Ухвала

іменем україни

30 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 13 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за кредитним договором, яка станом на 30 червня 2015 року становить 329 950 грн 79 коп., із яких: 178 947 грн 47 коп. - заборгованість за кредитом, 72 118 грн 76 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 48 889 грн 03 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором та 29 995 грн 53 коп. - штраф (процентна складова), а також понесені судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 28 грудня 2007 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір про іпотечний кредит № ZRRWG5, за яким останній отримав кредит у розмірі 189 375 грн зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 15 % річних, з кінцевим терміном повернення до 28 грудня 2027 року. З метою забезпечення своєчасного повернення наданих коштів того ж дня між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за яким поручитель взяв на себе зобов'язання перед позивачем відповідати за борговим зобов'язанням основного позичальника у повному обсязі. Проте позичальник своїх зобов'язань належним чином не виконує, що призвело до утворення заборгованості.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 07 березня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 28 грудня 2007 року № ZRRWG5 у сумі 273 967 грн 47 коп., із яких: 178 947 грн 47 коп. - заборгованість за кредитом; 37 156 грн 08 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 32 957 грн 79 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором; 24 906 грн 13 коп. - штраф та судовий збір у сумі 2 739 грн 67 коп., а всього - 276 707 грн 14 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 13 квітня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні позову до поручителя ОСОБА_4 та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 273 967 грн 47 коп. заборгованості за договором про іпотечний кредит від 28 грудня 2007 року № ZRRWG5, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 178 947 грн 47 коп., заборгованості за процентами у сумі 37 156 грн 08 коп., пені за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором у сумі 32 957 грн 79 коп., штрафу у сумі 24 906 грн 13 коп., а також по 2 277 грн 20 коп. із кожного судового збору.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до поручителя ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що договір поруки є припиненим, оскільки починаючи з 28 березня 2009 року банк в односторонньому порядку без погодження з поручителем підвищив процентну ставку за кредитом, що також встановлено судовим рішенням, ухваленим у справі про визнання незаконними дій ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо збільшення процентної ставки.

Проте з такими висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд, виходячи з наступного.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується його обсяг відповідальності.

При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 28 рудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір про іпотечний кредит № ZRRWG5, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 189 375 грн зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 15 % річних, з кінцевим терміном повернення до 28 грудня 2027 року.

Відповідно до п. 2.4 договору позичальник зобов'язується щомісячно до 28 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладення цього договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 2 522 грн 87 коп.

Відповідно до п. 6.6 договору про іпотечний кредит при порушенні позичальником строків платежів за зобов'язанням, передбаченим цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі в межах 10 % від суми невиконаного зобов'язання.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 28 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № ZRRWG5, відповідно до якого останній поручився за виконання позичальником ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором № ZRRWG5.

Згідно з п. п. 4.1, 4.2 зазначеного договору поруки цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання.

ОСОБА_3 не виконував належним чином зобов'язань зі сплати щомісячних платежів у розмірі та строки, які встановлені в договорі, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком банку станом на 30 червня 2015 року складає 329 950 грн 79 коп., із яких: 178 947 грн 47 коп. - заборгованість за кредитом; 72 118 грн 76 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 48 889 грн 03 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором та 29 995 грн 53 коп. - штраф (процента складова).

30 червня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслало ОСОБА_3 і ОСОБА_4 повідомлення про погашення простроченої заборгованості за вищевказаним кредитним договором, в якому вимагало повернути прострочену заборгованість за кредитом не пізніше 5 календарних днів з дати отримання цього повідомлення, а у випадку невиконання цих вимог у зазначений термін - на підставі ст. 1050 ЦК України повернути суму кредиту у повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції.

Також установлено, що заочним рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 21 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 11 січня 2011 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково, визнано незаконними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо збільшення процентної ставки до 30 % на рік за договором про іпотечний кредит від 28 грудня 2007 року № ZRRWG5, укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк», та визнано недійсним п. 8.9 зазначеного договору, яким передбачено можливість встановлення нового розміру відсоткової ставки при певних умовах.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за вказаним договором процентну ставку із 15 % до 30 % банк підвищив із 01 лютого 2009 року, а в липні 2010 року, тобто після ухвалення судом 21 червня 2010 року рішення про визнання дій щодо збільшення відсоткової ставки незаконними, запропонував позичальнику зменшити відсоткову ставку до 28 % за умови погашення простроченої заборгованості, яка утворилася з урахування підвищеної відсоткової ставки. Нарахування процентів за ставкою 30 % вперше відбулось по проведеній операції 28 березня 2009 року та не змінювалось у подальшому, незважаючи на те, що рішення судів про незаконність дій банку щодо нарахування відсотків у розмірі 30 % набрали законної сили.

На обґрунтування цього розрахунку позивач зазначив, що нарахування процентів за ставкою 30 % відбулося на підставі п. 6.2 договору про іпотечний кредит, оскільки позичальник прострочив зобов'язання із повернення кредиту.

Так, відповідно до п. 6.2 вищевказаного договору про іпотечний кредит при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, передбачених п. п. 1.1, 2.4 цього договору, позичальник сплачує кредиторові відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі від зазначеного в п. 1.1, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Цей пункт вступає в дію з моменту зворотного відступлення прав вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» за цим договором. Пунктом 6.4 вказаного договору також визначено, що на залишок заборгованості із простроченої суми кредиту нарахування відсотків здійснюється згідно з п. 6.2 цього договору, однак цей пункт вступає в дію з моменту зворотного відступлення прав вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» за вказаним договором.

На підставі наявних у справі доказів та пояснень позивача апеляційний суд дійшов висновку, що відступлення прав вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» не відбулося, а тому визнав безпідставність посилання позивача на застосування п. 6.2 договору та нарахування банком підвищених процентів за цим пунктом договору.

Суд належно оцінив ту обставину, що позичальник сплачував щомісячний платіж за кредитним договором до 28 листопада 2012 року включно в сумі 3 028 грн, а нарахування процентів за ставкою 30 % річних розпочалось за операцією від 28 березня 2009 року, при цьому будь-яких повідомлень про порушення зобов'язань за кредитним договором позичальнику та поручителю не направлялося, вперше таке повідомлення було направлено банком лише 30 червня 2015 року.

За таких обставин апеляційний суд погодився із наведеними судом першої інстанції розрахунками заборгованості, згідно з якими заборгованість за процентами, нарахована позивачем за період із 28 березня 2009 року по 30 червня 2015 року за ставкою 15 % річних, становить 34 962 грн 68 коп. (69 925 грн 36 коп.: 2) та з урахуванням заборгованості за процентами, яка існувала станом на 28 березня 2009 року у сумі 2 193 грн 40 коп., дійшов висновку, що загальна сума заборгованості за процентами становить 37 156 грн 08 коп.

На підставі ст. ст. 257, 258 ЦК України та заяви ОСОБА_3 про застосування позовної давності, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про стягнення пені за останні 12 місяців перед зверненням кредитора до суду та з урахуванням наданого позивачем розрахунку визначив її у розмірі 32 957 грн 79 коп. за період із серпня 2014 року по серпень 2015 року.

Також апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про наявність передбачених вищевказаним договором про іпотечний кредит підстав для стягнення штрафу у розмірі 24 906 грн 13 коп.

Однак апеляційний суд обґрунтовано не погодився із висновками суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог банку до поручителя ОСОБА_4, оскільки за умовами п. 1.5 вищевказаного договору поруки поручитель дає згоду на зміну умов договору про іпотечний кредит без додаткового погодження змін з поручителем.

У зв'язку з цим апеляційний суд обґрунтовано вважав, що поручитель надав згоду на зміну основного зобов'язання, що дає підстави вважати, що йдеться про будь-яку зміну основного зобов'язання, у тому числі і підвищення відсоткової ставки без додаткового погодження змін з ним, тому така умова домовленості сторін є підставою для відмови у застосуванні положень ч. 1 ст. 559 ЦК України щодо припинення поруки.

На спростування доводів ОСОБА_4 про наявність підстав, передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України, для припинення поруки апеляційний суд правильно зазначив, що 30 червня 2015 року банк надіслав відповідачам повідомлення, а до суду з цим позовом банк звернувся у серпні 2015 року, таким чином, установленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку для звернення із вимогою до поручителя не пропущено.

Ухвалюючи рішення у справі у частині вирішення позовних вимог до поручителя, апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212, 303 ЦПК України, а також врахувавши обставини справи, правильно виходив із наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 309 ЦПК України, для скасування рішення суду першої інстанції у цій частині позовних вимог, оскільки рішення ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі поручителя доводи про те, що він не надавав своєї згоди згідно з п. 1.5 договору поруки на збільшення без його згоди розміру процентної ставки за кредитом, а отже і збільшення обсягу його відповідальності, спростовуються зазначеним пунктом договору поруки, відповідно до якого цим договором поручитель дає згоду на зміну умов договору про іпотечний кредит без додаткового погодження змін з поручителем (а. с. 17).

Разом із тим колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за оскаржуваним рішенням апеляційного суду із поручителя стягнуто солідарно заборгованість за кредитом, складовою якої є нараховані проценти за користування кредитом за ставкою 15 % річних, на яку він погодився, підписавши договір поруки, підвищених 30 % річних не застосовано, тому відсутні підстави вважати порушеними права поручителя.

Доводи касаційної скарги про те, що банк безпідставно і незаконно двічі підвищував процентну ставку за договором про іпотечний кредит із 15 % до 30 % річних були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував, та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 13 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

ОСОБА_2