Справа № 442/1241/15 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/783/1221/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю ОСОБА_3 - представника позивача ОСОБА_4,

ОСОБА_5 представника ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 березня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому, посилаючись на ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216, 807808, 901905 ЦК України, ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 20 грудня 2014 року, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»), стягнути з відповідача на його користь 16 020 грн у рахунок повернення сплачених коштів за договором.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 20 грудня 2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого він взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувача на строк та на умовах, передбачених цим договором. На виконання умов договору 20 грудня 2014 року він перерахував на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 16 020 грн. Укладений договір вважає таким, що суперечить принципам добросовісності, а умови договору вважає несправедливими та такими, що істотно порушують його права, оскільки під час укладання договору відповідач надав йому хибну, недостовірну інформацію щодо умов договору та умов надання послуг. Він не зрозумів, що сплачена ним сума 16 020 грн є не авансовим платежем, а адміністративним платежем за організацію та оформлення договору. Зазначає, що у договорі не зазначені усі необхідні істотні умови, зокрема, щодо особи продавця, щодо умов про лізингові платежі. Вказував, що після детального вивчення умов договору вже після його підписання, зрозумів, що сплачені ним кошти не повернуть, можливості розірвати договору немає, оскільки правочин взагалі не передбачає можливості його розірвання з ініціативи лізингоодержувача.

Посилаючись на те, що зазначені вище умови договору порушують його права, як споживача, а також суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг», позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 20 грудня 2014 року № 00119, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_4 Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_4 у рахунок повернення сплачених коштів за договором фінансового лізингу кошти в сумі 16 020 грн.(а.с. 83-85).

Дане рішення оскаржив представник ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» ОСОБА_5

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що судом не досліджено правовідносини, що склались між сторонами, невірно надано правову оцінку доказам, проігноровано судову практику. Вказує, що правовідносини, які виникли між сторонами правочину, мають відповідати нормам спеціального закону, які регулюють такий вид діяльності, як фінансовий лізинг, а Закон України «Про захист прав споживачів» взагалі не регулює відносини, які склались між сторонами.

Вважає, що суд, вирішуючи спір, не зазначив, чому саме п.п. 4.2., 5.4, 5.9, 10.14 Договору є несправедливими. Зазначає, що ст. 768 ЦК України також не регулює відносини, які виникають між лізингодавцем та лізингоодержувачем і описані в пунктах 10.10 і 10.12 Договору. Зазначає, що сторони при укладенні договору погодили відповідні лізингові платежі, що прямо передбачено ст. 16 Закону України „Про фінансовий лізинг, в тому числі - і адміністративний платіж. Твердження суду, що інформація про адміністративний платіж вказана тільки в п. 9.7 Договору, вважає таким, що не відповідає дійсності, оскільки визначення поняття адміністративний платіж міститься в розділі «Визначення термінів» Договору, також інформація про цей платіж міститься (зокрема) в п.1.7, 4.1 Договору. Позивач не був позбавлений права на звернення до відповідача за розясненнями умов договору у разі виникнення труднощів з їх розумінням. Підписавши договір, позивач погодився з його умовами та підтвердив, що йому зрозумілі умови договору, в тому числі - й формули, за якими розраховуються лізингові платежі. Звертає увагу на те, що законодавством чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договору лізингу або відмови від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Вважає, що суд, покликаючись на те, що Договір було розірвано на підставі заяви позивача від 24 грудня 2014 року, не взяв до уваги те, що відповідно до ч.4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ним за зобовязанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вважає, що судом не було належно досліджено норми законодавства, які були застосовані до умов оскаржуваного договору, які були визнані несправедливими, не враховано та не зазначено можливість застосування до оскаржуваного цивільно-правового договору наслідків недійсності в цілому, а не окремих його частин (а.с. 88-95).

Справа судами розглядалася неодноразово.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року скасовано рішення Апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2015 року (яким рішенняміськрайонного суду Львівської області від 26 березня 2015 рокубуло скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4В.), а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 171-174).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Судами встановлено, що 20 грудня 2014 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» був укладений договір фінансового лізингу № 00119 з трьома додатками до нього, згідно з яким лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу трактор «Dongfeng 404», який вказаний у п. 1.1 договору та зазначений у специфікації, що є додатком № 2 до договору, вартістю 9 685,61 доларів США (що згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на день укладення договору становить 160 200 грн) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності із нього на лізингоодержувача згідно із умовами даного договору (п.1.6 договору).

20 грудня 2014 року ОСОБА_4 сплатив на користь ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 16 020 грн.

24 грудня 2014 року договір лізингу від 20 грудня 2014 року було розірвано на підставі заяви позивача від 24 грудня 2014 року.

Звертаючись з вимогою про визнання договору недійсним, ОСОБА_4 посилався на те, що, укладаючи його, був введений в оману, оскільки отримав недостовірну інформацію про умови договору, а також помилявся щодо обставин, обумовлених цим праовичном. Також зазначав про несправедливі умови договору щодо нього, як споживача.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що умови спірного договору є несправедливими та непрозорими в цілому, унаслідок чого утворився дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачеві, а ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не надало доказів на підтвердження обґрунтованості визначеної комісії в розмірі 10 % вартості предмета лізингу лише за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою укладенням цього договору чи спричинених на цій стадії виконання договору збитків при його розірванні.

Судом першої інстанції також встановлено, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 20 грудня 2014 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг» та в положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, як встановлено судом першої інстанції, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

В суді апеляційної інстанції представник апелянта (ТОВ „ЛК „Автофінанс) визнав, що ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб у ТОВ „ЛК „Автофінанс відсутня і така в матеріалах справи відсутня.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 20 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_4ІВ. та ТОВ «ЛК «Автофінанс», нотаріально посвідчено не було.

Вище наведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року по аналогічній справі - за позовом фізичної особи також до ТОВ «ЛК «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів (а.с. 185-189), висновки якого (Верховного Суду України) щодо застосування норм права, викладені у його постанові, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права (ч.1 ст. 360-7 ЦПК України).

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції хоча і обґрунтував рішення про задоволення позову лише у зв'язку із несправедливими умовами та не взяв до уваги вищезазначені порушення щодо відсутності ліцензії у відповідача для здійснення фінансової діяльності та нотаріального посвідчення спірного договору, однак суд вірно вирішив справу по суті, а з урахуванням того, що внаслідок винесення судом апеляційної інстанції власного рішення результат по суті не зміниться, тому рішення суду першої інстанції слід залишити в силі, а апеляційну скаргу на нього, яка не спростовує висновків рішення суду, - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» відхилити та залишити рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 березня 2015 рокубез змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: