21.11.2016 Справа № 363/2618/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Войнаренко Л.Ф.

секретаря Клименко В.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м.Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення,

В С Т А Н О В И В :

В липні 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення.

Свої позовні вимоги позивачка мотивувала тим, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири №21, розташованої в м.Вишгород, Київської області, вул..Шолуденка,5 на підставі договору довічного утримання від 28.01.2003 року між нею та ОСОБА_3, відповідно до якого ОСОБА_1 перейшла у власність вказана квартира . 26 березня 2009 року ОСОБА_3 померла. На момент підписання договору в даній квартирі була зареєстрована та проживала дочка ОСОБА_3 ОСОБА_2, яка власником квартири не була, на теперішній час в даній квартирі зареєстрована та продовжує в ній проживати. Зі смертю ОСОБА_3 припинилась підстава виникнення у ОСОБА_2 права на користування квартирою і вона користується належним позивачу житлом без правової підстави.

Просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом- квартирою , розташованою за адресою :АДРЕСА_1, виселити ОСОБА_2 з квартири без надання іншого житлового приміщення.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав і просить задовільнити.

Представник відповідачки органу опіки та піклування Вишгородської міської ради та прокурор проти позову заперечили, суду пояснили, що відповідачка ОСОБА_2 є недієздатною особою, опіки над нею не встановлено, іншого житла немає. На момент укладання договору довічного утримання позивачка знала, що в даній квартирі зареєстрована та проживає хвора відповідачка. Задоволення позову поставить ОСОБА_2 у вкрай тяжке становище. Іншого житла ОСОБА_2 немає. Просять в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, свідка, вивчивши письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Суд прийшов до такого висновку, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 28 січня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір довічного утримання , згідно якого ОСОБА_3 передає у власність ОСОБА_1 належну їй на праві власності квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_2 , взамін чого ОСОБА_1 зобовязується забезпечувати ОСОБА_3 житлом шляхом збереження права безоплатного по життєвого проживання в відчужуваній квартирі, забезпечувати харчуванням, одягом, лікуванням, доглядом та необхідною допомогою, грошова оцінка яких складає 100 грн. готівкою щомісяця, оплачувати квартиру, комунальні послуги за квартиру, абонентську плату за телефон та 70 кВт електроенергії, забезпечити організацію похорон та ритуальних послуг у разі смерті (а.с.6-7). Даний договір зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19.02.2003 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.8).

26 березня 2009 року ОСОБА_3 померла (а.с.9).

В спірній квартирі з 18 серпня 2000 року зареєстрована ОСОБА_2 дочка колишнього власника (а.с.13).

ОСОБА_2 страждає на хронічне психічне захворювання, внаслідок якого не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.17-19). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 квітня 2011 року ОСОБА_2 визнано недієздатною особою. З пояснень представника органу опіки та піклування Вишгородської міської ради опіка над ОСОБА_2 не встановлена.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона є сестрою ОСОБА_2, за станом здоров»я не може бути її опікуном. Сестра ОСОБА_2 постійно двічі на рік проходить курс лікування в психіатричній лікарні. За своїм характером ОСОБА_2 є неконфліктною особою, загрози оточуючим не несе. В минулому році ОСОБА_2 перенесла операцію в зв»язку з онкозахворюванням. ОСОБА_2 має високий больовий поріг, в зв»язку з чим, перебування її в психіатричному закладі може погіршити її стан, оскільки ОСОБА_2 за своїм психічним здоров»ям не зможе своєчасно звернутись за допомогою. Вона, ОСОБА_5 та сусіди опікуються ОСОБА_2 Фактів чинення перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою ОСОБА_1 їй не відомо, оскільки ОСОБА_1 вона жодного разу не бачила, родичкою ОСОБА_3 ОСОБА_1 не була. Про існування договору довічного утримання дізналась, розбираючи документи ОСОБА_3 після смерті останньої.. Крім того, суду пояснила, що ОСОБА_1 не приймала участь в організації похорон, як передбачено договором. ОСОБА_2 іншого житла не має.

Відповідно до ст.47 Конституції України, що кореспондується з ч.4 ст.9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як роз'яснено в пункті 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Суд не бере до уваги твердження представника позивача, що з моменту смерті ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_2 втратила право користування даною квартирою та повинна бути виселена без надання іншого жилого приміщення, оскільки нормами Житлового та Цивільного Кодексів України підстава виселення після набуття права власності на житлове приміщення або після закінчення договору довічного утримання щодо членів сім»ї відчуджувача, не передбачена.

Питання про визнання ОСОБА_2 втратившою права користування житловим приміщенням та виселення вже був предметом судового розгляду. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 2 лютого 2012 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с.80-82). Ухвалою колегії судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 18 квітня 2012 року рішення суду залишено без змін.

Судом зазначалось, що ОСОБА_1 під час укладання договору довічного утримання було достовірно відомо про те, що в квартирі зареєстрована та постійно проживає ОСОБА_6 , визнано безпідставним доводи позивача щодо створення відповідачкою перешкод у здійсненні права власності, оскільки суду не надано доказів , яким чином відповідачка чинить такі перешкоди.

Відповідно до ст..391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В даному судовому засіданні суду не надано жодного доказу того, що відповідачка ОСОБА_2 порушила права позивачки щодо її власності, тому посилання позивачки суд вважає необґрунтованим. Суд зазначає, що при укладанні договору довічного утримання позивачка повинна були передбачити такі наслідки, оскільки вона знала , що в даній квартирі була зареєстрована та проживала відповідачка ОСОБА_2 , яка є недієздатною. Суд враховує, що у відповідачки ОСОБА_2 іншого житла немає.

Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову , оскільки встановлено, що правові підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення відповідача ОСОБА_2 без надання їй іншого житла відсутні.

Керуючись ст.11,60,208,209,213 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

На рішення суду може бути протягом десяти днів подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Київської області через Вишгородський районний суд Київської області.

Суддя Л.Ф.Войнаренко