув та не повідомив суд про причини неявки, а також не надіслав до суду будь-яких заяв та заперечень проти позову.

Враховуючи неявку в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України та з огляду на відсутність заперечень позивачів проти заочного розгляду справи, 18.11.2016 судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.

В судовому засіданні 18.11.2016 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши матеріали та зясувавши обставини цивільної справи, заслухавши пояснення позивача та дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності,

встановив:

Згідно з розпискою ОСОБА_2 від 29.04.2013, відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 30 000,00 грн. за продаж позивачу права користування належною відповідачу земельною ділянкою № 20 в контурі поля 192 та зобовязався розірвати договір з ОСОБА_3

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 05.09.2016 № 67289210, належна відповідачу земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:0020 перебуває у користуванні ТОВ «8 Березня» на підставі договору оренди.

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного.

За правилом ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, є обовязковим для субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальною юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на положення ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, при розгляді даної справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-99ц13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 33890135), і приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 792 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, повязані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161-XIV (далі Закон № 161-XIV).

Частиною першою ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Проте, з матеріалів справи не вбачається того, що сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема договору оренди землі, за яким право користування земельною ділянкою відповідача мало перейти до позивача.

У разі, якщо на виконання неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (ст.ст. 1212 1215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Частиною першою статті 1213 ЦК України визначено, що набувач зобовязаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Таким чином, безпідставно отримані відповідачем грошові кошти в сумі 30 000,00 грн. на виконання неукладеного договору, підлягають стягненню з нього на користь позивача, у звязку з чим позов в цій частині вимог є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Стосовно вимог про стягнення процентів за користування чужими коштами на підставі ст. 536 ЦК України, суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 15 квітня 2015 року по справі № 6-39гс15 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 43675390), і приходить до наступних висновків.

Частиною другою статті 1214 ЦК України з посиланням на статтю 536 цього Кодексу передбачено нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей.

За змістом статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір таких процентів визначається договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Позивач, визначаючи розмір процентів, посилається на ч. 1 ст. 1048 ЦК України, якою передбачено, що у разі невстановлення договором позики розміру процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Проте, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами та за збереження грошових коштів без достатньої правової підстави за обставин, що склалися між сторонами у даній справі, не встановлено у розписці від 29.04.2013, а також не передбачено законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Отже, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами внаслідок передання грошових коштів за розпискою на виконання неукладеного договору і безпідставного збереження цих грошових коштів, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом, а тому відсутні підстави для застосування аналогії закону, передбаченої статтею 8 ЦК України.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів на підставі ст. 536 ЦК України є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки розмір таких процентів не визначений сторонами і не передбачений законом.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню у вищезазначеній частині.

Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

До позовної заяви додано квитанцію від 19.09.2016 № 220, якою підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 551,20 грн., отже, враховуючи часткове задоволення позову на суму 30 000,00 грн., що становить 65,27% від заявленої позивачем суми, розмір судових витрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить: 551,20*65,27 % = 359,77 грн.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 88, 208, 209, 212 215, 218, 223 226, 294, 296 ЦПК України, суд

вирішив:

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти за розпискою від 29 квітня 2013 року в сумі 30 000,00 грн. (тридцять тисяч гривень 00 коп.).

В задоволенні решти вимог відмовити.

2. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 359,77 грн. (триста пятдесят девять гривень 77 коп.).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку. Відповідач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом десяти днів з дня проголошення цього рішення, а відповідачем протягом десяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, до апеляційного суду Запорізької області через Новомиколаївський районний суд Запорізької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.С. Гасанбеков