Ухвала

іменем україни

16 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., ПисаноїТ.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Хустської міської ради, виконавчого комітету Хустської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - реєстраційна служба Хустського районного управління юстиції, про визнання рішення ради незаконним, свідоцтва про право власності недійсним, визнання права власності за набувальною давністю та зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою Хустської міської ради на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 25 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Хустської міської ради, виконавчого комітету Хустської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - реєстраційна служба Хустського районного управління юстиції, про визнання рішення ради незаконним, свідоцтва про право власності недійсним, визнання права власності за набувальною давністю та зобов'язання вчинити дії.

На обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що вони на підставі дозволу адміністрації воєнторгу, який орендував дане приміщення для ательє з метою пошиття одягу для військовослужбовців за згодою Хустського ЖЕК Хустської міської ради вселилися у житловий будинок АДРЕСА_1, у якому проживають і на даний час. Зазначали, що ОСОБА_4 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а ОСОБА_5 має статус дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи. З наведених підстав позивачі виконкомом Хустської міської ради були зараховані на пільговий квартальний облік і значаться у списку громадян, які користуються першочерговим правом одержання житла. Посилаючись на ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України зазначали, що вони добросовісно користуються спірним житловим будинком із 1991 року. Вказували, що відповідач неодноразово з різних підстав звертався до них з позовами про виселення, усунення перешкод шляхом витребовування майна та усунення перешкод шляхом звільнення приміщення. Проте за результатами розглядів справ у задоволенні позовів було відмовлено, рішення набрали законної сили.

Враховуючи вищевикладене, позивачі посилаючись на ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України вважали, що правомірно володіють спірним майном.

Крім того, зазначали, що Хустська міська рада та виконком Хустської міської ради протягом 23 років їхню сім'ю житлом не забезпечили.

Вважали, що Хустська міська рада, посилаючись на Інструкцію «Про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності фізичних чи юридичних осіб», затвердженої наказом архітектури та житлової політики України від 09 червня 1998 року № 121, в примусовому порядку вирішила зареєструвати право власності на будівлю (колишній воєнторг) по АДРЕСА_1 за Хустівською міською радою вцілому. Проте, вважали таке посилання не ґрунтується на вимогах закону, оскільки спірна квартира на праві власності належала громадянину ОСОБА_6, а після його смерті із 1948 року знаходилася у користуванні Хустівського ЖЕК.

Вважали, що виконком Хустської міської ради безпідставно прийняв рішення від 27 лютого 2002 року № 98 про реєстрацію права власності на будівлю АДРЕСА_1 за Хустською міською радою як нежилий об'єкт.

Посилаючись на ст. 30 ч. 3 п. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст. 319, ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, ч. 1 ст. 100 ЖК України просили позов задовольнити.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 22 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 25 лютого 2016 року, позов задоволено частково.

Визнано рішення Хустської міської ради від 27 лютого 2002 року № 98 недійсним та скасовано.

Визнано свідоцтво про право власності Хустської міської ради на будинок АДРЕСА_1 від 14 серпня 2003 року недійсним та скасовано.

Припинено право власності на будинок АДРЕСА_1 за Хустською міською радою із 14 серпня 2003 року.

Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності на будинок АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі Хустська міська рада просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до правил ст. 61 ЖК України позивачі вселилися у спірний житловий будинок зі згоди Хустської міської ради та проживають у спірному житловому будинку з 1991 року по теперішній час, а тому фактично набули права та обов'язки за договором житлового найму, на право користування цим будинком.

Визнаючи недійсним рішення Хустської міської ради від 27 лютого 2002 року та видане на підставі цього рішення свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 19 серпня 2003 року, суди виходили з того, що спірний житловий будинок незаконно, у порушення правил, передбачених ст. ст. 6, 7, 8, 100 ЖК України без відповідного рішення Хустської міської ради було переведено із житлового приміщення у нежитлове.

Крім того, на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України визнаючи право власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю суд виходив з того, що існують необхідні правові підстави, передбачені ст. 344 ЦК України для набуття позивачами права власності за набувальною давністю, оскільки вони добросовісно, відкрито і безперервно володіли зазначеним будинком упродовж 23 років.

Проте повністюпогодитись із висновками судів не можна, оскільки суди дійшлиїх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Отже, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а також обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи, і які відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести сам позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Судами встановлено, що позивачі користуються спірним майном на підставі дозволу адміністрації воєнторгу, який орендував дане приміщення для ательє з метою пошиву одягу для військовослужбовців.

Згідно з матеріалами інвентарної справи № 1020 за 1948, 1971, 1985, 1988 роки встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 на праві власності належав громадянину ОСОБА_6, а після його смерті із 1948 є комунальним майном Хустської міської ради та знаходилось у користуванні Хустської ЖЕК.

Отже, помилковими є висновки суду першої інстанції, що до спірних правовідносин слід застосовувати правові норми ЦК України 1964 року щодо необхідності визнання майна безгосподарним чи визнання спадщини відумерлою, оскільки правовідносини щодо спірного нерухомого майна фактично виникли з моменту проведення інвентаризації у 1948 році, однак Цивільний кодекс РСФСР 1922 року не передбачав судового порядку визнання спадщини відумерлою, та взагалі не містив поняття «безгосподарна річ» оскільки за принципами радянського післявоєнного законодавства все майно належало радянській державі.

Згідно зі ст. 7 Закону УРСР «Про місцеві ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» від 07 грудня 1990 року комунальна власність становить основу місцевого господарства. Суб'єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі сільських, селищних, міських, районних, обласних Рад народних депутатів. До комунальної власності належить майно, яке передається безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, майно, яке створюється і купується органами місцевого самоврядування за рахунок належних їм коштів, а також майно, перелік якого встановлено Законом про власність.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням виконкому Хустської міської ради від 27 лютого 2002 року зареєстровано право власності на цей спірний житловий будинок.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 14 серпня 2003 року власником спірного будинку АДРЕСА_1 є Хустська міська рада, тобто будівля відноситься до комунальної власності.

Отже, помилковими є висновки судів про те, що рішення виконкому Хустської міської ради від 27 лютого 2002 року підлягає визнанню недійсним, у зв'язку з тим, що порушує право власності позивачів за набувальною давністю, оскільки спірне майно на підставі чинного законодавства на той час правомірно було прийнято до комунальної власності Хустської міської ради.

З матеріалів справи вбачається, що спірне майно є постійним предметом спору в судах.

Так, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 15 серпня 2013 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2013 року, позовні вимоги Хустської міської ради задоволено. Зобов'язано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 усунути перешкоди Хустській міській раді у користуванні майном комунальної власності шляхом звільнення спірного приміщення. Рішеннями встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають у спірному нежитловому приміщенні без відповідних правових підстав, у добровільному порядку не звільняють приміщення, чим порушують право власності Хустської міської ради.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Отже, враховуючи вищевикладені обставини справи та норми закону, суд не врахував та не надав належної оцінки тим обставинам, що власником майна по АДРЕСА_1 є саме Хустська міська рада, а тому дійшов помилкового висновку про те, що існують підстави передбачені ч. 1 ст. 344 ЦК України для визнання права власності за набувальною давністю.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи, що судом першої інстанції не встановлені фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, таке рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуХустської міської ради задовольнити частково.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 25 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

Л.М. Мазур

Т.О.Писана