У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Ситнік О.М.,
Маляренка А.В., Ступак О.В.,
за участі: ОСОБА_6 та її представників ОСОБА_7 та ОСОБА_8,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6, третя особа - орган опіки та піклування Ірпінської міської ради, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, за касаційною скаргою ОСОБА_9 на рішення апеляційного суду Київської області від 18 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_9 звернувся до суду з вказаним позовом, у якому зазначав, що він та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі до січня 2015 року, після розірвання якого їхні малолітні діти: ОСОБА_10 та ОСОБА_11, залишилися проживати з ним у смт Коцюбинське Київської області, де проживають до теперішнього часу та навчаються у місцевій школі. Вказував, що оскільки відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, належним чином не займається їхнім вихованням та не має постійного місця проживання, вважає необхідним визначити місце проживання дітей разом з ним та стягнути з відповідача на його користь аліменти на дітей у розмірі 1/3 частини її заробітку до досягнення повноліття старшої дитини.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21 вересня 2015 року позов задоволено, визначено місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_10 та ОСОБА_11, з їхнім батьком, ОСОБА_9, та стягнуто з ОСОБА_6 на його користь аліменти на неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно до повноліття старшої дитини.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 18 лютого 2016 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути частково задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційний судом не дотримано.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 листопада 1999 року до 12 січня 2015 року (а. с. 15, т. 1).

За період перебування у шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 13, 14, т. 1).

Влітку 2014 року позивач та відповідач з дітьми переселилися з постійного місця проживання у м. Луганську у зв'язку з тимчасовою окупацією даної території України (а. с. 12, т. 1) та позивач з дітьми зареєструвався в управлінні праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради за адресою проживання: АДРЕСА_1, а відповідач поселилась та зареєструвалася в м. Києві (а. с. 43, т. 1).

Малолітні діти із літа 2014 року за домовленістю між батьками залишилися проживати із батьком та пішли навчатися в Ірпінську загальноосвітню школу № 18, яка знаходиться в смт Коцюбинське (а. с. 17−19, т. 1).

Згідно з висновком органу опіки та піклування виконкому Ірпінської міської ради, затвердженим рішенням виконкому Ірпінської міської ради від 19 травня 2015 року № 121/6, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання обох дітей з батьком ОСОБА_9 (а. с. 164, т. 1).

З письмових характеристик дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_11, складених директором Ірпінської загальноосвітньої школи № 18, в якій навчаються ці діти, вбачається, що вихованням займається переважно їхній батько, який бере активну участь у їхньому шкільному житті (а. с. 88, 89, т. 2).

Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків,особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

За ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Як вбачається з копії акта обстеження умов проживання ОСОБА_6, вона має окрему кімнату для виховання дітей, в квартирі чисто та прибрано (а. с. 15, т. 2).

Відповідно до характеристик з місць роботи ОСОБА_6, остання є доброзичливою людиною та веде власну приватну діяльність (а. с. 16−19, т. 2).

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі − Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Зважаючи, що старшому сину ОСОБА_10 вже 14 років, суд не звернув увагу на зазначене та не з'ясував його особисту думку щодо місця свого проживання.

Також суд не врахував, що брати мають тісний родинний зв'язок і їх розлучення може негативно вплинути на кожного.

Крім того, суд не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять висновку органу та піклування щодо доцільності проживання дітей разом з матір'ю.

Відповідно до висновку № 1-23/12 експертного дослідження від 23 грудня 2015 року діти ОСОБА_10 та ОСОБА_11 виявляють емоційно-теплі міжособистісні стосунки, з усвідомлюванням тісного родинного зв'язку та безумовної єдності між ними, з проявами відповідальності з боку старшого брата та дружньо-братерського прийняття з боку молодшого (а. с. 111, 122, т. 2).

Вказане суд апеляційної інстанції також не взяв до уваги та не врахував, що розлучення дітей може мати негативні наслідки.

Враховуючи викладене, оскільки судом не у повному обсязі враховані всі обставини справи, рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 18 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак