Справа № 456/3044/15 Головуючий у 1 інстанції: Гулкевич О.В.
Провадження № 22-ц/783/787/16 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота&nbsp; Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В.,Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_2, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду м.Львова від 5 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

21 липня 2015 року позивач звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 з підстав, передбачених ст.ст. 71,72,163 ЖК Української РСР та ст. ст.405,406 ЦК України. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що є власником спірної однокімнатної квартири, у якій також зареєстровані її колишній чоловік - відповідач ОСОБА_2 та син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Фактично в квартирі проживає лише вона з сином. Відповідач, шлюб з яким вони розірвали згідно з рішенням суду від 26 квітня 2012 року, після розлучення забрав всі свої особисті речі і виїхав з квартири. На даний час, як їй відомо що відповідач проживає із своєю сім'єю у м. Самборі Львівської області. Вважає, що відповідач не є членом її сім'ї з квітня 2012 року, протягом трьох років у квартирі не проживає, тому на підставі ст.405 ЦК України його належить визнати таким, що втратив право на користування спірним житлом. Просить позов задовольнити.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 5 листопада 2015 року позов задоволено. Визнано відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

Рішення оскаржив ОСОБА_2, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. У апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що спірна квартира є майном подружжя, оскільки таку він та позивач придбали під час шлюбу. На даний час у квартирі проживає він, в квартирі знаходяться його особисті речі. Позивач у 2008 році разом з дитиною виїхала з квартири і відтоді проживає разом з батьками у с.Ганівці Жидачівського району, син відвідує школу у цьому селі. Позивач приїжджає у квартиру лише на вихідні дні.

Позивач та її представник проти доводів апеляційної скарги заперечили, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст.ст.10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що сторони з 15 лютого 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області 26 квітня 2012 року (а.с.7).

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 3 квітня 2007 року позивач купила спірну квартиру та зареєструвала своє право власності на неї (а.с.5-6). У цій квартирі зареєстровані сторони та їх син (а.с.9,18).

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно зі ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Суд посилався на конституційні положення та принципи Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод про непорушність права власності.

Суд першої інстанції виходив з того, що у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, позивач має довести, що відповідач, який є членом сім'ї власника житла, втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, а відповідач, відповідно, що не втратив право користування цим житлом, оскільки постійно ним користувався; між ним та власником житла існувала певна домовленість щодо користування спірним житлом або ж він (відповідач) був відсутній у спірному житлі понад один рік з поважних причин. Суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами не було жодних домовленостей щодо порядку користування спірною квартирою, відповідач є колишнім чоловіком власника спірного житла (позивача), він не проживає у зазначеній квартирі понад встановлений законом термін без поважних причин, не сплачує витрати на утримання квартири.

Не заперечуючи висновку суду про те, що позивач, як власник житла, має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд; колегія суддів не може погодитися з тим, що позов про визнання відповідача таким, що втратив право на проживання у спірній квартирі на підставі ст. 405 ЦК України, підлягає до задоволення, оскільки він без поважних причин відсутній у спірній квартирі понад один рік.

У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Таким законом не може бути ЖК Української РСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення ст. 405 ЦК України. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК Української РСР застосуванню не підлягають.

Є встановленим, що відповідач поселився у спірну квартиру як член сім'ї власника цієї квартири і набув право користування такою. Після розірвання шлюбу між сторонами 26 квітня 2012 року статус відповідача як члена сім'ї позивача припинений. Відтак, положення ст. 405 ЦК України при вирішенні спору про право членів сім'ї власника на користування цим житлом не підлягають до застосування. Окрім того, у справі відсутні належні та допустимі докази про відсутність відповідача у спірній квартирі понад один рік - факту, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Це категорично і достовірно не стверджено і поясненнями свідків при розгляді справи судом першої інстанції, які не пояснили у який саме період був відсутній відповідач.

При вирішенні спору необхідно враховувати й загальні засади цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності й розумності, зважаючи на права та інтереси обох сторін у справі, враховувати заборону обмеження прав одних осіб за рахунок інших.

Виходячи з наведеного, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для визнання відповідача таким, що втратив право на проживання у спірній квартирі відповідно до ст.ст.71,72,163 ЖК Української РСР та ст.ст.405,406 ЦК України відсутні. Про захист права власності від порушень з інших підстав позивач не зверталася, доказів про це не надавала. Суд позбавлений можливості виходити за межі позовних вимог.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності;колегія суддів приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає.

Відтак, оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин.

Колегія суддів приходить до висновку, що в позові ОСОБА_2 належить відмовити, що не позбавляє її можливості захистити свої права власника у разі їх порушення.

Керуючись ст.ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314 ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду м.Львова від 5 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_2 таким, що втрапив право користування квартирою АДРЕСА_1

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді