ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області

в складі:

головуючого судді: Осаулової Н.А.,

за участю секретаря: Криворучко А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Фастів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої злочином,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 (надалі по тексту позивач) звернулась до суду із вказаним позовом до Веприцької сільради Фастівського району Київської області (надалі по тексту відповідач 1), ОСОБА_2 (надалі по тексту відповідач 2), де просила суд із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 01.02.2016 року стягнути солідарно з відповідачів на свою користь грошові кошти матеріальної шкоди внаслідок неправомірних дій в сумі 2 555 000 грн. та моральну шкоду в сумі 300 000 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідача 2 працюючи на посаді секретаря Веприцької сільради Фастівського району скоїла злочин за ст..ст.364 ч.2, 366 ч.2 КК України ОСОБА_2 за що була засуджена вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14.09.2011 року.

Своїми неправомірними діями ОСОБА_2 склала та посвідчила завідомо неправдивий документ, відповідно до якого ОСОБА_3 в подальшому набув права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_4.

19.05.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (позивач по справі ОСОБА_1Є.) було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, за яким остання придбала вказану квартиру за 505 000 грн.

Між тим, рішенням Апеляційного суду м.Києва від 21.11.2012 року за позовом сина спадкодавиці ОСОБА_4 ОСОБА_6 було визнано заповіт на ім'я ОСОБА_3 від 15.12.2004 року, посвідчений відповідачем 2, недійсним, а також визнано недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану квартиру на ім'я ОСОБА_3, договір купівлі-продажу від 19.05.2007 року між ОСОБА_3 та позивачкою, визнано за ОСОБА_6 право власності на вказану квартиру та виселено позивачку з неї.

Зазначає, що ОСОБА_3 помер 14.09.2007 року, тому звернення до нього із позовом про відшкодування збитків є неможливим, а відтак вважає, що шкода була спричинена безпосередньо з вини відповідачів, що встановлено вироком суду від 14.09.2011 року, а тому на підставі ст..ст.22, 23, 1166 ЦК позивачка вважає за необхідне звернутись до них з позовом за захистом своїх порушених прав.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали з підстав викладених у ньому, просили суд його задовольнити.

Відповідач 2 та її представник заперечували проти позову, просили суд відмовити в його задоволенні, підтримавши свої письмові заперечення проти позову, де зазначили, що у даному випадку відсутній причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача ОСОБА_2 та будь-якою шкодою, заподіяною ОСОБА_7 внаслідок укладення Договору купівлі-продажу квартири від 19.05.2007 р. Відповідач 2 не була стороною вказаного правочину між позивачкою та ОСОБА_3, що у відповідності до вимог ст..1166, ч.2 ст.216 ЦК України виключає відшкодування нею будь-яких збитків позивачу. Також, просила суд застосувати строки позовної давності із врахуванням вироку від 14.09.2011 року.

Представник відповідача - Веприцької сільської ради в судовому засіданні заперечувала проти позову, оскільки працівники сільради не вчиняли протиправних дій щодо позивачки та не завдавали їй жодної шкоди. Крім того, сільрада не була стороною правочину щодо купівлі спірної квартири позивачкою.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи прийшов до наступного висновку.

В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Перевіряючи обставини у справі, судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.11.2012 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5, Веприцьокї сільради Фастівського району, 3-ї особи ГУ юстиції в м. Києві, Київське БТІ, приватний нотаріус ОСОБА_8 про визнання заповіту, свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу недійсним було задоволено частково та:

- визнано недійсним заповіт ОСОБА_4, складений на імя ОСОБА_3, і посвідчений 15.12.2004 року секретарем виконавчого комітету Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області за реєстровим № 40;

- визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом на імя ОСОБА_3, а саме квартиру АДРЕСА_2, видане 06.04.2007 року Третьою Київською державною нотаріальною конторою за № 4-373;

- визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 19 травня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим № 4469;

- визнано за ОСОБА_6 право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_2 та виселено ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_2.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.06.2013 року вказане рішення Апеляційного суду м. Києва від 21.11.2012 року залишено без змін.

Згідно ч.3 ст..61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Вказаним рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.11.2012 року встановлені наступні обставини.

Так, відповідно до даних Свідоцтва на право власності на житло, що видано згідно з розпорядженням від 08.09.1997 року ОСОБА_4 на праві власності належала квартира АДРЕСА_2.

Відповідно до даних довідки № 11 від 11.01.2007 року, виданої керівником Відділу РАЦС Шевченківського РУЮ м. Києва, ОСОБА_10 померла 24 травня 2006 року у віці 65 років, про що проведено відповідний актовий запис 6 червня 2006 року за № 356.

Рішенням Індустріального районного суду м. Іжевська від 13 квітня 2007 року, установлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка м. Києва, що мешкала в АДРЕСА_3 та ОСОБА_10, яка померла 24 травня 2006 року у віці 65 років є однією і тією ж особою та матір'ю ОСОБА_6.

Відповідно до заповіту, який був складений 15.12.2004 року та посвідчений Веприцькою сільською радою Фастівського району Київської області, ОСОБА_4 заповідала все своє майно ОСОБА_3.

Між тим, висновком Київського НДІ судових експертиз від 08.12.2009 року підтверджено, що підпис від імені ОСОБА_4 у графі «підпис» у першому та другому примірнику заповіту від 15.12.2004 року від імені ОСОБА_4 на імя ОСОБА_3 у графі «Розписка про одержання нотаріально оформленого документа» та у книзі нотаріальний дій виконкому Веприцької сільради виконані не ОСОБА_4, а іншою особою.

По факту смерті ОСОБА_4 на імя ОСОБА_3 Третьою Київською держаною нотаріальною конторою за № 4-373 видано 06.04.2007 року Свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, а саме АДРЕСА_4.

19 травня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (позивачка по справі ОСОБА_4) ОСОБА_11 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим № 4469, відповідно до якого ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_3 вказану квартиру за 505 000 гривень.

Крім цього, вказаним рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.11.2012 року встановлено, що відповідач по тій справі - ОСОБА_3 помер 14 вересня 2007 року, що підтверджено даними актового запису про смерть № 17513 від 14.09.2007 року та за даними П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_3 спадкова справа не заводилась, а тому провадження у справі було закрито на підставі ст..205 ЦПК України.

Позивач зазначає, що не може звернутись до померлого ОСОБА_3 про відшкодування завданої ним шкоди та повернення отриманих як стороною; коштів на підставі визнаного судом не дійсного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладеного 19 травня 2007 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим № 4469, в порядку, визначеному ст. 216 ЦК України та зазначає, що завдані їй збитки та моральна шкода спричинена саме з безпосередньої вини відповідачів, що встановлено вироком Фастівського міськрайонного суду від 14.09.2011 року.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1); якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (ч. 2).

Як вбачається з позовної заяви, позивач ставить питання про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яка виникла внаслідок укладення нею Договору купівлі-продажу квартири від 19.05.2007 р., що в подальшому був визнаний недійсним.

Однак, на відповідачів не можуть бути покладені обов'язки, оскільки вони не були однією із сторін даного договору купівлі-продажу, а тому в розумінні вимог ст..216 ЦК України вони не можуть вважатись винним особами в укладенні ОСОБА_3 із позивачкою недійсного правочину.

Також, вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2011 року у справі № 1-271/11 ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_2, визнано винною у вчинені злочинів, передбачених ч.2 ст. 364 і ч. 2 ст. 366 КК України із призначенням покарання.

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок з питань, що мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається із вказаного вироку Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2011 року, ОСОБА_2 обрано депутатом та відповідно до рішення сесії від 17.04.2002 обрано секретарем Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області та вона 15.12.2004 року, знаходячись у своєму службовому кабінеті у приміщені Веприцької сільської ради, що знаходиться за адресою: Київська область, Фастівський район, с.Веприк, вул. Леніна, 47, ОСОБА_2, будучи уповноваженою на вчинення нотаріальних дій, у тому числі й посвідчення заповітів, за проханням чоловіка, який представився ОСОБА_3 склала заповіт від імені ОСОБА_12, відповідно до якого усе своє майно, у тому числі й квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_5, остання заповіла ОСОБА_3

Після цього, ОСОБА_13 посвідчила підпис у даному заповіті особи, яка назвалась ОСОБА_3, як підпис ОСОБА_12 При цьому, ОСОБА_12 у Веприцькій сільській раді присутня не була, підписів у заповіті не ставила. В подальшому ОСОБА_14 вказаний заповіт передала невстановленій слідством особі, яка назвалася ОСОБА_3

Таким чином, ОСОБА_2, будучи службовою особою, а саме секретарем Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області, внесла до офіційного документу - заповіту ОСОБА_4 від 15.12.2004 року завідомо неправдиві відомості та склала завідомо неправдивий документ.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_15 вважає, що окрім померлого ОСОБА_3, з вини та внаслідок вчинених секретарем виконавчого комітету Веприцької сільської ради Фастівського району ОСОБА_2 злочинів, повязаних із умисною підробкою та видачею 15.12.2004 року завідомо неправдивого та недійсного документу (заповіту) від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, правам та законним інтересам ОСОБА_1 завдано значної матеріальної шкоди, на суму 2 555 000 гривень, оскільки з метою купівлі квартири АДРЕСА_2, ОСОБА_5, як добросовісний набувач передала ОСОБА_3 кошти у розмірі 505 000 гривень, але в подальшому її право власності на дану квартиру було визнано судом не дійсним, внаслідок вчинення неправомірних дій ОСОБА_3

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особі, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За правилами ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Стаття 1166 ЦК України містить законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану особистим немайновим правам і майну фізичної особи, та підстави її виникнення. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинно-наслідковий зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина.

Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом.

Однією з обов'язкових підстав деліктної відповідальності є причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою, який характеризують наступні положення: причинний зв'язок існує там, де є тимчасова послідовність явищ. Причина завжди передує результату, а останній це тільки та зміна в зовнішньому світі, яка створюється дією причин; причина з необхідністю породжує свій наслідок. Там, де зв'язок результату з дією, що йому передувала, випадковий, взагалі немає причинного зв'язку, а є проста послідовність подій.

Відповідно до приписів вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Як вбачається з тексту вироку суду, позивач ОСОБА_1 не була визнана потерпілою по даній кримінальній справі, цивільного позову вона не заявляла. Разом з тим, відповідно до вище вказаного вироку шкоду було заподіяно правам, свободам та інтересам ОСОБА_6 на суму 140 800 грн.

Таким чином, суд вважає недоведеним позивачем факт заподіяння їй протиправними діями відповідачів шкоди, оскільки ні відповідач 1, ні відповідач 2 не були стороною правочину - Договору купівлі-продажу квартири від 19.05.2007 р. та у даному випадку відсутній повний склад ст..1166 ЦК України у їх діях.

Відтак в задоволені позовний вимог до відповідачі 1 і 2 про стягнення матеріальної шкоди слід відмовити.

Також, позивач зазначає, що внаслідок вчинених протиправних дій відповідачів, вона зазнала як матеріальних, так і моральних збитків в сумі 300 000, 00 гривень з посиланням на те, що вона була виселена з місця свого постійного проживання, втратила право на придбане нею житло та зароблені нею кошти, протягом декількох років була змушена доводити свою не винуватість та захищати свої права у судових інстанціях, що призвело до суттєвих змін у організації її повсякденного та звичного способу життя, сильних душевних страждань.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Проте, позивачем не зазначено в чому саме полягає завдана їй моральна шкода, не доведено, що саме ОСОБА_2М діями (чи бездіяльністю) їй було завдано, що існує причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідачів, а також жодним чином не обґрунтовано вказаний розмір моральної шкоди.

В судовому засіданні, суд не знайшов належних доказів, що заподіяна позивачу матеріальної та моральної шкоди була спричинена внаслідок вчинених злочинних дій відповідачів, тому, виходячи з вищенаведеного, суд, враховуючи принципи розумності, виваженості та справедливості, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Підстав для застування строків позовної давності згідно визначених у заяві відповідачів умов суд не вбачає з огляду на наявність підстави для відмови у позові по суті позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст. 22, 23, 216, 1166 ЦК України, ст. ст. 11, 27 - 30, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої злочином відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повне рішення складено 24.06.2016 р.

СУДДЯ