Номер провадження: 22-ц/785/2011/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Гайворонського С.П., Сегеди С.М.

при секретарі: Решетник М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" про захист справ споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 11 грудня 2015 року, -

встановила:

18 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" про захист справ споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Свої вимоги мотивувала тим, що 29 червня 2015 року вона уклала із ТОВ «Євролізинг Україна» договір фінансового лізингу №01144, за умовами якого товариство взяло на себе зобовязання придбати предмет лізингу МТЗ 82.1 у власність і передати їй у користування. Для цього вона, як їй пояснила в усній формі представник відповідача, мала сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 119 700 грн., після чого з нею буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. У цей же день нею було перераховано на рахунок відповідача через банкомати «Приват Банку» вказану суму з зазначенням в квитанціях призначення платежу «договір №01144».

Представник компанії не надала їй можливості ознайомитися зі змістом договору, пославшись на те, що її чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу та у договорі записано все те, що вона пояснила їй. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий.

На неодноразові звернення позивачки, компанія відмовилась передавати предмет лізингу з посиланнями на те, що договором передбачено передачу транспортного засобу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50% вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума 49 000 грн. є адміністративним платежем за оформлення договору. Після вивчення змісту договору стало зрозумілим, що сплачені кошти не повернуть та немає можливості розірвати договір, оскільки ним не передбачено розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача. Тому позивачка вважає, що обставини укладення договору свідчать про нечесну підприємницьку практику з боку товариства, а сам договір не відповідає вимогам закону, у звязку з чим вона просила визнати цей договір недійсним і стягнути з товариства на її користь сплачені кошти в сумі 119700 грн. та сплачену банківську комісію в розмірі 808 грн.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 11 грудня 2015 року позовну заяву ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" про захист справ споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів задоволено частково.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 119 700 грн.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" судовий збір на користь держави в розмірі 1795,50 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» подало апеляційну скаргу у якій просять рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2у повному обсязі, та стягнути на їх користь судовий збір, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд виходив з того, що умови договору є беззаперечно несправедливими, оскільки ним встановлені жорсткі обовязки для споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника), надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі, водночас не передбачає можливості розірвання договору з ініціативи споживача (лізингоодержувача) у випадку невиконання чи не належного виконання продавцем (виконавцем, виробником) умов договору, хоча згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» у договорі повинно бути передбачено права лізингоодержувача: обирати предмет лізингу та продавця, або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю, відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям, вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом або договором випадках, вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачами умови, які є несправедливими.

Умови є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Як несправедливі визначені, зокрема, умови про встановлення жорстких обовязків для споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

Надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір,без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з невиконанням або розірванням ним договору;

Встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором.

Надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;

Надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);

установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням договору.

Приведений у цій статті Закону перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами не є вичерпним.

Районний суд, проаналізувавши положення договору та заслухавши пояснення сторін, що зявилися прийшов до обґрунтованого висновку про те, що у оскаржуваному договорі наявні одночасно такі ознаки: умови договору порушують принцип добросовісності, приводять до істотного дисбалансу договірних прав і обовязків і завдають шкоди споживачеві.

Ознаки, які вказують на несправедливість відносно споживача, наявні у договорі, тому договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Викладені в апеляційній скарзі доводи суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись: п. 1 ч. 1 ст. 307; ст. 308; 315; 317; 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» відхилити.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 11 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5