Єдиний унікальний номер 243/8768/15-ц Номер провадження 22-ц/775/344/2016
Головуючий в 1-й інстанції: Чемодурова Н.О.
Доповідач: Тимченко О.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року

Апеляційний суд Донецької області у складі :

головуючого судді : Тимченко О.О.,

суддів: Дундар І.О., Корчистої О.І.

за участю секретаря : Чуряєва В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ДТЕК «Донецькобленерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

31 серпня 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що відповідач на підставі особового рахунку № 212202107 є споживачем електричної енергії, постачальником якої є ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго». Обєкт відповідача, за яким здійснюється споживання електроенергії, розташований за адресою: Словянський район, с. Сергіївка, вул. Червоноармійська, 33. В звязку з тим, що споживач не в повному обсязі проводив оплату спожитої електричної енергії станом на 31 жовтня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 4038 грн. 66 коп, яку просив стягнути з відповідача.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2015 року позовні вимоги ПАТ «ДТЕК «Донецькобленерго» задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 2442,25 грн.

Додатковим рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 грудня 2015 року понесені судові витрати ПАТ «ДТЕК «Донецькобленерго» у розмірі 147,13 грн. компенсовано за рахунок держави.

З зазначеним рішенням не погодився відповідач приніс апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ним в суді першої інстанції заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, тому суду необхідно було встановити факт наявності або відсутності боргу за спожиту електроенергію в межах процесуального строку. Помилковим є висновок суду про те, що переплата у розмірі 935,10 гривен є доказом визнання відповідачем боргу поза межами строку позовної давності, оскільки всі здійснені відповідачем оплати, на які посилається суд є оплатами за конкретний розрахунковий період, а матеріали справи не містять доказів того, що відповідач визнав борг. Судом не враховано, що лічильник позивача був налаштований не вірно і після виправлення помилок був проведений повний перерахунок заборгованості. Згідно детальної довідки наданої позивачем відповідач зовсім не має заборгованості в межах строку позовної давності.

Представник позивача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином телефонограмою, яка передана 25 березня 2016 року та зареєстровані в Журналі телефонограм за № 1532 (а.с.227).

Відповідач та його представник в судове засіданні не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить його особиста розписка представника (а.с. 225).

Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 березня 2007 року між ВАТ «Донецькобленерго», як постачальником та ОСОБА_1, як споживачем, був укладений договір №212202107 на поставку та користування електричною енергією, згідно із яким відповідачу надається електрична енергія позивачем, а відповідач зобов'язується сплачувати за спожиту електричну енергію за встановленими тарифами, дотримуватись вимог нормативно-технічних документів та договору (а.с. 98-99а). Згідно детальної довідки споживача сформованої станом на 01.11.2014 року, по особовому рахунку № 212202107 за період з 01.01.2009 року наявна заборгованість у сумі 2 442 грн. 25 коп. (а.с. 136-156). 21.04.2006 року споживачу ОСОБА_1 за адресою: Словянський район, с. Сергіївка, вул. Червоноармійська, 33 був встановлений прилад обліку типу ЦЕ6822, схема підключення Т1-0000033,1; Т2-0000020,6; Т3-0000022,3 (а.с. 98-99). Пунктом 2.6 Порядку застосування тарифів на електроенергію, що відпускається населенню і населеним пунктам, затвердженого Постанова НКРЕ від 10.03.99 року N 309 (далі Порядок від 10.03.99р. N 309) (втратив чинність на підставі Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики N 496 (z0597-12 ) від 23.04.2012) було передбачено, що за наявності окремого обліку споживання електроенергії за періодами часу розрахунки з населеними пунктами проводяться за тризонними тарифами, диференційованими за періодами часу: - 1,5 тарифу в години максимального навантаження енергосистеми (з 8-ї години до 11-ї години і з 20-ї години до 22-ї години); повний тариф у напівпіковий період (з 7-ї години до 8-ї години, з 11-ї години до 20-ї години, з 22-ї години до 23-ї години); - 0,4 тарифу в години нічного мінімального навантаження енергосистеми (з 23-ї години до 7-ї години). До 28 листопада 2011 року будинок відповідача був обладнаний електричною плитою (а.с.74). Пункт 1.4. Порядку від 10.03.99р. N 309 передбачав, що відпуск електроенергії населенню, яке проживає в житлових будинках (у тому числі в житлових будинках готельного типу та гуртожитках), обладнаних у встановленому порядку кухонними електроплитами та/або електроопалювальними установками (у тому числі в сільській місцевості), проводиться за тарифом: 17,95 коп. за 1 кВтгод - за обсяг, спожитий до 250 кВтгод електроенергії на місяць (включно); 23,35 коп. за 1 кВтгод - за обсяг, спожитий понад 250 кВтгод електроенергії на місяць. ОСОБА_1 є інвалідом II групи, і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інваліда війни (а.с.39). Згідно детальної довідки споживача (а.с.6) кількість членів сімї, що мають право на пільговий ліміт становить дві особи, пільговий ліміт на всю сімю в місяць становить 75 кВт спожитої електроенергії. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 01 березня 2010 року у задоволенні позовних вимог ВАТ «Донецькобленерго» в особі структурного підрозділу Краматорські електричні мережі Словянський район електричних мереж до ОСОБА_1, про стягнення вартості електроенергії, недооблікованої приладом обліку було відмовлено (а.с. 24-26). Суд визнав безпідставними та необґрунтованими вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1, на користь позивача заборгованість за спожиту електричну енергію за період з 01.03.2007 року по 01.01.2009 року, яка складала 3 301,04 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у звязку з несвоєчасним виконанням зобовязань по сплаті за надані послуги з електропостачання відповідачем ОСОБА_1 виникла заборгованість, яка підлягає стягненню, оскільки у добровільному порядку зазначена заборгованість не сплачується. Заява позивача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки мали місце переплати за спожиту електроенергію, що свідчить про визнання позивачем боргу, а тому підстави для застосуванню строків позовної давності відсутні.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції у повній мірі не можливо з наступних підставі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України, положеннями Закону України від 16 жовтня 1997 р. № 575/97-ВР «Про електроенергетику» та Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 р № 1357 ( далі Правила) та іншими нормативними документами, які регулюють правовідносиниу сфері електроенергетики.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про електроенергетику» енергією визнається електрична чи теплова енергія, що виробляється на об'єктах електроенергетики і є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу.

Статтею 1 зазначеного Закону передбачено, що споживачами енергії є суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю.

У свою чергу, енергопостачальниками визнаються учасники оптового ринку електричної енергії України, які купують електричну енергію на цьому ринку з метою продажу її споживачам або з метою її експорту.

Статтями 23, 25 Правил передбачено, що оплата спожитої електричної енергії, здійснюється споживачем шляхом зарахування коштів виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку. Кошти від застосування штрафних санкцій до споживача, в тому числі пеня за несвоєчасну оплату спожитої електричної енергії, а також плата за надання споживачу додаткових послуг зараховуються на поточний рахунок енергопостачальника. За несвоєчасну оплату електричної енергії понад термін, обумовлений договором, споживач сплачує неустойку (пеню) згідно з законодавством та договором.

Статтею 42 Правил передбачено, що споживач електричної енергії зобов'язаний, зокрема оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 є інвалідом II групи, і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інваліда війни (а.с.39).

Пунктом 5 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» , в редакції чинній станом на 21 квітня 2006 року, було передбачено, що інвалідам війни та прирівняним до них особам, зокрема, надається 100-процентна знижка плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) і скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання.

Згідно п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.96 № 879 «Про встановлення норм користування житлово-комунальними послугами громадянами, які мають пільги щодо їх оплати» (втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.14 № 409) для пільговиків, які мешкають в будинках, обладнаних газовими плитами, норма споживання електроенергії становить 75 кВт спожитої електроенергії за пільговою знижкою на сім'ю з однієї-двох осіб на місяць, у тому числі, якщо обидва члени сім'ї мають право на знижку і додатково 15 кВт.год на кожного іншого члена сім'ї, а також осіб, які не належать до членів сім'ї пільговика, але зареєстровані і проживають у зазначеному житловому приміщенні (будинку) і мають право на знижку плати, але не більш як 150 кВт.год на місяць. Спожита електроенергія, яка перевищує цю норму, має оплачуватися за повним тарифом.

Як вбачається з детальної довідки споживача (а.с.6) кількість членів сімї, що мають право на пільговий ліміт становить дві особи, пільговий ліміт на всю сімю в місяць становить 75 кВт спожитої електроенергії.

Відповідно до встановлених п. 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1996 № 879 пільг інвалідам війни на 100 % знижку плати за 75 кВт годин спожитої електричної енергії ПАТ «ДТЕК Донецькоблерго» щомісяця звільняло позивача від оплати цієї кількості електроенергії, а спожиту понад цю норму нараховувало за встановленими тарифами.

Порядок визначення плати за електричну енергію побутовими споживачами, які розраховуються за електроенергію за тарифами, диференційованими за періодами часу, та мають пільги в оплаті житлово-комунальних послуг, затверджений Постановою НКРЕ від 14.07.2006 року N 910, регламентує механізм визначення плати за електричну енергію побутовими споживачами, які відповідно до законодавства користуються пільгами щодо оплати житлово-комунальних послуг та які розраховуються за електроенергію за тарифами, диференційованими за періодами часу (зонами доби), у разі, коли загальний обсяг споживання електричної енергії в розрахунковому періоді перевищив норми, у межах яких надаються пільги, визначені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.96 N879(879-96-п)"Про встановлення норм користування житлово-комунальними послугами громадянами, які мають пільги щодо їх оплати" (із змінами) (втратила чинність з 01.10.2014 року на підставі Постанови КМУ N 409 ( 409-2014-п )).

Розподіл пільгових кВт/год по періодах часу регламентований постановою НКРЕ № 910 від 14.07.2006 р. Кількість пільгових кВт у відповідному періоду часу визначається за формулою: кількість спожитої електроенергії за відповідний період часу поділити на загальну кількість спожитої електроенергії та помножити на кількість кВт/год у межах, якої надається пільга.

Як вбачається із матеріалів справи при звернені до суду з позовом позивачем надано детальну довідку про наявність заборгованості у розмірі 4038,66 грн. (а.а.6-11), проте при розгляді справи було встановлено, що розрахунок є невірним та має помилки, спричинені неправильним налаштуванням приладу обліку. Тому суду був наданий новий розрахунок за період з 01.01.2009 року по 01.11.2014 року, за яким сума заборгованості склала 2 442,25 грн.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Апеляційний суд вважає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості по особистому рахунку 212202107, споживача ОСОБА_1 про надання послуг з електропостачання, відображає усі необхідні вихідні данні для перевірки періоду та суми заборгованості, яка утворилась у спірний період.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положення ст.625 ЦК України, визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідачем не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів щодо повної відсутності заборгованості за надані послуги з електропостачання.

Тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого та вірного висновку про наявність заборгованості за поставлену електроенергію за період з 01.01.2009 року по 13.07.2011 року , проте заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом не вірно застосовані положення цивільного законодавства про позовну давність.

Як вбачається із матеріалів справи відповідач щомісяця проводив оплату за спожиту електроенергію згідно показань трьох фазного приладу обліку, що підтверджено квитанціями ( а.с.32-38), в кожній квитанції він зазначав показники приладу обліку та конкретний період оплати. При розгляді справи встановлено, що прилад обліку встановлений у споживача ОСОБА_1 був невірно налаштований, після виявлення помилки споживачу було проведено перерахунок, після якого у позивача і зявилась переплата.

Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України, позовна давність строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, статтею 257 ЦК передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У позовній заяві ПАТ «ДТЕК «Донецькообленерго» просить суд стягнути заборгованість за період з 0101.2009 року по 31.10.2014 року, з зазначеним позовом позивач звернувся до суду 31.08.2015 року. (штамп вхідної кореспонденції суду)

Вимогами ст. 267 ЦК України передбачено, що особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач наполягав на застосуванні строку позовної давності та звернувся до винесення рішення суду з відповідною заявою.

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Як вбачається із матеріалів справи, до звернення до суду з позовною заявою позивач раніше звертався з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з відповідача за надані послуги з постачання електроенергії за зазначений період, про що 16 січня 2015 року був виданий судовий наказ, який в подальшому ухвалою суду від 24 лютого 2015 року був скасований та розяснено, що заявлені стягувачем вимоги можуть бути розглянуті в позовному провадження з додержанням загальних правил щодо предявлення позову, тому апеляційний суд приходить до висновку, що початковою датою періоду заборгованості починаючи з дати видачі судом судового наказу, тобто 16 січня 2015 року.

Згідно детальної довідки за особистим рахунком спожива за період з 16.01. 2012 року по 31.10.2014 року у відповідача ОСОБА_1 відсутня заборгованість за поставлену електроенергію, а навпаки існує переплата, яка утворилась в наслідок невірного налаштування приладів обліку.

Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув та прийшов помилкового висновку про часткове визнання відповідачем боргу.

Враховуючи, що відповідачем надано суду заяву про застосування строків позовної давності (а.с.131), колегія судді апеляційного суду вважає за необхідне застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволені позову.

Відповідно до розяснень, що містяться в абзаці шостому пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачу - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено.

На підставі ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволені позовних вимог ПАТ «ДТЕК «Донецькобленерго» відмовлено, то правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2015 року скасувати.

У задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ДТЕК «Донецькобленерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: І.О. Дундар

ОСОБА_2