Ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до комунального підприємства «Муніципальна гвардія» Нікопольської міської ради Дніпропетровської області та Нікопольської міської ради Дніпропетровської області про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Муніципальна гвардія» Нікопольської міської ради Дніпропетровської області (далі - КП «Муніципальна гвардія») та Нікопольської міської радиДніпропетровської області про стягнення належних сум при звільненні та середнього заробітку за порушення строку розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 17 жовтня 2012 року. Згідно наказу №166 від 31 жовтня 2013 року позивач звільнився за власним бажанням. Проте КП «Муніципальна гвардія» не виплатило йому при звільненні заробітну плату у розмірі 4434,56 грн.

Посилаючись на те, що на теперішній час повного розрахунку з ним проведено не було, позивач просив стягнути з КП «Муніципальна гвардія» та Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, яка є засновником КП «Муніципальна гвардія», на його користь 30200 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 01 листопада 2013 року до 02 липня 2015 року та 1000 грн. правової допомоги, наданої йому адвокатом.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2015 року позовні вимоги до КП «Муніципальна гвардія» задоволено частково. Стягнуто з КП «Муніципальна гвардія» на користь ОСОБА_3 4482,56 грн. заборгованості по заробітній платі, 8456 грн. середнього заробітку, а всього 12938,56 грн. В задоволенні решти позовних вимог до КП «Муніципальна гвардія» відмовлено. Взадоволенні позовних вимог до Нікопольської міської ради Дніпропетровської області відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2015 року скасовано рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу та ухвалено нове рішення в цій частині. Стягнуто з КП «Муніципальна гвардія» на користь ОСОБА_3 974,40 грн. витрат на правову допомогу. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги до КП «Муніципальна гвардія», суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з відсутності вини роботодавця в затримці розрахунку при звільненні позивача, тому дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення середнього заробітку за період з 01 листопада 2013 року по 18 квітня 2014 року - дня винесення постанови державного виконавця про накладення арешту на грошові кошти КП «Муніципальна гвардія». Крім того, на підставі ст. 116 КЗпП України підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі, що не була виплачена позивачу в день звільнення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, місцевий суд, з висновком якого також погодився й апеляційний суд, дійшов висновку, що КП «Муніципальна гвардія» є юридичною особою та самостійно відповідає за своїми майновими зобов'язаннями, а не його засновник - орган місцевого самоврядування.

Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу, місцевий суд зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» не передбачено такого виду компенсації.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу, апеляційний суд виходив із того, що позивачем доведено належними доказами, що ним укладено договір із адвокатом Волювачем М.І. та кількість годин, витрачених на надання правової допомоги, тому згідно зі ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» наявні правові підстави для задоволення вказаних вимог частково.

Проте з такими висновками судів в повному обсязі погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що ОСОБА_3 з 17 жовтня 2012 року по 31 жовтня 2013 року працював охоронцем на КП «Муніципальна гвардія».

Згідно Наказу № 166 від 31 жовтня 2013 року ОСОБА_3 був звільнений з роботи з 31 жовтня 2013 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Судами встановлено, що при звільненні з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, станом на 26 квітня 2014 року заборгованість перед останнім складає 4482,56 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Зі змісту ч. 1 ст. 117 КЗпП України вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

При цьому, порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Зазначені правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України № 6-64цс13 від 03 липня 2013 року та № 6-76цс14 від 02 липня 2014 року, а також № 6-195цс14 від 21 січня 2015 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Задовольняючи вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 листопада 2013 року по 18 квітня 2014 року, суди виходили з того, що постановою державного виконавця ВДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції від 18 квітня 2014 року на кошти КП «Муніципальна гвардія» накладено арешт в межах суми боргу за зведеним виконавчим провадженням № 1902/7.

Проте суди не надали належної оцінки тому, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Таким чином, вирішуючи спір в цій частині позову, суди всупереч вимогам статей 212 - 214, 303 ЦПК України не встановили належним чином період, за який має бути проведено нарахування середнього заробітку позивачу в зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Враховуючи те, що для вірного вирішення спору по суті в повному обсязі необхідно встановити всі фактичні обставини щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та середньому заробітку, судові рішення в частині вирішення позову до КП «Муніципальна гвардія» необхідно скасувати.

Разом з тим, вірними є висновки судів в частині відмови в задоволенні вимог до Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, оскільки КП «Муніципальна гвардія» є окремим господарюючим суб'єктом - юридичною особою, самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями (частини 1, 3 ст. 96 ЦК України). Ні законом, ні установчим документом - статутом КП «Муніципальна гвардія» не передбачено відповідальності за зобов'язання підприємства його засновника - органу місцевого самоврядування. В цій частині позовних вимог судові рішення відповідають вимогам закону.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення в частині вирішення позовних вимог до КП «Муніципальна гвардія» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень в частині вирішення позовних вимог до КП «Муніципальна гвардія» із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. Судові рішення в частині відмови в задоволенні вимог до Нікопольської міської ради Дніпропетровської області слід залишити без змін.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2015 року скасувати в частині вирішення позовних вимог до комунального підприємства «Муніципальна гвардія» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2015 року в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_3 до Нікопольської міської радиДніпропетровської області про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська