провадження № 2/760/16/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 січня 2016 року м. Київ
Солом'янський районний суд м. Києва у складі судді Шевченко Л. В.,
за участю секретаря судового засідання Бугайчука О. Р.,
за участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, ухвалив таке рішення.
Позиції осіб, які беруть участь у справі:
23.11.2015 позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Позовні вимоги позивачі обґрунтували тим, що квартира АДРЕСА_1 належить їм на праві спільної часткової власності.
Відповідно до довідки форми № 3 від 18.05.2015 № 884 у вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 з 11.07.1991, ОСОБА_1 з 25.04.1995 та ОСОБА_4 з 10.05.2011.
ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_3, з квітня 2014 року разом зі своєю матір'ю у вказаній квартирі не проживають, своїх речей там не зберігають.
На відповідача, який не проживає у квартирі, нараховуються додаткові кошти по оплаті житлово-комунальних послуг.
Позивачі вважають, що реєстрація ОСОБА_4 за вказаною адресою перешкоджає позивачам, як співвласникам цієї квартири, повною мірою реалізовувати своє право власності, а тому звернулися до суду з цим позовом.
У судовому засіданні позивачі позов підтримали і просили його задовольнити у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, у судове засідання не з'явилась, хоча про дату, час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином (а.с. 39).
Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі, у якій просив суд, враховуючи інтереси малолітнього ОСОБА_4, відмовити у задоволенні позову, оскільки заявлені позовні вимоги порушують його права на соціальне забезпечення житлом (а. с. 40-41).
Відповідно до частини першої статті 224 ЦПК «у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи».
Враховуючи ці обставини та зважаючи на думку позивачів, які не заперечували проти розгляду справи у відсутності відповідача, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд
Квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частинах, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.06.2005, виданого відділом приватизації державного житла Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації (а.с. 5).
Після смерті ОСОБА_5, власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, стала його дружина - ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.05.2011, виданого державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 (а.с. 6).
Згідно з технічним паспортом від 14.02.2011 зазначена квартира складається з трьох кімнат жилою площею 43,9 кв. м, загальною площею 60,0 кв. м. (а.с. 13-14).
ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3. У свідоцтві про народження серії НОМЕР_1, виданому Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві 12.04.2011, батьком зазначений ОСОБА_1, а матір'ю - ОСОБА_3 (а.с. 12).
Згідно з рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 07.04.2015, яке набрало законної сили 18.04.2015, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано (а.с. 11).
Відповідно до довідки форми № 3 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» структурний підрозділ «Центр обслуговування споживачів №2» від 18.05.2015 № 884 у квартирі АДРЕСА_1 у місті Києві зареєстровані ОСОБА_2 з 11.07.1991, ОСОБА_1 з 25.04.1995 та ОСОБА_4 з 10.05.2011 (а.с. 15).
Встановивши усі обставини справи та здійснивши загальну оцінку доказів, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог належить відмовити повністю з таких підстав.
У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).
Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.
Згідно з статтю 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК).
Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як співвласники майна, можуть вимагати захисту права власності.
Відповідно до статті 391 ЦК «власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном».
Зазначений речовий спосіб захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, полягає у вимозі усунення перешкод, які заважають власнику або іншому титульному володільцю здійснювати повно і незаперечно свої права користування і розпорядження майном.
Відповідно до статті 156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.
Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК).
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом».
Позивачі стверджували, що малолітній ОСОБА_4, в інтересах якого діє його мати ОСОБА_3, не проживає у квартирі. На підтвердження цього посилались на копію акту комісії у складі ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від 18.03.2015 (а.с. 19).
Відповідно до абзацу другого частини другої статті 3 СК, дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Відповідно до статті 141 СК мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
У судовому засіданні позивачі стверджували, що після розірвання шлюбу малолітній ОСОБА_4 проживає зі своє матір'ю - ОСОБА_3, однак враховуючи вимоги чинного законодавства, суд зауважує що проживання позивача ОСОБА_1 окремо від свого сина не впливає на обсяг його прав та не звільняє його від обов'язків щодо дитини.
Відповідно до частини другої статті 18 Закону «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
З матеріалів справи випливає, що позивач ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1. У вказаній квартирі разом з позивачами, зареєстрований малолітній син позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4
Враховуючи вимоги чинного законодавства, суд констатує що малолітній ОСОБА_4 має право користуватися займаним приміщенням нарівні зі своїм батьком та позивачем-1 у цій справі - ОСОБА_1
Крім цього, суд акцентує увагу сторін на вимоги, встановлені статтею 8 Закону «Про охорону дитинства», відповідно до якої батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Таким чином, на позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, законом покладено обов'язок забезпечувати умови, необхідні для всебічного розвитку їх малолітнього сина - ОСОБА_4, відповідно до законів України.
Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Відповідно до довідки форми № 3 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» структурний підрозділ «Центр обслуговування споживачів №2» від 18.05.2015 № 884, малолітній ОСОБА_4 разом зі своїм батьком ОСОБА_1, проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.
З листа служби у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації від 24.12.2015 № 108/24-3474 випливає, що батьки малолітнього ОСОБА_4 до органу опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, щодо визначення місця проживання дитини не зверталися, інформація про наявність відповідного рішення суду відсутня.
Конвенція про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Україною 27.02.1991, а набула чинності для України 27.09.1991 (далі - Конвенція), закріплює, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 1).
Відповідно до частини першої статті 7 Конвенції, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.
Згідно з частиною першою статті 11 Закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.
Зі змісту статті 7 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» випливає, що питання про зняття з реєстрації колишніх членів сім'ї власника будинку залежить від вирішення питання про їх право проживання в цьому будинку (відсутність такого права, втрата права користування), яке регулюється нормами ЖК та ЦК (статтями 71, 72, 156 ЖК та статтею 405 ЦК).
З урахуванням викладеного суд робить висновок, що визнання малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщення у квартирі АДРЕСА_1 у місті Києві, матиме наслідком порушення прав дитини, передбачених статтею 7 Конвенції та норм чинного законодавства щодо права дитини на житло.
Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Керуючись статтями 13, 41 Конституції України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Україною 27.02.1991, а набула чинності для України 27.09.1991, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), Законом України «Про охорону дитинства», Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» статтями 71, 72, 156 ЖК, статтями 29, 316, 317, 319, 321, 386, 391, 405 ЦК, статтями 3, 141 СК, статтями 1, 4-11, 18, 33, 57-66, 79, 88, 157-196, 208, 209, 212-215, 218, 223, 224-226 ЦПК, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - відмовити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем у загальному порядку.
Рішення може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду міста Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. В. Шевченко