АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Савчук М.В.

суддів: Чупікової В.В., Яремка В.В.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 грудня 2015 року,

встановила:

В січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на житловий будинок.

Посилалася на такі обставини.

Під час шлюбу її батько ОСОБА_4 успадкував саманний житловий будинок по вул. Жасмінній, 35 в м. Чернівці житловою площею 23,7 кв.м.

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів №45/3 від 21.02.1989 року дозволено ремонт вказаного будинку з добудовою трьох житлових кімнат, коридору, комори, кухні з внутрішнім переплануванням.

Внаслідок проведеного ремонту з добудовою, який було завершено на початку 1992 року, саманний будинок був повністю знищений та батьками спільно було здійснено фактично нове будівництво житлового будинку загальною площею 125,40 кв.м., в тому числі житловою 73,30 кв.м., та літньої кухні.

09 лютого 2001 року померла її мати ОСОБА_7 та після її смерті відкрилась спадщина на належну їй ? частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по вул. Жасмінній, 35 в м. Чернівці. Спадкоємцями за законом є її чоловік ОСОБА_4 та ________________________________________________________________

22ц-140/2016 р. Головуючий у 1нстанції ОСОБА_8

Категорія 2 доповідач Савчук М.В.

діти: позивачка та відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6

Вважає, що вона має право на 1/8 частку спірного нерухомого майна, у звязку з чим звернулась до Першої Чернівецької державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину.

Постановою державного нотаріуса від 17.11.2014 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказаний будинок.

Вказувала на те, що оформити правовстановлюючі документи на спірний будинок не має можливості, оскільки на даний момент згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.05.1983 року власником неіснуючого саманного житлового будинку житловою площею 23,7 кв.м. за адресою: вул. Жасмінна, 35, м. Чернівці значиться її батько ОСОБА_4, який разом з іншими відповідачами відмовляється оформити їх право власності на спірний будинок у порядку спадкування.

Згідно уточнених позовних вимог просила скасувати право власності на саманний житловий будинок літ. А площею 23,7 кв.м. по вул. Жасмінній, 35 в м. Чернівці, що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.05.1983 року у звязку з його знищенням;

визнати житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований по вул. Жасмінній, 35 в м. Чернівці, обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_7;

визнати за нею, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності за кожним на 1/8 частини житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованого по вул. Жасмінній, 35 в м. Чернівці, а за ОСОБА_4 на 5/8 частин вказаного житлового будинку.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 січня 2016 року в задоволенні позовних вимог про визнання житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованого по вул. Жасмінній, 35 в м. Чернівці, літ. А загальною площею 125,40 кв.м., в тому числі житловою площею 73,30 кв.м., літньої кухні літ. Б, гаражу літ. Г, підвалу літ. ПР, навісу літ. Д, Е, вбиральні літ. В, криниці №1, огорожі №2-4 обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_7 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції від 01 грудня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невірну оцінку доказів по справі, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Апелянт вважає, що суд надав перевагу одним доказам над іншими, деякі докази залишені поза увагою при ухваленні рішення. Не надав належної оцінки показам свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та звіту про незалежну оцінку житлового будинку, в якому міститься копія технічного паспорту на збудований житловий будинок за вказаною адресою, які чітко визначають, що він збудований у 1991 році.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 та відсутності правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується в висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно з ст.ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений в ст.16 ЦК України.

На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено, що 19 травня 1972 року між ОСОБА_4 та Гуска (після одруження) ОСОБА_7 було укладено шлюб. В матеріалах справи відсутні відомості про його розірвання або визнання недійсним (а/с 145 зворот).

09 лютого 2001 року ОСОБА_7 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а/с 9).

Як вбачається з розяснень, які містяться в абз. 3 п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Згідно із ст. 549 ЦК Української РСР, який діяв на час відкриття спадщини в зв'язку зі смертю ОСОБА_7 вважається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо, зокрема, він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У відповідності до вимог ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Стаття 529 цього Кодексу визначає першу чергу спадкоємців за законом.

Як вбачається з копій матеріалів спадкової справи №782/2001 щодо майна померлої 09.02.2001 року ОСОБА_7, її спадкоємцями є чоловік - відповідач ОСОБА_4 та діти: ОСОБА_5, ОСОБА_6 та Никифоряк (після одруження ОСОБА_1В.).

ОСОБА_1 звернулась в Першу Чернівецьку державну нотаріальну контору із заявою про оформлення спадщини та вказувала, що її матері належить частка у житловому будинку з господарськими спорудами по вул. Жасмінній, 35 в м. Чернівці, в якому вона проживала по день смерті.

Постановою державного нотаріуса Першої Чернівецької державної нотаріальної контори від 17.11.2014 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами по вул. Жасмінній, 35 в м. Чернівці у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на будинок.

Згідно ст. 100 ЦК УРСР в редакції, що діяла до 1993 року, в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження.

Установлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.05.1983 року ОСОБА_4 належить саманний житловий будинок житловою площею 23,70 кв.м. по вул. Жасмінній, 35 в м. Чернівці з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, а саме: сарай літ. Б, вбиральня літ. В, гараж літ Г, погріб літ. ПГ, криниця літ. К, огорожа №1 (а/с 11) та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а/с 68).

Згідно ст. 24 КЗпШС УРСР, який діяв на той момент, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно ст. 25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічні положення містяться також в ст.ст. 57, 62 СК України.

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 21.02.1989 року №4543 ОСОБА_4 дозволено ремонт житлового будинку з добудовою трьох житлових кімнат, коридору, комори, кухні з внутрішнім переплануванням по вул. Жасмінній, 35 в м. Чернівці. З метою попередження самовільного будівництва зобовязано виконком Рад народних депутатів провести реєстрацію проектів на будівництво, добудову жилих будинків та контролювати дотримання громадянами проектної документації в процесі будівництва, зобовязано міськжитлоуправління проводити приймання до експлуатації індивідуальних жилих будинків з представником від управління головного архітектора міста (а/с 12).

На виконання вказаного рішення 11.09.1989 року було погоджено відповідний проект на газифікацію будинку (а/с 18).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 спільно із дружиною ОСОБА_7 здійснювали будівництво нового цегляного будинку замість старого саманного.

Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи №15086 від 05.11.2015 року, при дослідженні спірного будинку було встановлено наявність сучасного типу фундаменту, що не подібні тим, які влаштовувались до 1946 року, жодного підтвердження наявності саманних стін і наявність в стінах штучного керамічного каменю, проте рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 21.02.1989 року №4543 надано дозвіл лише на ремонт житлового будинку з добудовою трьох житлових кімнат, коридору, комори, кухні з внутрішнім переплануванням (а/с 185).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на положення п. 3.2 Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна», затвердженої наказом Держбуду України №127 від 24 травня 2001 року, відповідно до якого не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року.

Водночас, зі змісту рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 21.02.1989 року №4543 вбачається, що перебудований житловий будинок підлягав здачі в експлуатацію.

Таким чином, на момент будівництва підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог законодавства та прийняття будинку в експлуатацію, а виникнення права власності на житловий будинок не повязувалось із проведенням його реєстрації.

Разом з тим матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б вказували на час остаточного закінчення будівництва спірного житлового будинку, а також здачі його в експлуатацію.

У відповідності до ст. 105 ЦК УРСР громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо технічних характеристик спірного будинку та їх відповідності будівельним нормам, оскільки після закінчення будівництва будинок в експлуатацію не здавався та не встановлено дотримання проектної документації в процесі будівництва, а тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_4 набув право власності на спірний житловий будинок в результаті його перебудови та що вказаний житловий будинок з існуючими на момент розгляду справи технічними характеристиками належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та померлій ОСОБА_7 і їх частки у спільному майні рівні.

Посилання позивача на захист права на спадкування після смерті ОСОБА_7 також не має правових підстав, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває права власності на нього та може вважатися лише власником будівельних матеріалів, самочинно реконструйований будинок, якщо порушено вимоги ч. 1 ст. 376 ЦК України, не створює право власності спадкодавця, не може входити до складу спадщини, а отже, не дає підстав для виникнення права власності у спадкоємців.

В той же час, виходячи з приписів ч. 3 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Проте матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, на якій розташовані спірні об'єкти самочинного будівництва.

Відповідно до п. 3.1 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування.

Як зазначено у п. 3.2 вказаної постанови, право власності на об'єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім'я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва.

У п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року роз'яснено, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Судом першої інстанції об'єктивно встановлено, що подружжям ОСОБА_4 було здійснено самочинне будівництво, але при цьому відповідно до вимог чинного законодавства суду не було надано доказів, на підставі яких дозвільних документів це самочинне будівництво було збудовано. Самочинно збудоване (реконструйоване, переплановане) майно не є обєктом права власності, а тому житловий будинок літ. А, загальною площею 125,40 кв.м., в тому числі житловою 73,30 кв.м., літньої кухні літ. Б, гаражу літ. Г, підвалу літ. ПР, навісу літ. Д, Е, вбиральні літ. В, криниці №1, огорожі №2-4 по вул. Жасмінній, 35 в м. Чернівці не може вважатись обєктом спільної сумісної власності, оскільки у справі відсутні докази щодо його узаконення та здачі в експлуатацію, у звязку з чим право власності у подружжя може виникати лише на будівельні матеріали, які використовувались при його будівництві, а також виключає можливість успадкування нерухомого майна спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7

Відповідно до ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Як передбачено ч. 1 ст. 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право".

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Разом з тим, у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено: оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (чч. 1 та 2 ст. 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги щодо скасування права власності ОСОБА_4 на саманний житловий будинок літ. А площею 23,7 кв.м. по вул. Жасмінній, 35 в м.Чернівці у звязку з його знищенням не відповідають визначеним ст.16 ЦК України способам захисту цивільних прав.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Не заслуговує на увагу посилання апелянта щодо ігнорування судом першої інстанції Звіту про незалежну оцінку майна житлового будинку з господарськими спорудами по вул. Жасмінній, 35 м. Чернівці від 28 січня 2015 року, оскільки даним звітом не встановлено, на підставі яких дозвільних документів це самочинне будівництво було збудовано, а досліджувався технічний паспорт, який виготовлено 28 січня 2015 року.

Безпідставними є посилання в апеляційній скарзі про те, що суд не надав належної оцінки показам свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, оскільки судом оцінені всі докази у сукупності відповідно до вимог ч.ч.1-3 ст. 212 ЦПК України.

Згідно із ч. 4 ст. 60 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного, колегія суддів, розглянувши скаргу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та вірно застосував норми матеріального та процесуального права до даних правовідносин.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: