У х в а л а

іменем україни

16 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Індустріального району м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України в Дніпропетровській області до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання права державної власності та витребування майна із чужого володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року прокурор Індустріального району м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (далі - РВ ФДМУ по Дніпропетровській області) звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати право власності за державою в особі РВ ФДМУ по Дніпропетровській області на нерухоме майно, що розташоване по АДРЕСА_1 а саме: частину будівлі гуртожитку № 4 у літ А-5 на І поверсі приміщення № 102 поз. 11-18, 40 загальною площею 98,3 кв. м, ганок літ.а4;у загальному користуванні: ганки літ.а2, а3 , а1 на І поверсі поз. І, ІІ, ІV, V, VI, VII, 1, 2, 23, 25, 26, 30 та витребувати із володіння ОСОБА_3 вказане майно на користь держави в особі РВ ФДМУ по Дніпропетровській області.

На обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року у справі № 40/287, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 15 червня 2010 року, позов РВ ФДМУ задоволено частково, визнано неправомірним включення до статутного фонду відкритого акціонерного товариства будівельно-монтажної фірми «Дніпроважбуд» (далі - ВАТ «БМФ» «Дніпроважбуд») гуртожитків у АДРЕСА_1; визнано недійсним наказ Комітету економіки Дніпропетровської обласної ради народних депутатів від 27 січня 1995 року № 114 в частині включення в уставний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» цього гуртожитку; визнано недійсним акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу державного ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», затвердженого заступником голови Дніпропетровського облвиконкому від 21 грудня 1994 року, в частині включення в уставний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитку АДРЕСА_1 визнано право власності за державою в особі регіонального ФДМУ по Дніпропетровській області на прибудинкові споруди цього гуртожитку та вилучено їх із незаконного володіння ВАТ БМФ «Дніпроважбуд».

Виходячи з установлених у цьому судовому рішенні обставин недійсності правових підстав набуття ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» права власності на вказаний гуртожиток та того, що це майно підлягає поверненню у власність держави, а також у зв'язку з відчуженням частини вищезазначеного житлового фонду - гуртожитків третім особам, зокрема, ОСОБА_3, що на час такого відчуження було заборонено законом, про що набувач повинен був знати, прокурор просив задовольнити позовні вимоги.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2015 року провадження у частині позовних вимог до ВАТ «БМФ» «Дніпроважбуд» закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 206 ЦПК України та виключено із числа третіх осіб - товариство з обмеженою відповідальністю «Хімекс».

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року в порядку процесуального правонаступництва здійснено заміну прокуратури Індустріального району м. Дніпропетровська на Дніпропетровську місцеву прокуратуру № 1.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2016 рокуапеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області задоволено, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано право власності за державою в особі РВ ФДМУ по Дніпропетровській області на нерухоме майно, що розташоване по АДРЕСА_1 а саме: частину будівлі літ А-5 на І поверсі приміщення № 102 поз. поз. 11-18, 40 загальною площею 98,3 кв. м, ганок літ.а4; у загальному користуванні: ганки літ.а2, а3, а1 на І поверсі поз. І, ІІ, ІV, V, VI, VII, 1, 2, 23, 25, 26, 30.

Витребувано у ОСОБА_3 на користь держави в особі РВ ФДМУ по Дніпропетровській області нерухоме майно, що розташоване по АДРЕСА_1 а саме: частину будівлі гуртожитку літ А-5 на І поверсі приміщення № 102 поз. поз. 11-18, 40 загальною площею 98,3 кв. м, ганок літ.а4; у загальному користуванні: ганки літ.а2, а3, а1 на І поверсі поз. І, ІІ, ІV, V, VI, VII, 1, 2, 23, 25, 26, 30

Вирішено питання про розподіл судового збору.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірного майна, яке не може бути в нього витребувано, оскільки вибуло із володіння РВ ФДМУ по Дніпропетровській області з волі останнього на законних підставах, а приватизація ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» відбувалася виключно з волі та безпосередньої участі ФДМУ, з дотриманням усіх вимог діючого на той час законодавства.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, дійшов висновку, що вибуття спірного майна із володіння власника - держави в особі регіонального ФДМУ, відбулося поза волею власника, у зв'язку із чим права позивача підлягають захисту шляхом витребування із володіння ОСОБА_3 спірного нерухомого майна з визнанням права власності на нього за державою в особі регіонального ФДМУ по Дніпропетровській області відповідно до вимог ст. ст. 387, 388 ЦК України.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що гуртожиток АДРЕСА_1 відносився до державної форми власності і 27 січня 1995 року наказом комітету економіки Дніпропетровської обласної ради народних депутатів №114 був включений до статутного фонду ВАТ БМФ «Дніпроважбуд».

01 жовтня 1998 року на підставі наказу РВ ФДМУ по Дніпропетровській області за № 12/62-3ВП та Переліку нерухомого майна, що передано у власність, підтвердженого Наказом Управління майном області Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 10 вересня 1999 року № 2-В, за ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» було зареєстровано право власності на цей гуртожиток.

04 грудня 2003 року ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» продало ОСОБА_4 нежитлові приміщення в будівлі цього гуртожитку на першому поверсі під літ. А-5 приміщення № 102 поз. 11-18, 40 площею 110,8 кв. м, ганок а10, у загальному користуванні: ганки літ. а2, а3, а1 на першому поверсі поз.I, II, IV, V, VI, VII, 1, 2, 23, 25, 26, 30.

23 лютого 2004 року ОСОБА_4 продала їх ТОВ «Хімекс», а 04 липня 2006 року їх придбав ОСОБА_3, та 11 серпня 2006 року зареєстрував право власності на них.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року у справі № 40/287, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 15 червня 2010 року, зокрема:

- визнано неправомірним включення до статутного фонду ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитку АДРЕСА_1;

- визнано недійсним наказ комітету економіки Дніпропетровської обласної ради народних депутатів від 27 січня 1995 року № 114 в частині включення в статутний фонд ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитку АДРЕСА_1;

- визнано недійсним Акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу державного будівельно-монтажного тресту «Дніпроважбуд», затверджений заступником голови Дніпропетровського облвиконкому від 21 грудня 1994 року в частині включення в статутний фонд ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитку АДРЕСА_1;

- визнано право власності за державою в особі РВ ФДМУ по Дніпропетровській області на 2, 4, 5 поверхи, прибудинкові споруди гуртожитку АДРЕСА_1 та вилучено із незаконного володіння ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» це майно;

- припинено провадження у справі № 40/287 в частині визнання недійсним Переліку нерухомого майна, що передано у власність приватизованому відкритому акціонерному товариству, створеному Дніпропетровською обласною державною адміністрацією (виконкомом обласної ради народних депутатів) шляхом корпоратизації, виданим ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» згідно наказу Облдержадміністрації від 10 вересня 1999 року № 2-В «Про надання переліку нерухомого майна» в частині включення в статутний фонд ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитку АДРЕСА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Підставою для відмови у позові про визнання за державою права власності на іншу частину приміщень у гуртожитках і їх витребування було те, що вони на час вирішення спору не належали особам, до яких подано позов.

Власник має право витребувати своє майно в усіх випадках від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави (ст. 387 ЦК України) та від особи, яка набула його безвідплатно в особи, яка не мала право його відчужувати (ч. 3 ст. 388 ЦК України ).

Якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України.

У такому випадку діюче законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором, яким у даній справі є договір купівлі-продажу від 12 листопада 2010 року, права відчужувати це майно.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна -відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 3-604гс16, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Як вбачається з постанови Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року право власності за державою в особі РВ ФДМУ по Дніпропетровській області було визнано, зокрема, на 2, 4, 5 поверхи, прибудинкові споруди гуртожитку АДРЕСА_1 в той час як предметом спору у цій справі є частина будівлі гуртожитку № 4 у літ А-5 на І поверсі приміщення № 102 поз. 11-18, 40 загальною площею 98,3 кв. м, ганок літ.а4; у загальному користуванні: ганки літ.а2, а3, а1 на І поверсі поз. І, ІІ, ІV, V, VI, VII, 1, 2, 23, 25, 26, 30, тобто зазначеною вище постановою суду право власності за державою в особі РВ ФДМУ по Дніпропетровській області було визнано на інші приміщення у вказаному гуртожитку.

Проте задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув та визнавши право власності за державою в особі РВ ФДМУ по Дніпропетровській області на нерухоме майно, одночасно витребував це майно на підставі ст. 388 ЦК України, що є взаємовиключним.

Зважаючи на вищевикладене колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, у порушення ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, а тому ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3, подану представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович