УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Хопти С.Ф., Закропивного О.В., ШтеликС.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт», треті особи: незалежна профспілка працівників Іллічівського морського торговельного порту, профспілка робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, спілка професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання наказів незаконними та їх скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона з 17 жовтня 2003 року працювала в державному підприємстві «Іллічівський морський торговельний порт» (далі - ДП «ІМТП») тальманом першого терміналу. 26 січня 2015 року ДП «ІМТП» видано накази № 33 та № 46/0 про переміщення працівників підприємства зі скороченням робочих місць та посад у структурних підрозділах порту. Наказом першого заступника директора підприємства від 27 квітня 2015 року № 239/0-1 її було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивачка вважала, що наказами № 33 та № 46/0 від 26 січня 2015 року відповідач фактично здійснив переведення, а не переміщення, в результаті якого відбулося зміна найменування посади, яку вона займала та була прийнята на роботу, Крім того, відповідач, починаючи з 3 березня 2015 року, у зв'язку з її відмовою виконувати спірні накази, неправомірно не допускав її до роботу та не виплачував заробітну плату. Водночас позивач вказувала, що профспілковим комітетом не надано згоди на її звільнення, отже, її звільнення є незаконним.

З урахуванням зазначеного позивачка просила: поновити їй строк на оскарження зазначених наказів про її переміщення, визнати їх незаконними та скасувати; визнати наказ в.о. директора підприємства від 27 квітня 2015 року № 239/0-7 про припинення трудового договору та її звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасувати; поновити її на посаді тальмана першого терміналу; стягнути з ДП «ІМТП» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 3 лютого 2015 року по час ухвалення рішення суду.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 14 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Поновлено ОСОБА_4 строк на оскарження наказу директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» та наказу директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 46/0 про переміщення ОСОБА_4

Визнано наказ директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису першого терміналу посади тальмана, яку займала ОСОБА_4, та наказ директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 46/0 про переміщення ОСОБА_4 незаконними та скасовано.

Визнано наказ в.о. директора ДП «ІМТП» від 27 квітня 2015 року № 239/0-7 про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_4 за п. 1 ст.40 КЗпП України незаконним та скасовано.

Поновлено ОСОБА_4 в ДП «ІМТП» на посаді тальмана першого терміналу.

Стягнуто з ДП «ІМТП» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 3 лютого 2015 року по 14 квітня 2016 року в сумі 84 026 грн 39 коп.

У касаційній скарзі ДП «ІМТП», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Задовольняючи позов, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), урахувавши правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-1178цс15, дійшли до правильного висновку про те, що відповідач при переміщенні позивача вийшов за межі трудового договору і провів її переведення без її згоди з скороченням постійного робочого місця та посади обумовленої трудовим договором, яку вона займала на першому терміналі, що суперечить ч. 3 ст. 32 КЗпП України. При цьому суди вірно вважали, що відповідно до наказів від 26 січня 2015 року № 33 та № 46/0 переміщення позивача носить постійний характер, що відповідно до вимог ст. ст. 23, 24 КЗпП України кваліфікується як укладання нового трудового договору на невизначений строк.

Також суди врахували, що позивач є членом Незалежної профспілки Іллічівського морського торговельного порту, до виборного органу якої відповідач з відповідним поданням на отримання попередньої згоди на її звільнення не звертався, а на запит суду профспілка не дала згоду на звільнення позивача, обґрунтувавши свій висновок.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду не впливають.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

О.В. Закропивний

С.П. Штелик