АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/9700/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я.
Провадження № 22-ц/789/151/16 Доповідач - Сташків Б.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Сташківа Б.І.

суддів - Кузьма Р. М., Костів О. З.,

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теронпільського міськрайонного суду від 23 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2015 році ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 05 листопада 2012 року ОСОБА_1 отримав у позику грошові кошти в сумі 120100,00 грн. терміном до 01 серпня 2013 року. Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобовязання, тому позивач просив стягнути обумовлені договором проценти та штрафні санкції, зокрема 30 процентів річних від позиченої суми за користування грошовими коштами в розмірі 36030 грн., за період з 01 серпня 2013 року по 01 червня 2015 року штрафні санкції в розмірі 220 % від простроченої суми, що складає 264 220 грн., інфляційні на тіло суми основного боргу в розмірі 85 511 грн., а всього позивач просив стягнути з відповідача заборгованість разом із штрафними санкціями в сумі 505861 грн.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики в сумі 120100 грн., проценти - 99082 грн., штрафні санкції - 192160 грн., інфляційні - 85511 грн., а всього - 496853 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 23 листопада 2015 року позов задоволено .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму позики 120100,00 грн., проценти за користування коштами 99082,00 грн., інфляційні 85511,00 грн., проценти за порушення грошового зобовязання 192160,00 грн., а всього 496853,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3775,80 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 листопада 2015 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити частково. Вважає, що сума штрафних санкцій та відсотків за користування грошовими коштами є значно завищеними. Позивач зазначив, що висновки суду невідповідають обставинам справи, рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд ухвалив рішення без участі його представника, незважаючи на те, що вона зверталася з клопотанням про відкладення розгляду справи, не врахував, що строк стягнення неустойки (пені) становить один рік, штрафні санкції значно перевищують розмір основного боргу, а тому виходячи із засад добросовісност, розумності та справедливості, співмірності суми основного боргу та пені, а також з врахування його майнового стану, відповідач просив зменшити розмір боргу за договором позики.

Відповідно до ч. 1 ст.303 ЦК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи сторін, скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково враховуючи наступне.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 не виконав повністю свої зобов'язання за договором позики, вчасно не повернув отримані за договором позики кошти, в зв'язку з чим у позивача виникло право вимоги про стягнення коштів, обумовлених договором процентів та штрафних санкцій, зокрема 30 процентів річних від позиченої суми за користування позиченими грошовими коштами.

Проте, з висновком суду першої інстанції про стягнення штрафних санкцій в розмірі 120 % від простроченої суми колегія не може погодитися.

Згідно статей 1046, 1048 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статей 1049,1050 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Статею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 05 листопада 2012 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав суму позики у розмірі 120100,00 грн.

Згідно п.2 договору позики, позичальник зобовязується повернути позикодавцеві суму позики до 01 серпня 2013року, а п. 14 передбачено сплату позичальником позикодавцеві 30% річних за користування коштами.

У разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики, він зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 120% річних від простроченої суми (п. 7 договору позики).

Відповідач не заперечує укладення договору позики, про що написав власноручно розписку, і станом на день розгляду справи відповідач суми боргу позивачу не повернув.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання ОСОБА_1 на те, що 11.11. 2012 року ним було повернуто позивачеві 50 000 грн., 30.05.2013 року - 32662 грн., 11.06.2013 року - 29 432 грн., 04.06.2014 року - 3 000 грн., оскільки вказані кошти відповідач повертав позивачу в рахунок погашення боргу за іншими борговими зобов'язаннями, що виникнули між сторонами.

Враховуючи встановлені обставини справи, а саме наявність непогашеної відповідачем заборгованості перед позивачем за договором позики від 05 листопада 2012 року, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції правомірно стягнув із відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 30% за користування коштами.

Разом з тим, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що 120 % річних від простроченої суми не є пенею, а є платою за користування грошима і підлягають сплаті платі боржником за правилами основного грошового боргу.

Однак, відповідно до ст.549 ЦК України, штраф, пеня - це є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, тобто ця сума є неустойкою, і стягнення суми в розмірі 192 160,00 грн. і згідно із ч. 2 ст.625 ЦК України є заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобовязання.

В розписці про позику грошей ОСОБА_5 зобовязувався виплачувати пеню в розмірі 120% річних від простроченої суми ( а.с.5).

Рішенням суду стягнуто з відповідача на користь позивача 192 160,00 грн. нарахованої пені за 16 місяців, незважаючи на те, що позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу,пені) застосовується згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України в один рік і повинна становити з розрахунку за один рік перед зверненням до суду з позовом на суму 144 120 грн.

Згідно зі ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому закон дозволяє сторонами домовитись про зміну розміру неустойки у бік її зменшення або збільшення, крім випадків, передбачених законом.

Частина 3 цієї ж статті надає суду право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст.551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшення розміру визначеної позивачем неустойки, що підлягає стягненню, враховуючи при цьому, зокрема, занадто високий її розмір, порівняно зі збитками позивача, яких останній зазнав від прострочення виконання зобов'язання, ступінь виконання зобов'язання боржником, не лише майнові, але і інші інтереси сторін, які заслуговують на увагу.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

З врахуванням того, що окрім пені судом одночасно стягнута загальна сума боргу і як індекс інфляції за весь час прострочення, 99 082,00 грн - 30% річних від позиченої суми .-120 % за порушення грошового зобовязання.,який значно перевищує суму основного боргу, а тому колегія суддів вважає, що за таких обставин зменшення розміру пені до 30 000 грн., з врахуванням неповернутого кредиту, буде відповідати вимогам ст.3 ЦК України - загальним засадам справедливості та розумності.

З урахуванням положень ст.88 ЦПК України з ОСОБА_1 підлягає стягненню розмір судових витрат пропорційно до суми задоволених позовних вимог, що становить 3346, 93 грн.

Керуючись ст.ст.304, 307, 309, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Теронпільського міськрайонного суду від 23 листопада 2015 року в частині стягнення пені за користування позикою із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 змінити

Зменшити стягнення пені за користування позикою із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 із 192 160.00 грн. до 30000 грн.

Зменшити суму судового збору, який підлягає стягненню із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 із 3775,80 грн. до 3346,93 грн.

В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 листопада 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Б.І. Сташків