АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 638/2914/16-ц Головуючий 1 інстанції:Наумова С.М.
Провадження: № 22ц/790/5382/16
Категорія: договірні Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Гуцал Л.В.,

суддів Піддубного Р.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 06 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними, -

встановила:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з указаним позовом. Просила визнати недійсними договір комісії на відчуження квартири АДРЕСА_1 (далі спірна квартира), укладений 20 листопада 2015 року між нею та ОСОБА_3, та договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 03 лютого 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Посилалась на те, що спірний договір комісії, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області (далі ХМНО) ОСОБА_5, було укладено з грубим порушенням вимог чинного законодавства. Укладання цього договору не відповідало її внутрішній волі, наміру відчужувати квартиру вона не мала. Нотаріус та ОСОБА_3 ввели позивача в оману щодо фактичних обставин угоди нотаріус не ознайомила її зі змістом цього договору, не зясувала чи зрозуміла їй, як стороні договору, юридична термінологія на українській мові. Крім того, під час укладання договору на неї здійснювався психічний тиск - ОСОБА_3 не випускав її з офісу нотаріуса без підписання договору та передачі документів, тоді як за станом здоровя вона потребувала медичної допомоги.

Що стосується спірного договору купівлі-продажу, то вона вважає такий договір фіктивним, таким що суперечить вимогам, встановленим ЦК України та чинному законодавству в цілому.

Відповідачі позов не визнали, третя особа нотаріус ОСОБА_5 вважала позов необґрунтованим, надала письмові заперечення (а.с.26,27).

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 06 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує невідповідністю висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник апеляційну скаргу підтримали, ОСОБА_3 та представник ОСОБА_4 проти задоволення скарги заперечували.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст.1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу житлового будинку(квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню(ст.ст.655,656 ЦК України).

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 з 1999 року була власником квартири АДРЕСА_2.

20 листопада 2015 року між ОСОБА_2 (Комітент) та ОСОБА_3 (Комісіонер) було укладено договір комісії. За умовами договору Комісіонер діє за дорученням Комітента, вчиняючи правочини в інтересах Комітента та за його рахунок, але від свого імені, створюючи для Комітента певні юридичні наслідки (виникнення, зміну, або припинення прав та обовязків). Комітент свідчить, що спірна квартира та всі речі в квартирі належить їй ОСОБА_2 на праві приватної власності, і що, під час підписання договору на його виконання Комітент передала Комісіонеру право встановлювальні документи на майно, цінних речей в майні немає, та надає згоду Комісіонеру на відчуження майна (а.с.6,7).

Цей договір посвідчено приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5, реєстр №1658.

Встановлено також, що 20 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір позики на суму 250000 гривень, що еквівалентно 10000 тисяч доларів США. Того ж дня між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_3 поручився перед ОСОБА_6 за виконання ОСОБА_2 своїх зобовязань за договором позики. (а.с.43).

25 січня 2016 року ОСОБА_6 направив на адресу ОСОБА_3 вимогу - у триденний строк виконати зобовязання за договором поруки на суму 388750 гривень, посилаючись на невиконання ОСОБА_2 зобовязань за договором позики (а.с.42).

03 лютого 2016 року ОСОБА_3, який діяв як Комісіонер на підставі укладеного договору комісії продав, а ОСОБА_4 купив спірну квартиру за 375000 гривень. Договір був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5, реєстр № 85 (а.с.13,14).

05 лютого 2016 року ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_2 цінним листом направив звіт про виконання договору комісії, де повідомив про продаж ним спірної квартири за ціною 375000 доларів США, та про погашення ним, як поручителем, заборгованості ОСОБА_2 за договором позики перед ОСОБА_6 (а.с.38,39).

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Загальною ознакою чинності правочину є наявність вільного волевиявлення на укладення договору його сторони і таке волевиявлення повинно відповідати її внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Недодержання такої вимоги закону може свідчити про недійсність правочину з підстав, передбачених ч.1 ст.215 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5,6 статті 203 цього Кодексу.

Як на правові підстави для визнання договору комісії недійсним, позивач посилається на ст.ст.230 та ст.231 ЦК України та зазначає, що цей договір нею було укладено внаслідок омани з боку нотаріуса та ОСОБА_3, а також під тиском останніх, які змусили позивача підписати договір комісії, не ознайомивши її зі змістом вказаного договору.

Відповідно до ст.ст.230,231 ЦК України правочин, вчинений під впливом обману, насильства є оспорюваним.

Положення ст.ст. 230, 231 ЦК України встановлюють правові наслідки вчинення різних правочинів з вадами волі, які відмінні між собою за правовою конструкцією та передумовами вчинення таких правочинів.

За умовами ч.1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін такого правочину, навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

При вчиненні правочину під впливом обману відбувається деформація волі особи внаслідок впливу інших осіб на таку особу.

При цьому обман є навмисне цілеспрямоване діяння сторонньої особи щодо введення особи, яка вчиняє правочин, в оману щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення такого правочину, що також має бути підтверджено належними та допустимими доказами.

Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обовязковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним спірного договору комісії, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з недоведеності вчинення позивачем оспорюваного правочину під впливом насильства чи обману.

Доводами апеляційної скарги такі висновки не спростовуються.

Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Разом з тим, належних доказівнеправомірного впливу другої сторони правочину - ОСОБА_3 чи нотаріуса на волевиявлення ОСОБА_2, щоб спонукати останню до укладення спірної угоди в існуючий редакції, або вчинення щодо позивача ОСОБА_3 чи іншими особами в його інтересах протиправних дій суду не надано.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, посилання позивача на те, що ОСОБА_3 умисно ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, спростовуються самим змістом спірної угоди.

Згідно з ч.1 ст.231 ЦК України судом визнається недійсним правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи.

У разі вчиненням правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна (пункти 19, 20, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 підписала спірний договір комісії особисто і цей факт нею не заперечується. Підписанню цього договору передували письмові звернення ОСОБА_2 (написані нею власноруч) до ОСОБА_3 з проханням укласти з нею договір комісії для вирішення її питань, повязаних з заборгованістю перед кредиторами та для розвитку підприємницької діяльності (а.с.31). Не спростоване ОСОБА_2 і посилання ОСОБА_3 на те, що 17 листопада 2015 року позивач особисто отримувала в КП «Жилкомсервіс» довідку про склад сімї, оскільки така довідка є необхідною при укладенні договорів на відчуження житла (а.с.32).

Неспроможними є і доводи ОСОБА_2 стосовно того, що вона не розуміє українську мову. Матеріали справи містять заяву, написану власноруч позивачем на українській мові на імя нотаріуса ОСОБА_5 (а.с.28). Факт написання цієї заяви саме ОСОБА_2 остання підтвердила і суду апеляційної інстанції.

У зазначеній заяві ОСОБА_2 повідомляє, що їй нотаріусом розяснено та зрозуміло значення, умови та правові наслідки договору позики та договору комісії, які укладенні між нею та ОСОБА_6 і ОСОБА_3 і, що вона бажає настання правових наслідків, обумовлених цими договорами. В цій же заві ОСОБА_2 підтвердила факт одержання нею від ОСОБА_6 грошової суми готівкою 250000 гривень.

Крім того, матеріали справи містять заяву ОСОБА_2 на імя голови кредитної спілки «Соколов» - ОСОБА_7 від 20 листопада 2015 року. За змістом цієї заяви ОСОБА_2 визнає за собою боргові зобовязання перед спілкою на загальну суму 100000 гривень і зобовязується погасити заборгованість у найближчі дні (а.с.89). У суді апеляційної інстанції позивач підтвердила, що заяву писала вона особисто.

Сам по собі факт звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів з заявою про неправомірні дії, що були вчинені відносно неї ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с.58) не може бути достатніми доказом на підтвердження факту психічного насильства над позивачем при укладенні спірного договору комісії. Даних про результати розгляду правоохоронними органами заяви ОСОБА_2 матеріали справи не містять. У суді апеляційної інстанції позивач та її представник пояснили, що неправомірність дій зазначених осіб встановлена не була.

Отже, твердження позивача, що спірний договір комісії чинений нею під впливом психічного тиску не знайшли свого підтвердження.

Щодо визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 60 ЦПК).

Таким чином, тягар доказування обгрунтованості своїх вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст.10 ЦПК України.

За приписами ст.ст.27, 31 ЦПК України саме позивач визначає предмет і підставу позову.

У позовній заяві ОСОБА_2 зазначала що цей договір є фіктивним, при цьому взагалі не навела обґрунтування своїх вимог, і крім того, позивач послалась на ч.1 ст.203 ЦК України, зазначивши, що «спірний договір купівлі-продажу суперечить вимогам, встановленим ЦК України та чинному законодавству в цілому і підлягає визнанню його недійсним».

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вже зазначає, що спірний договір купівлі-продажу є удаваним правочином.

Поняття фіктивного правочину визначено у ст. 234 ЦК України - фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим право чином.

Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що оспорюваний нею договір купівлі-продажу є фіктивним. Вимоги про визнання цього правочину недійсним з підстав, визначених ст.235 ЦК України (удаваний правочин) не заявлялись та не були предметом розгляду суду першої інстанції, а тому суд апеляційної інстанції не може надавати їм правовому оцінку.

Посилання позивача на те, що спірний договір суперечить нормам ЦК та чинному законодавству в цілому є необґрунтованими та бездоказовими.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 не отримала від ОСОБА_3 гроші від реалізації квартири за спірним договором купівлі-продажу, та на те, що квартира реалізована за низькою ціною і без попереднього огляду покупцем, що вона не була обізнана про поруку ОСОБА_3 за її зобовязаннями перед ОСОБА_6, на правильність висновків суду не впливають, оскільки ці обставини з правової точки зору не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним (ст.215 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що договір позики між нею та ОСОБА_6 був укладений також під тиском, і що гроші за цим договором вона не отримувала, знаходяться поза межами позовних вимог у даній справі. За поясненнями позивача договір позики нею у встановленому законом порядку не оспорювався.

З огляду на зазначене, суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ч.1 ст.303, ст.304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 06 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з моменту набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: