Ухвала

іменем україни

16 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Іваненко Ю.Г., Кафідової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулось до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 30 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір.

Вказувало на те, що у зв'язку із частковим погашенням заборгованості між банком та ОСОБА_6 30 грудня 2009 року було укладено додаткову угоду до кредитного договору, якою сторони погодили новий графік зниження розміру заборгованості за кредитом.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 30 липня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за умовами якого останній зобов'язався солідарно відповідати в повному обсязі за своєчасне і повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

Крім того, 30 липня 2008 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором, за період з 30 липня 2008 року по 29 листопада 2012 року утворилась заборгованість у розмірі 246 264 грн 09 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 129 028 грн 26 коп., заборгованості за відсотками - 27 096 грн 08 коп., заборгованості зі сплати комісійної винагороди в сумі 17 617 грн 60 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань у період з 29 листопада 2011 року по 29 листопада 2012 року в сумі 72 522 грн 15 коп.

Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути солідарно з боржника та поручителя на свою користь вищевказану заборгованість, а також у рахунок погашення вищевказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2013 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 30 липня 2008 року у розмірі 246 264 грн 09 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 129 028 грн 26 коп., заборгованості за відсотками в сумі 27 096 грн 08 коп., заборгованості зі сплати комісійної винагороди у розмірі 17 617 грн 60 коп., пені в сумі 72 522 грн 15 коп.

В рахунок погашення вищевказаної заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 52,2 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, для задоволення грошових вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки - квартири, загальною площею 52,2 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_5, шляхом продажу вказаної квартири іпотекодержателем ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з правом укладання договору купівлі-продажу з будь-якою третьою особою покупцем, а також наданням ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу такого майна. Початкову ціну майна встановлено на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки суб'єкту оціночної діяльності, виконаної на стадії укладення договору купівлі-продажу.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2016 року заочне рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення судових витрат скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 30 липня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір.

30 грудня 2009 року між тими ж сторонами укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, якою сторони погодили новий графік зниження розміру заборгованості за кредитом.

З метою забезпечення виконання боржником зобов'язань за кредитним договором 30 липня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за умовами якого останній зобов'язався солідарно відповідати в повному обсязі за своєчасне і повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 30 липня 2008 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором, за період з 30 липня 2008 року по 29 листопада 2012 року утворилась заборгованість у розмірі 246 264 грн 09 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 129 028 грн 26 коп., заборгованості за відсотками - 27 096 грн 08 коп., заборгованості зі сплати комісійної винагороди в сумі 17 617 грн 60 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань у період з 29 листопада 2011 року по 29 листопада 2012 року в сумі 72 522 грн 15 коп.

Також встановлено, що на вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про виконання умов кредитного договору відповідачі не реагують, своїх зобов'язань за укладеним договором не виконують.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог у зв'язку із порушенням боржником умов основного зобов'язання, яке забезпечено договорами поруки та іпотеки, що призвело до утворення заборгованості, яка є значною, з урахуванням стабільної тенденції збільшення її суми, яка не погашається тривалий час, а отже наявні підстави для солідарного стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення вказаної заборгованості.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що є неправильним одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, в рахунок погашення зазначеного боргу, оскільки це призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна, тобто відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За вимогами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст. 575 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі ст. 599 ЦК України. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої ст. 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1008цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Отже, стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції не зазначене уваги не звернув, у зв'язку із чим дійшов помилкового висновку про те, що стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна, призведе до фактичного подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові.

Крім того, положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Ухвалюючи рішення, зокрема, про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем з правом укладання договору купівлі-продажу з будь-якою третьою особою - покупцем, а також наданням ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» всіх повноважень необхідних для здійснення продажу такого майна, суд не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» судова палата у цивільних справах Верховного Суду України приходять до правового висновку, що у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою ст. 38 цього Закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1239цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, фактичних обставин справи не встановив, у зв'язку із чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалене у справі рішення апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

Ю.Г.Іваненко

О.В.Кафідова