АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

07 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Заришняк Г.М.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року,

встановила:

06.10.2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням подальших уточнень просила визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з нею.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 21.11.2003 р. по 03.03.2015 р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Від шлюбу вони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Після розірвання шлюбу діти за домовленістю з батьком проживають разом з нею. За місцем фактичного проживання дітей за адресою: АДРЕСА_1, створені всі необхідні умови для їх проживання, навчання та відпочинку. Жодних перешкод у вільному спілкуванні дітей з батьком не має. Вона фінансово забезпечена, має власний дохід, працевлаштована, є власником нерухомого майна, фізично здорова. Оскільки останнім часом її колишній чоловік категорично заперечує проти проживання дітей разом з нею, вона змушена звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року позов задоволено. Визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір'ю ОСОБА_1 Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи мотивує тим, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації 02.02.2016 р. ОСОБА_2 не давав згоди на визначення місця проживання дітей разом з матір'ю, а зазначав, що між ним та позивачем не існує спору з цього питання. Батьки визначили місце проживання дітей за спільною домовленістю, а тому позовні вимоги з цього питання є надуманими та такими, що не спрямовані на захист порушених або оспорюваних прав.

Зазначив, що між сторонами виникають систематичні спірні питання щодо участі батька у вихованні дітей та у спілкуванні з ними, а не щодо місця проживання дітей. Домовленість щодо участі батька у вихованні дітей та спілкуванні з ними протягом тижня двічі на місяць останнім часом не виконувалась саме позивачем, що стало приводом для звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про визначення способу участі батька у вихованні дітей.

За відсутності доказів наявності у позивача постійного доходу, задоволення позову про визначення місця проживання дітей разом з матір'ю суперечить ч.2 ст.161 СК України. Невірне визначення судом правовідносини, що виникли між сторонами та неправильне застосування способу захисту призвело до порушення прав відповідача, на якого безпідставно покладено обов'язок по відшкодуванню судового збору в розмірі 487,20 грн.

З огляду на наявні докази, які підтверджують факт працевлаштування батька дітей, розмір його заробітної плати, періодичність отримання заробітної плати, його характеристику з місця роботи, суд зобов'язаний був відмовити у задоволенні позову та визначити місце проживання дітей разом з батьком.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просили її задовольнити.

Інші особи, що брали участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів визнала можливим розглянути справу в їх відсутність.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.11.2003 року. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: синів ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР №789-ХІІ від 27.02.91 р., держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність покладена перш за все на батьків.

Відповідно до принципу 6 цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно ч.1, ч. 2 ст.161 цього Кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Визначаючи місце проживання дітей разом з матір'ю, суд першої інстанції виходив із ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, прихильності дітей до кожного з них, а також висновку органу опіки та піклування з цього питання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки воно відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про відсутність спору між батьками з приводу визначення місця проживання дітей спростовуються сукупністю зібраних по справі доказів.

Як вбачається з висновку ст. оперуповноваженого ВКМСД Солом'янського РУГУ МВС України в м. Києві від 19.10.2015 р., 03.10.2015 р. ОСОБА_2 звернувся до Солом'янського РУГУ МВС України в м. Києві з приводу того, що 02.10.2015 р. мати дітей - ОСОБА_1 заборонила та перешкодила зустрічі з дітьми.

Під час проведеної перевірки ОСОБА_2 пояснив, що малолітні діти з 01.09.2015 р. проживають один тиждень з матір'ю, наступний тиждень з ним, тому 02.10.2015 р., після закінчення уроків, діти повинні були переїхати за його місцем проживання, але мати дітей заборонила їхати до батька. Під час телефонної розмови з матір'ю малолітніх дітей остання пояснила, що вона заперечує з приводу того, щоб діти щотижня змінювали місце проживання (а.с.78).

У листі -зверненні до позивача від 07.10.2015 р. ОСОБА_2 нагадав про існування домовленості про те, що діти через один тиждень проживатимуть з матір'ю, а потім з ним. Повідомив, що продовж останніх півтора року позивач систематично провокує конфліктні ситуації, порушує їхні домовленості тощо. У зв'язку з цим відповідач вимагав від позивача забезпечити виконання досягнутої домовленості щодо проживання дітей та попередив про можливість в судовому порядку поставити питання щодо визначення постійного місця проживання дітей разом з ним (а.с. 85-88).

Невиконання ОСОБА_1 домовленості щодо безперервної участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми протягом тижня двічі на місяць стало приводом звернення останнього до суду з відповідним позовом.

Викладені обставини свідчать про існування між сторонами спору з приводу визначення місця проживання дітей та спростовують доводи, викладені з цього приводу в апеляційній скарзі.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що матеріали справи не містили відомостей про існування у позивача самостійного доходу та про його розмір, що унеможливлювало з огляду на вимоги ч. 2 ст.161 СК України задоволення позову, є необґрунтованими.

Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації від 05.02.2016 р. №108-1885, останнім було розглянуто матеріали справи щодо визначення місця проживання малолітніх дітей сторін. При цьому було встановлено, що батьки дітей працюють, матеріально та житлом забезпечені, позитивно характеризуються за місцем роботи (а.с.62).

Згідно вказаного висновку, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей разом з матір'ю ОСОБА_1

За таких підстав, враховуючи наявність спору між сторонами з приводу місця проживання дітей, відсутність виключних обставин, за яких діти можуть бути розлучені з матір'ю, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого по справі рішення.

Судове рішення першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/5595/2016 р.

Головуючий у суді першої інстанції: Кізюн Л.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.