Провадження № 2/522/2299/16
Справа № 522/8189/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль», третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання іпотечного договору частково недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звертаючись 21.04.2015 року з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль», третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, просить суд визнати умови п.5.4 іпотечного договору від 23.03.2007 року, зареєстрованого у реєстрі за №896, у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса недійсним.

В обґрунтування позову відзначає, що 23.03.2007р. на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №014/0022/82/72125 від 23.03.2007р., укладеним між ОСОБА_1 (далі позивач) і Публічним акціонерним товариством (у минулому Відкритим акціонерним товариством) ОСОБА_2 Аваль (далі відповідач), позивач згідно умов іпотечного договору (реєстр. № 896) передав у заставу відповідачу квартиру АДРЕСА_1. Згідно п. 5.4 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду; за виконавчим написом нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом ч. 3 ст. 33 Закону України Про іпотеку звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. На думку позивача норми Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень є спеціальними відносно Закону України «Про іпотеку». Однак, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса Законом України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено. Пункт 5 ч. 1 ст. 26 Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень, яким передбачений позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження шляхом реалізації заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса, був доповнений на підставі Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг № 3795-VI від 22.09.2011 року, який набрав чинності 16.10.2011 року, тобто через чотири з половиною роки після укладення оспорюваного правочину. Тому, оскільки звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса на час виникнення спірних правовідносин не передбачалось, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Позивач та його представник у судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином. Від представника позивача ОСОБА_4 надійшло 02.03.2016р. до суду клопотання, відповідно до якого просила розглядати справу за її відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_5 (діє на підставі довіреності від 04.02.2016 року) у судове засідання не зявився, надав суду 09.03.2016р. заяву про розгляд справи за його відсутності. У минулих судових засіданнях надав письмові заперечення, за якими просив відмовити у задоволенні позову (а.с. 58-60)..

Третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 у судове засідання не зявились, надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Згідно з ст.197 ЦПК України, у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 березня 2007 року між ОСОБА_6 (надалі - Позивач, Позичальник, Боржник, Іпотекодавець) та ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» в особі Одеської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» (надалі - Відповідач, Кредитор, ОСОБА_2, Іпотекодержатель) був укладений Кредитний Договір № 014/0022/82/72125, за яким Кредитор надав Позичальнику кредит в загальній сумі 85 680,00 (вісімдесят пять тисяч шістсот вісімдесят) доларів США, процентна ставка за кредитом складає 13,75 (тринадцять цілих сімдесят пять сотих) відсотків річних.

У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 014/0022/82/72125 від 23.03.2007 p., того ж дня між Відповідачем та ОСОБА_6 було укладено Іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку передається нерухоме майно, а саме: квартира під номером 22 (двадцять два), в будинку під номером 1/3 (один дріб три) по провулку Нахімова, що розташована в місті Одесі, загальною площею 40,7 кв.м., житловою площею 25,5 кв.м. та складається в цілому з двох кімнат, згідно витягу реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» від 12.03.2007 року за№ 13831960 (а.с. 13-22).

Пунктом п.5.4. вказаного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду, за виконавчим написом нотаріуса, згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належить, зокрема, визнання правочину недійсним;

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дво-чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. У відповідності до ст.. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Відповідно до ст..215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Звертаючись 21.04.2015 року до суду з відповідним позовом, позивач просить визнати вищезгаданий пункт 5.4. іпотечного договору недійсним в аспекті норм Законом України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, та яким не передбачено звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса не передбачено.

Згідно ч.2 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому закону.

Однак, погодитись з такими висновками суд не може та розглядаючи спірні відносини суд керується наступним.

Цивільний кодекс України (ст.. 181 ) при класифікації речей як обєктів цивільних прав виходив із фундаментального поділу речей на рухомі і нерухомі. До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (частина перша статті 181). Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Слід констатувати, що вказане визначення нерухомої речі за Кодексом є універсальним. Так, воно містить ознаки нерухомого майна, які повинні бути притаманні тому чи іншому обєкту при визначенні його належності до нерухомого майна.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон) під нерухомим майном розуміє земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення;

Ураховуючи наведені законодавчі акти, можна виділити такі ознаки нерухомої речі:

1) ці обєкти розташовані на земельній ділянці та нерозривно повязані з землею, тобто вони не можуть існувати без землі;

2) переміщення зазначених обєктів є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення;

Квартира ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придбане для постійного у ньому проживання (ч. 1 ст. 382 ЦК України). З аналізу чинних норм, квартира є нерухомим майном.

Застава це вид забезпечення виконання зобовязання, при якому кредитор-заставодержатель має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (ст. 572 ЦК). Заставні відносини регулюються ЦК України Законами України: «Про заставу» від 02.10.1992 р., «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18.11.2003 р.,«Про іпотеку» від 05.06.2003 р., «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» від 19.06.2003 р. та ін.

В силу статті 575 ЦК України виокремлюються такі види застави, як іпотека (застава нерухомого майна) та заклад (застава рухомого майна).

У відповідності до ст..1 Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), цей Закон визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Ст..2 вказаного Закону містить наступне визначення рухомого майна: рухоме майно - окрема рухома річ, сукупність рухомих речей, гроші, валютні цінності, цінні папери, а також майнові права та обов'язки;

У відповідності до ст..5 даного Закону, предметом обтяження може бути рухоме майно, не вилучене з цивільного обороту, на яке згідно із законодавством може бути звернене стягнення. Залежно від змісту обтяження предмет обтяження повинен належати боржнику або обтяжувачу на праві власності чи на праві господарського відання. Відносини щодо рухомого майна, яке належить особі на праві господарського відання, регулюються за правилами, встановленими для регулювання відносин щодо рухомого майна, яке належить особі на праві власності. Предметом обтяження може бути рухоме майно, яке стане власністю боржника в майбутньому.

У свою чергу, ст.. 1 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: нерухоме майно (нерухомість) - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці і невід'ємно пов'язані з нею, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом;

Згідно до п. 1.2. Іпотечного договору до Кредитного договору № 014/0022/82/72125 від 23 березня 2007 предметом іпотеки виступає квартира під номером 22 (двадцять два), в будинку під номером 1/3 (один дріб три) по провулку Нахімова, що розташована в місті Одесі, загальною площею 40,7 кв.м., житловою площею 25,5 кв.м. та складається в цілому з двух кімнат.

Тобто предметом застави є квартира як нерухоме майно, а тому на дані правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про іпотеку».

У свою чергу, ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що під час укладення 23.03.2007 року Іпотечного договору до Кредитного договору № 014/0022/82/72125 від 23 березня 2007 № сторонами були виконані та дотримані усі вимоги, передбачені чинним законодавством, тому підстав для визнання спірного пункту договору недійсним суд не вбачає..

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.. 1, 3, 10, 11, 15, 57, 60, 208-, 209, 212-215, 218 ЦПК України; ст.ст.. 1, 3, 15, 16, 215-217, 509, 526-530, 572, 575-576, 585, 590, 610-612, 626-629, 638-639, 1054-1056 ЦК України, Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», Законом України «Про іпотеку», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль», третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання іпотечного договору частково недійсним відмовити

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, в порядку ст. 294 ЦПК України.

Суддя: Домусчі Л.В.

09.03.2016