АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Музичко С.Г.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Самойлової Євгенії Олександрівни на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року,

встановила:

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. ( далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду вказаним позовом, в якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в сумі 139 785, 86 грн., з яких тіло кредиту - 73 532,89 грн., відсотки - 5 562,98 грн., комісія - 12 066,68 грн., штраф - 6 184,88 грн., пеня - 40 066,68 грн, сума за ставкою 3% річних - 2 371,57 грн. та удові витрати по справі.

Свої доводи обґрунтовувало тим, що 21 березня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 735-0201047/ФКВ-08, згідно з умовами якого останньому було надано кредитні кошти в сумі 52 614 доларів США строком до 20 березня 2015 року зі сплатою 8,95% річних за користування кредитом.

Виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечувалося порукою, відповідно до укладеного з ОСОБА_2 договору поруки № 735-0201047/ZФПОР-08 від 21.03.2008 року.

30.06.2010 р. між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку.

Відповідно до п. 4.1 вказаного договору в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, Укрпромбанк передає ( відступає ) Дельта Банку права вимоги за кредитами та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком, внаслідок чого ДельтаБанк замінює Укрпромбанк як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях.

Оскільки позичальник умови кредитного договору протягом тривалого часу належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 29.03.2016 року виникла заборгованість у сумі 139 785,68 грн., просив позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Дельта Банк» - Самойлова Є.О., посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» задовольнити повністю.

Свої доводи обґрунтовує тим, що сума заборгованості станом на 29.03.2016 року є доведеною, підтверджується наданим розрахунком, в якому зазначені нарахування та погашення по кредитному договору.

Наданий відповідачем лист ПАТ «Дельта Банк» висвітлює наявну заборгованість за кредитним договором станом 26 травня 2016 року в розмірі 54 523,88 грн., яка складається з 14 771,28 грн. - комісії, 33 567,72 грн. - пені, 6 184,88грн. - штрафних санкцій.

У період з 29.03.2016 р. по 25.05.2016 р. відповідачем було внесено ряд платежів, спрямованих на погашення заборгованості, саме тому виникла різниця в сумі заборгованості. Виписка та розрахунок заборгованості станом на 25.06.2016 р. будуть надані під час судового розгляду у суді апеляційної інстанції.

В судовому засіданні представник ПАТ «Дельта Банк» Сидоренко Н.М. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити. Після оголошення по справі перерви в судове засідання не з'явилась, клопотання останньої про неможливість явки до суду, оскільки 02 листопада 2016 р. вона буде знаходитись у відрядженні, колегія суддів визнала необґрунтованим, а неявку останньої розцінила, як неявку без поважної причини.

Відповідач ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив їх відхилити. Після оголошення в справі перерви також в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи він та ОСОБА_2 були повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги , перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів на підтвердження розміру заборгованості з усіма складовими в межах заявлених позовних вимог. З метою з'ясування дійсного розміру заборгованості представник позивача неодноразово викликався в судове засідання, проте жодного разу не з'явився та не надав будь-яких пояснень з приводу даних обставин.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з вимогами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок (у тому числі) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21 березня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 735-0201047/ФКВ-08, згідно з умовами якого останньому було надано кредитні кошти в сумі 52 614 доларів США строком до 20 березня 2015 року зі сплатою 8,95% річних за користування кредитом.

Виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечувалося порукою, відповідно до укладеного з ОСОБА_2 договору поруки № 735-0201047/ZФПОР-08 від 21.03.2008 року.

30.06.2010 р. між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку, згідно якого до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором № 735-0201047/ФКВ-08.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 29 березня 2016р. заборгованість позичальника за тілом кредиту становить 2 798, 04 долари США, заборгованість по відсоткам - 211,68 доларів США, за комісією - 12 066, 68 грн.

Пунктом 5.2 кредитного договору сторони визначили, що за порушення строків повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним, комісій та інших платежів, передбачених цим договором Банк має право вимагати, а позичальник зобов'язаний сплатити банку неустойку в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України , що діяла в період прострочення за кожний день прострочення від суми простроченої заборгованості, але не менше 500 грн.

Пунктом 5.3 кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником своїх обов'язків, передбачених цим договором ( крім тих, що зазначені в п.5.2 цього Договору), Банк має право вимагати від позичальника , а позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 1% від суми кредиту, але не менше ніж 500 грн. за кожен випадок такого порушення.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку пеня нарахована банком в сумі 40 706,30 грн., а штраф - 2 371,57 грн.

Вказаний розрахунок містить відомості про її розмір та дату виникнення, відповідачем спростований не був, а тому висновки суду першої інстанції в цій частині є необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем після звернення позивача з даним позовом було погашено заборгованість по тілу кредиту та відсоткам, що знайшло своє відображення в листі позивача від 26.05.2016 р.

Доказів того, що позивачем були здійснені платежі на погашення заборгованості по комісії та штрафним санкціям суду надано не було.

За таких підстав судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

При вирішенні питання щодо розміру невиконаних боргових зобов'язань колегія суддів враховує положення ст. 549 ЦК України, відповідно до якого неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків повернення кредиту та сплати нарахованих процентів за користування ним, комісій та інших платежів, передбачених цим договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За таких підстав колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову в частині стягнення пені.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність застосовується до правовідносин зобов'язального характеру, які виникають з приводу грошових зобов'язань.

Таким чином, загальний розмір невиконаних зобов'язань за кредитним договором становить 20 623,13 грн. та складається з суми комісії - 12 066, 68 грн., штрафу - 6 184, 88 грн., 3% річних - 2371,57 грн.

Вказана заборгованість підлягає стягненню лише з позичальника ОСОБА_1 виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

У договорі поруки зазначено термін повернення кредитних коштів - 20.03.2015 року, а договір поруки діє до повного виконання зобов'язань по кредитному договору боржником чи поручителем.

Таким чином, у договорі поруки не встановлено строк дії поруки відповідно до ст. 252 ЦК України, а тому в цьому разі підлягає застосуванню ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Оскільки строк виконання основного зобов`язання сплинув 20.03.2015 року, у позивача виникло право пред`явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з цієї дати протягом наступних шести місяців.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після закінчення цього строку припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Таким чином, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки.

Оскільки позивач звернувся до поручителя більш ніж через шість місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, а відтак порука є припиненою та у позові до поручителя слід відмовити з підстав припинення поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З огляду на те, що позовні вимоги задоволено на 14,75%, судовий збір з відповідача на користь позивача підлягає стягненню в розмірі 649,48 грн. (309,28 грн. +340,20 грн. ).

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

Вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Самойлової Євгенії Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 20 623,13 грн та судовий збір в сумі 649,48 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/11148/2016 Головуючий у суді першої інстанції: Кириленко Т.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М