Справа № 352/2235/15-ц
Провадження № 2/352/228/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2016 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої судді Хоминець М.М.

з участю секретаря Пилипів М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 13.11.2015 р. звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення матеріальної і моральної шкоди.

Заявлений позов обґрунтовував тим, що 01.08.2015 р. відповідач на земельній ділянці, що належить на праві приватної власності позивачеві, зрізав дерева у кількості 20 штук, а саме сливи і вишні, які росли від межі, що розділяє їх земельні ділянки на відстані від 1 м до 2 м. У звязку з цим позивач звернувся із заявою від 04.08.2015 р. до Тисменицького РВ УМВС та із заявою від 05.08.2015 р. до Добровлянської сільської ради. Тисменицький РВ УВМС здійснив перевірку його заяви, згідно висновку від 05.08.2015 р. за результатами розгляду заяви наведені у заяві факти підтвердились. Після цього позивач звернувся до відповідача, останній підтвердив, що він зрізав дерева, оскільки вони заважали йому у встановленні огорожі. Позивач дав згоду відповідачу лише на встановлення нової огорожі на межі, що розділяє їх земельні ділянки, та на заміну металевих стовпчиків, при цьому не дозволяв зрізати дерева, посаджені його покійною матірю, ці дерева не заважали відповідачу у встановленні нової огорожі. Питання про вирубку дерев на власних ділянках вирішується одноособово власниками цих ділянок. Згідно п.10 Порядку видалення дерев, кущів, газонів і квітників у населених пунктах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1045 від 01.08.2006 р., видалення зелених насаджень на земельній ділянці, яка перебуває у приватній власності, та на присадибній земельній ділянці здійснюється за рішенням власника земельної ділянки без сплати їх відновної вартості. Відповідно до вимог ст.40 Закону України «Про рослинний світ», ст.68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст.28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» відповідач несе відповідальність за самовільне зрізання дерев на земельній ділянці позивача. Виходячи із такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу, затверджених постановою КМ України № 665 від 23.07.2008 р., позивач розрахував розмір шкоди, завданої відповідачем внаслідок незаконного вирубування 15 дерев вишні 1254 грн. та 5 дерев сливи 706 грн., загальна вартість завданої позивачу матеріальної шкоди складає 1960 грн. Крім того, неправомірними діями відповідач спричинив йому моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях у звязку з протиправною поведінкою відповідача та у звязку із знищенням майна позивача, яку останній оцінює у 1000 грн. (по 50 грн. за кожне знищене дерево). Просив стягнути з відповідача 1960 грн. матеріальної шкоди та 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав і просив його задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що 31.07.2015 р. він повідомив свого суміжника позивача ОСОБА_1 про намір встановити на спільній межі нову огорожу з металопрофілю замість існуючої старої сітки, яка місцями прогнила і прогнулась на земельну ділянку відповідача, замінити на нові старі металеві стовпчики. Він попросив у позивача також дозволу зрізати декілька старих плодових дерев, які росли на спільній межі та поряд з нею і заважали копанню траншеї під фундамент огорожі, залиттю фундаменту та встановленню огорожі. Позивач не заперечував щодо встановлення огорожі та щодо зрізання дерев, при цьому не вимагав жодної компенсації за дерева. 01.08.2015 р. позивач у присутності сільського голови с. Добровляни ОСОБА_3, відповідача та членів його сімї підтвердив, що він не заперечує проти встановлення нової огорожі на спільній межі та проти зрізання дерев. Того ж дня 01.08.2015 р. відповідач зрізав плодові дерева, що росли на спільній межі та обабіч неї на відстані близько 0,5 м і були похилені на сторону земельної ділянки відповідача, та почав копати траншею. Всі витрати по встановленню нової огорожі на спільній з позивачем межі відповідач взяв на себе. А 03.08.2015 р. позивач звернувся до нього з вимогою оплати за зрізані дерева. Оскільки він зрізав дерева з відома та згоди позивача, протиправність у його діях відсутня. Згідно ч.2 ст.109 ЗК України кожен із сусідів має право вимагати ліквідувати дерева, які стоять на спільній межі, витрати на ліквідацію цих дерев покладаються на сусідів у рівних частинах. Позивач самостійно нарахував розмір матеріальної шкоди; коли 18.01.2016 р. на місце конфлікту вийшла земельна комісія сільської ради з метою встановлення фактичних даних, заміру пеньків для встановлення діаметру зрізаних дерев, позивач не пропустив членів комісії на свою земельну ділянку, заборонивши вимір діаметру зрізаних дерев, встановлення їх кількості, не дозволивши заміряти, на якій відстані від спільної межі знаходяться пеньки. У звязку з необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог просив у позові відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Встановлено, що сторони є суміжниками, а саме: позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки № 3 для ведення ОСГ площею 0,0852 га по вул. Франка в с. Добровляни Тисменицького району Івано-Франківської області відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії П-ІФ № 041269 (а.с.5), а дружина відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 є власником присадибної земельної ділянки площею 0,1220 га по вул. Франка, 36 в с. Добровляни Тисменицького району Івано-Франківської області, що посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 810901 від 09.04.2010 р. (а.с.37).

За згодою позивача відповідач на початку серпня 2015 р. за свої кошти встановив на спільній межі між їхніми земельними ділянками нову огорожу з металопрофілю, замінивши на нові старі металеві стовпчики. При цьому відповідач зрізав старі фруктові дерева, що росли на спільній межі та біля неї на відстані близько 0,5 м, які заважали встановленню огорожі.

Судом встановлено, що позивач не заперечував щодо зрізання цих дерев. Вказану обставину підтвердили у судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 Зокрема, свідок ОСОБА_3, який є сільським головою с. Добровляни, пояснив, що перед встановленням огорожі на спільній з позивачем межі відповідач повідомив його про це як сільського голову, він на прохання відповідача вийшов на місце, де був відповідач з дружиною та позивач з дружиною; позивач погодився, щоб відповідач на старе місце встановив нову огорожу та не заперечував, щоб відповідач зрізав дерева, що росли на межі і біля неї, які заважали встановленню огорожі; свідок особисто чув, як дружина позивача погодилась на зрізання дерев, а позивач дав свою мовчазну згоду.

Свідок ОСОБА_3 та свідок ОСОБА_6, який є головою земельної комісії при виконавчому комітеті Добровлянської сільської ради, підтвердили у судовому засіданні, що 18.01.2016 р., коли на місце конфлікту за заявою відповідача вийшла земельна комісія сільської ради, позивач не допустив членів комісії на свою земельну ділянку, заборонивши вимір діаметру зрізаних дерев, встановлення їх кількості, не дозволивши заміряти, на якій відстані від спільної межі знаходяться пеньки. Вказана обставина також підтверджується відповідним актом сільської ради (а.с.32).

У відповідності з вимогами ч.ч. 1, 3 ст.106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними; витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст.109 ЗК України дерева, які стоять на межі суміжних земельних ділянок, а також плоди цих дерев належать власникам цих ділянок у рівних частинах; кожен із сусідів має право вимагати ліквідувати дерева, які стоять на спільній межі; витрати на ліквідацію цих дерев покладаються на сусідів у рівних частинах.

З огляду на викладене, з урахуванням того, що відповідач сам поніс витрати по встановленню огорожі та зрізанню дерев на спільній межі, суд вважає необґрунтованим посилання позивача лише на п.10 Порядку видалення дерев, кущів, газонів і квітників у населених пунктах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1045 від 01.08.2006 р., згідно якого питання про вирубку дерев на власних ділянках вирішується одноособово власниками цих ділянок.

Суд критично оцінює посилання позивача на підтвердження заявленого позову на висновок дільничного інспектора міліції СДІМ Тисменицького РВ УМВС України в Івано-Франківській області від 05.08.2015 р. за результатами розгляду заяви позивача від 04.08.2015 р. про самовільне зрізання відповідачем фруктових дерев на його земельній ділянці, згідно якого наведені у заяві факти підтвердились. Суду незрозуміло, на підставі чого ДІМ ОСОБА_7 прийшов до такого висновку, оскільки у матеріалах перевірки (а.с.55-62) містяться лише пояснення сторін.

З урахуванням встановлених судом обставин, з огляду на те, що позивач у порушення вимог ч.1 ст.60 ЦПК України не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту самовільного зрізання відповідачем дерев на земельній ділянці позивача, кількості самовільно зрізаних дерев, їх діаметру, відстані від спільної межі, суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди, у задоволенні якої слід відмовити.

Відсутні також підстави для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди, яка є похідною від основної вимоги.

На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, ст.ст. 106, 109 ЗК України, керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду до апеляційного суду Івано-Франківської області подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Тисменицький районний суд.

Головуюча М.М.Хоминець