Михайлівський районний суд Запорізької області
Справа № 321/1305/16-ц
Провадження № 2/321/527/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2016 року смт. Михайлівка

Михайлівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Олійника М.Ю.

за участю:

секретаря судового засідання Цаплі Г.В.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення завдатку в подвійному розмірі та безпідставно отриманих кошів мотивуючи позов тим, що в листопаді 2014 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 була досягнута домовленість стосовно купівлі - продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (нині - вул. Центральна), в смт. Михайлівка, Михайлівського району, Запорізької області за ціною 50000 грн. В підтвердження своїх намірів, 12 листопада 2014 року, в якості завдатку, він передав відповідачу ОСОБА_2 15000 грн., про що свідчить письмова розписка від 12 листопада 2014 року, яка особисто складена відповідачем. Крім цього, 14 листопада 2014, року він додатково передав відповідачу ОСОБА_2 5000 грн., в якості завдатку, що також підтверджується її письмовою розпискою від 14 листопада 2014 року. Окрім цього, 15 січня 2015 року він додатково передав відповідачу ОСОБА_2 3000 грн. в якості завдатку, що також підтверджується її письмовою розпискою від 15 січня 2015 року. Загальна сума переданого ним завдатку за купівлю квартири склала - 23000,00 грн. Нотаріально угоду купівлі - продажу квартири вчинено не було в звязку з тим, що у відповідача були відсутні всі належні документи для нотаріального посвідчення угоди. На його неодноразові вимоги вчинити договір - купівлі квартири, відповідач йому відмовляла, а нещодавно йому стало відомо, що вона продала вказану квартиру іншій особі, чим порушила укладену домовленість. В добровільному порядку повернути вказану суму, відповідач відмовляється. Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь сплачений ним завдаток в сумі - 23 000 грн. та додаткову суму - 23000 грн., що відповідає розміру сплаченого завдатку, а всього - 46000 грн., а також понесені ним судові витрати: витрати на правову допомогу в сумі - 500 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі - 551,20 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги на підставах, викладених в позовні заяві.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала і просила відмовити в задоволенні позову. Додатково пояснила, що дійсно в листопада 2014 року вона вирішила продати квартиру. ОСОБА_1 погодився її придбати, але повідомив, що не має всієї суми тому запропонував вплачувати вартість квартири частинами, так нею дійсно було отримано від ОСОБА_1 гроші в загальній сумі 23000 грн. Але згодом ОСОБА_1 почав ухилятися від укладення договору купівлі-продажу, у звязку з чим вона продала квартиру іншій особі. Відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки, на її думку, саме ОСОБА_1 ухилився від укладення договору купівлі-продажу квартиру.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

В ході судового розгляду справи встановлено, що в листопаді 2014 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 була досягнута домовленість стосовно купівлі - продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (нині - вул. Центральна), в смт. Михайлівка, Михайлівського району, Запорізької області за ціною 50000 грн.

12 листопада 2014 року ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_2 15000 грн., 14 листопада 2014 року - 5000 грн., а також 15 січня 2015 року - 3000 грн., що підтверджується відповідними письмовими розписками.

Договір купівлі-продажу квартири між сторонами не був укладений, натомість відповідач ОСОБА_4 продала вказану квартиру іншій особі ОСОБА_5, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу від 13 вересня 2016 року.

Вказані обставини сторонами не оспорюються.

Згідно із ч. 1 ст. 546 ЦК України завдаток є одним із видів забезпечення виконання зобовязання.

Статтею 547 ЦК України встановлено форму правочину щодо забезпечення виконання зобовязання.

Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума чи рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу приміщення магазину.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, договір про завдаток нотаріально не посвідчений і є нікчемним, передані позивачем ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 гроші є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Ч.2 ст. 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу так як на відміну від завдатку аванс це лише спосіб платежу, він не виконує забезпечувальної функції за правилами ч.1 ст. 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати.

З цього випливає, що коли сторони хочуть визначити, що сплачена сума є завдатком, вони мають здійснити наступне:

По-перше, між сторонами має бути укладений договір, яким передбачаються зобовязання сторін (сплата коштів боржником, та передання майна, надання послуг, тощо кредитором). Тобто це не може бути попередній договір, про укладення у майбутньому основного договору. Це має бути саме основний договір. В інакшому випадку сплачена сума коштів вважатиметься авансом.

По-друге, форма домовленості про сплату завдатку має бути письмова. Сторони можуть укласти окремо договір завдатку або передбачити його умови в основному договорі.

По-третє, сторони мають прямо зазначити, що сума грошей, що сплачується боржником у рахунок майбутніх платежів є завдатком.

Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобовязання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобовязання, той хто отримав аванс, повинен його повернути.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу підлягає частковому задоволенню в частині стягнення суми авансу в розмірі 23000 грн.

Стосовно вимог про стягнення судових витрат, суд звертає увагу та таке:

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача дійсно належить стягнути сплачені позивачем витрати на сплату судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп.

Що стосується витрат позивача на правову допомогу, то в цій частині вимог слід відмовити.

Так, пунктом 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України визначено, що до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

За правилами ч. 2 ст. 56 ЦПК України особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається до участі у справі ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Згідно зі ст. ст. 84, 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем ОСОБА_1 було надано квитанцію про сплату послуг адвоката ОСОБА_6 в сумі 500 грн. (а.с. 8).

Однак матеріали справи не містять та позивачем не надано документів, що свідчать про укладення договору про надання правової допомоги і акту приймання-передачі виконаних робіт, оформлених у встановленому законом порядку.

Таким чином, відсутні належні докази на підтвердження вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу, а тому в цій частині вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57-59, 60-64, 209, 212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 23000 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 грн., а всього: 23551,20 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Михайлівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Михайлівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_7