АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Гаврилова О.В.
№ 22-ц/796/3431/2016 Доповідач - Борисова О.В.
справа № 755/1009/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Гаращенка Д.Р., Ратнікової В.М.

при секретарі: Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: П'ята київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Артеменко Оксана Анатоліївна про визнання договору дарування квартири та довіреності недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2014 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом в якому з урахуванням уточнень просила:

визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 24.06.2011 року, відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 вказану квартиру та повернути стан речей у первісний - визнати за позивачем право власності на зазначену квартиру;

визнати недійсною довіреність від 09.04.2011 року згідно якої ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 бути її представником у державних і недержавних організаціях з приводу оформлення та отримання документів для відчуження квартири, з моменту її видачі.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що позивач має вади зору та є інвалідом другої групи, читати не може, проте є письменною та вміє розписуватися. Догляд за позивачем здійснювали працівники територіального центру соціального обслуговування Дніпровського району м. Києва. Також позивач є членом ТПО №4 УТОС Деснянського району м. Києва, де самостійно до 2011 року отримувала продуктові набори, миючі засоби та кошти. Відповідач є сусідкою позивача та донькою її покійної подруги, якій через погіршення стану здоров'я у 2011 році позивач доручила отримання пайків. Відповідач повідомила, що для отримання пайків необхідна довіреність. Через вади зору та стан здоров'я позивач доручила відповідачу оформлення довіреності, остання привезла позивача з сусідкою до нотаріуса, де, як вважала позивач, було оформлено доручення, копія якого не була вручена позивачеві. З цього часу відповідач отримувала пайки для позивача по 2014 рік.

У червні 2014 року сусідка ОСОБА_4 порадила позивачу оформити договір довічного утримання з племінницею ОСОБА_1 - ОСОБА_5, позивач почала шукати паспорт та документи на квартиру, проте не знайшла їх. 13.06.2014 року відповідач ОСОБА_2 повідомила позивачу, що всі документи у неї та що вона тепер власник квартири.

Зазначає, що 01.07.2014 року відповідач передала ОСОБА_5 паспорт, посвідчення та інші документи позивача, крім документів на квартиру. З липня 2014 року позивач проживає у своєї сестри.

01.09.2014 року племінниця позивача - ОСОБА_5 звернулась до правоохоронних органів щодо притягнення відповідача до відповідальності з приводу заволодіння квартирою позивача та у жовтні 2014 року слідчим було надано ОСОБА_5 копію заповіту від 23.07.2007 року, копію довіреності від 09.04.2011 року та копію договору дарування квартири від 24.06.2011 року. Після отримання цих документів, ОСОБА_5 ознайомила з ними позивача, яка вперше дізналася про їх існування, оскільки ніколи не зверталася до нотаріуса з приводу дарування квартири відповідачу, не мала наміру безоплатного відчуження єдиного житла. З тексту договору позивач дізналася, що договір за неї було підписано іншою особою, яку позивач не знає та не уповноважувала її підписувати договір дарування.

Позивач продовжує проживати в квартирі та сплачує комунальні послуги. Позивач вважає, що відповідач її обманула, умисно не повідомивши про те, що у нотаріуса буде оформлятися договір дарування квартири, відповідач до 2014 року приховувала від позивача цей факт.

Також вказує, що при укладанні договору були порушені вимоги Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якою передбачено прочитання правочину вголос нотаріусом.

Зазначає, що позивач не уповноважувала відповідача збирати документи для відчуження квартири, оскільки це єдине житло позивача, позбуватися якого вона наміру не мала. ОСОБА_6 позивачу не відома, вона ніколи не доручала їй підписувати за себе документи, оскільки сама в змозі це робити.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22.12.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що не зважаючи на вади зору, позивач ставила підписи особисто на інших договорах, які були надані як доказ в суді першої інстанції.

Проте, судом першої інстанції не було надано належної оцінки вказаним документам з підписами позивача.

В той же час у нотаріальних справах по посвідченню довіреності та договору дарування квартири немає жодного медичного документу на підтвердження неспроможності позивача фізично особисто поставити підписи під правочинами, адже наявність вад зору була при підписання вищезазначених документів у березні 2011 року та вона залишилась і вподальшому.

В рішенні суду не наведені достовірні докази на підтвердження того, що позивач уповноважила ОСОБА_6 у своїй квартирі підписати за себе довіреність від 09.04.2011 року, якою ОСОБА_2 уповноважена зібрати документи для відчуження квартири, а також відсутні такі ж докази на підтвердження того, що позивач уповноважила ОСОБА_6 підписати замість себе договір дарування квартири ОСОБА_2

Крім того зазначає, що суд першої інстанції дав не вірну оцінку показам свідків, що надавали пояснення зі сторони позивача.

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення залишити без змін.

Треті особи в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

09.04.2011 року державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори Артеменко О.А. посвідчено довіреність, за якою ОСОБА_1 на підставі попередньої усної домовленості уповноважує ОСОБА_2 бути її представником у будь-яких державних та недержавних організаціях, нотаріальних конторах, у КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», державних адміністраціях, Київенерго, укртелекомі, «Воля-кабель», з приводу оформлення та отримання документів для відчуження належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1, бути її представником в КП УЖГ ДЕЖ відносно оформлення довідки ф.3, довіреність зареєстрована в реєстрі за №3-750 (т.1 а.с. 232).

В цій довіреності зазначено, що у зв'язку з хворобою та похилим віком ОСОБА_1 і за її дорученням довіреність підписана ОСОБА_6 в присутності нотаріуса по місцю її проживання за адресою: АДРЕСА_1. Особу ОСОБА_1 та особу ОСОБА_6 встановлено, їх дієздатність перевірено.

24.06.2011 року державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори Артеменко О.А. посвідчено договір дарування квартири, яким ОСОБА_1 передала у власність (подарувала), а ОСОБА_2 прийняла у власність (дар) квартиру АДРЕСА_1, договір зареєстрований в реєстрі за № 3-1401 (т.1 а.с. 219).

У тексті вищевказаного договору зазначено, що у зв'язку із вадами зору ОСОБА_1 за її дорученням, у її та нотаріуса присутності, текст договору підписано ОСОБА_6 Особи сторін та особу, яка підписала договір встановлено, їх дієздатність перевірено.

Частиною 4 ст.207 ЦК України передбачено, що якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Відповідно до ч.3 ст.45 Закону України «Про нотаріат» (в редакції чинній на час посвідчення оспорюваних довіреності та договору дарування), якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

Згідно з п.16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5 (в редакції чинній на час посвідчення як оспорюваної довіреності, так і на час посвідчення оспорюваного договору) нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо правочин, заява чи інший документ підписаний за відсутності нотаріуса, громадянин повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним. Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії є сліпою, нотаріус, крім того, прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Якщо сліпа особа письменна, вона сама підписує документ.

Судом встановлено, що позивач є інвалідом другої групи по зору, інвалідність встановлена безстроково з 15.08.1990 року (т.1 а.с.22), діагноз - висока ускладнена міома (т.1 а.с.42), у зв'язку з чим позивач з 23.08.1990 року перебуває на обліку в Українському товаристві сліпих (т.1 а.с.20).

Як вбачається з оспорюваних довіреності та договору дарування, в їх текстах відсутні відмітки про те, що нотаріусом вголос було прочитано позивачу тексти документів, які посвідчував нотаріус та в матеріалах справи відсутні будь які докази, якими підтверджується той факт, що позивач під час посвідчення нотаріусом вищевказаних документів, внаслідок фізичної вади або хвороби не могла їх підписати особисто.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи позивач як на час укладння спірних правочинів так і до тепер самостійно укладала договори та підписує документи, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями документів, які містять підписи останньої, а саме: нотаріально посвідченими довіреністю від 08.11.2014 року (т.1 а.с.47-48) та заповітом від 03.02.2015 року (т.1 а.с.170), договором про соціальне обслуговування (надання соціальнх послуг) одинокого (проживаючого самотньо) громадянина з 4 групою рухової активності відділенням соціальної допомоги вдома укладеного між Територіальним центром соціального обслуговування Дніпровського району м. Києва з ОСОБА_1 на період з 15.03.2011 року по 16.03.2012 року, який було вподальшому пролонговано на терміни з 06.03.2012 року по 06.03.2013 року, з 16.05.2013 року по 16.06.2014 року, з 23.05.2014 року по 23.05.2015 року (т.1 а.с.28-30 ), копіями відомостей про отримання пенсії за вересень 2011 року, жовтень 2011 року, листопад 2011 року, грудень 2011 року, січень 2012 року, лютий 2012 року (т.1 а.с. 51-59).

Таким чином колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що позивач є письменною та сама могла підписати довіреність, якою уповноважувала представника на представництво та договір дарування, якщо б мала на це волевиявлення.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про порушення нотаріусом при вчиненні нотаріальних дій вимог п.16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Вищевказані обставини вказують на необізнаність позивача з повноваженнями, які зазначені в довіреності та їх відповідністю тим, які остання мала намір надати відповідачу для представництва її інтересів, а також з тим, що нею укладається саме договір дарування квартири, що підтверджує доводи позивача щодо відсутності у неї волевиявлення як на надання відповідачу повноважень, які зазначені в довіреності так і на безоплатну передачу у власність відповідачу належної їй квартири.

Частинами 1, 2 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 2 ст.216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Уразі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджаи вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України).

Як роз'яснено в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування колегія суддів суд визначає за такими обставинами, як: вік позивача, її стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, оплатою за надані житлово- комунальні послуги.

Пунктом 20 вищевказаної постанови роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Даючи оцінку зібраним по справі доказам суд першої інстанції залишив поза увагою доводи позивача щодо відсутності у неї волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідачу належної їй квартири - єдиного у неї житла, та те, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є особою похилого віку, інвалідом другої групи по зору, учасником війни, частково нездатною до самообслуговування та є такою, що потребує стороннього догляду.

Так, відхиляючи покази свідків ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 та даючи їм критичну оцінку суд першої інстанції виходив з того, що оскільки сторона позивача змінювала пояснення та зазначала, що позивач була впевнена, що укладає договір довічного утримання то вищевказане свідчить про надуманість доводів позивача з приводу введення її в оману щодо природи правочину. При цьому суд взяв до уваги показання свідків зі сторони відповідача, оскільки вони є сторонніми особами як для позивача та відповідача та не можуть бути заінтересованими в розгляді даної справи.

Проте суд першої інстанції не дав оцінку тим обставинам, що з показань свідків зі сторони відповідача вбачається, що ОСОБА_2 доглядала за позивачем та надавала їй допомогу.

Як зазначив в суді апеляційної інстанції представник відповідача, ОСОБА_2 продовжувала надавати позивачу допомогу і після укладення договору дарування.

Таким чином з матеріалів справи вбачається, що на протязі тривалого часу відповідач допомагала позивачу по господарству, готувала їй їсти, що й підтвердила в судовому засіданні сама відповідач, тобто між сторонами виникли відносини, які характерні для договору довічного утримання, а не договору дарування.

Тобто позивач фактично помилялася щодо правової природи оспорюваних правочинів, прав та обов'язків, які виникнуть після укладення між нею та відповідачем договору дарування, після укладення спірного договору продовжувала проживати у квартирі та сплачувати за житлово-комунальні послуги та отримувати пенсію за вказаним місцем проживання.

Отже, залишивши поза увагою доводи позивача, якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги, а також встановлені під час розгляду справи обставини, що передували посвідченню довіреності та укладенню спірного договору дарування, а саме, що між стронами склалися відносини, що характерні для договору довічного утримання суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав застосування до спірних правовідносин положень статей 203, 229, 230 ЦК України.

Щодо пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування якого заявляв представник відповідача, то необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність становить три роки.

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки позивач дізналася про порушене її право лише в червні 2014 року, тому строк позовної давності починає відраховуватися саме з цієї дати, а у зв'язку з тим, що позов до суду позивачем було подано в грудні 2014 року, то строк позовної давності позивачем не пропущено.

З огляду на вищевикладене, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним і обґрунтованим та відповідно до положень ст.339 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати довіреність від 09 квітня 2011 року посвідчену державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори Артеменко Оксаною Анатоліївною, зареєстрованою в реєстрі №3-750 виданою ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 про уповноваження ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 бути її представником - недійсною.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 24 червня 2011 року між ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 та ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, посвідчений державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори АртеменкоОксаною Анатоліївною зареєстрованого в реєстрі №3-1401 - недійсним.

Повернути квартиру АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді