У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В., Парінової І.К.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргоюОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_7, на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 1980 року він перебував з ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Калуського районного суду Івано-Франківської області 16 вересня 1997 року було розірвано.

За період перебування у шлюбі за спільні кошти ними було набуте нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1, в якому він продовжував проживати після розірвання шлюбу та сплачувати комунальні послуги.

Вказуючи, що зазначений будинок є спільним майном подружжя, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив поновити йому строк звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, а також визнати за ним право власності на 1/2 частини спірного будинку.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга ОСОБА_5, подана представником ОСОБА_7, підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення не відповідають цим вимогам.

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Калуського районного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 1997 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, укладений у 1980 році, було розірвано (а. с. 5, 53, т. 1).

Рішенням засідання виконавчого комітету Пійлівської сільської ради народних депутатів від 27 березня 1986 № 30 «Про будівництво індивідуального житлового будинку» ОСОБА_6 було виділено земельну ділянку площею 0,08 га для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд та визначено строк будівництва: з травня 1986 року по травень 1988 року (а. с. 10, т. 1).

Згідно з рішенням Пійлівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області від 18 липня 2003 року вирішено надати ОСОБА_6 дозвіл на виготовлення документації на самовільно збудовані господарські споруди та гараж (а. с. 48, т. 1).

Актом державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації від 2004 року індивідуальний житловий будинок і господарські споруди прийнято в експлуатацію (а. с. 50, т. 1). Рішенням виконавчого комітету Пійлівської сільської ради від 28 грудня 2004 року № 64 вирішено оформити право власності на будинок АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_6 (а. с. 166, т. 1) і на підставі даного рішення остання 18 грудня 2008 року отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно і провела реєстрацію права власності (а. с. 167, 168, т.1).

Судами також установлено, що відповідно до листа-відповіді Калуської міжрайонної прокуратури від 29 серпня 2014 року № 87-113-14 ОСОБА_5 зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 з 12 травня 1981 року. Відомості про зняття з реєстрації даного громадянина в Калуському РВ УДМС в Івано-Франківській області відсутні.

Згідно із копією акта комісії, затвердженого Пійлівською сільською радою Івано-Франківської області від 12 вересня 2014 року, ОСОБА_5 не проживає за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 з 1995 року (а. с. 52).

Встановивши вищезазначені обставини у справі, суди дійшли висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5 з підстав пропущення останнім строку звернення до суду з відповідним позовом.

Однак з таким висновком судів погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічні норми були передбачені статтею 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, зокрема, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Час оформлення права власності на майно не впливає на право одного з подружжя на частину майна, придбаного у період шлюбу.

Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Вирішуючи справу, суди не звернули уваги на те, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду і цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді: М.В. Дем'яносов А.О. Леванчук
А.В. Маляренко

І.К.Парінова