Ухвала

іменем україни

09 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дьоміної О.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бистриця-Керамік», ОСОБА_5 про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним, за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 10 липня 2015 року, укладений між відповідачами. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 06 березня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Банк національний кредит» (далі - ПАТ «Банк національний кредит») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бистриця-Керамік» (далі - ТОВ «Бистриця-Керамік») було укладено договір № DU223/2014-32 депозитного вкладу «Стандартний». 20 липня 2015 року на адресу ПАТ «Банк національний кредит» від ТОВ «Бистриця-Керамік» надійшла заява від 10 липня 2015 року про відступлення права вимоги у розмірі 200 тис. грн на підставі договору про відступлення права вимоги від 10 липня 2015 року, укладеного між ТОВ «Бистриця-Керамік» та громадянином ОСОБА_5 Відповідно до п. 1 договору первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув (прийняв) право вимоги до ПАТ «Банк національний кредит» належне первісному кредитору, а саме: право вимоги грошових коштів у сумі 200 тис. грн, належне первісному кредитору за договором депозитного вкладу «Стандартний» від 06 березня 2015 року № DU223/2014-32, який укладено між первісним кредитором і боржником (позивачем). Відповідно до п. 3 спірного договору право вимоги переходить до нового кредитора з моменту укладання цього договору. Позивач зазначив, що договір про відступлення права вимоги від 10 липня 2015 року було укладено відповідачами виключно з метою створення обов'язку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо відшкодування грошових коштів, яке Фонд гарантування здійснюватиме за рахунок державних коштів, такий правочин спрямований на одержання державних коштів всупереч положень Закону та порушення черговості і порядку задоволення вимог кредиторів банку, порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина - інших вкладників та кредиторів банку, а відповідно порушує публічний порядок.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 03 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку відповідно до ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також врахувавши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості вказаних позовних вимог.

На підставі наявних у справі доказів та з підстав, передбачених ч. 1 ст. 512, ст. ст. 513, 514, ч. 1 ст. 215, ст. 203 , ч. 1 ст. 638 , ч. 1 ст. 204 ЦК України, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір відступлення права вимоги від 10 липня 2015 року відповідає вимогам, які встановлені для чинності правочину.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, апеляційний суд обґрунтовано погодився із висновками суду першої інстанції про правомірність оспорюваного правочину і відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину таким, що порушує публічний порядок, зазначивши, що у цьому спорі позивач не був наділений правомочностями захищати права одних кредиторів банку від порушень, вчинюваних іншими кредиторами, та такими, які могли спричинити шкоду першим кредиторам, і які (порушення) згідно з позовними вимогами були вчинені, зокрема, первісним кредитором банку - відповідачем ТОВ «Бистриця-Керамік».

При цьому суд правильно урахував, що позивач не був стороною правочину про відступлення права вимоги за договором від 10 липня 2015 року, а кредиторами позивача останньому не було надано повноважень оспорювати правочини, які порушували б права інших кредиторів банку.

Крім того, правильним є також висновок суду про те, що положення ч. 8 ст. 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-УІ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яка набрала чинності 12 серпня 2015 року, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки оспорюваний правочин було укладено 10 липня 2015 року.

Наведені в касаційній скарзі доводи про застосування судами до спірних правовідносин норм матеріального права, які не підлягають застосуванню, та незастосування Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

О.О.Дьоміна

А.В.Маляренко