Провадження № 522/236/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі : головуючого судді Ільченко Н.А .

при секретарі Довгань Ж.А.

за участю адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеса цивільну справу за позовною заявою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому позивач просить в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 12.11.2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2, у загальному розмірі 1738674,39 грн. (з яких : заборгованість за кредитом 487718,61 грн.; заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами 881595,30 грн.; нарахована пеня 346825,82 грн.), звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 13.11.2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 і посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за р. № 3581, а саме двокімнатну квартиру під № 7, загальною площею 86,0 кв.м., що розташована у будинку № 1 по провулку Воронцовському в м. Одесі та належить іпотекодавцю ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 16.12.1994 р., реєстраційний номер 11-4451, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 08.09.1998 р., номер запису : 465 в книзі : 261пр-137, - шляхом передачі цього предмету іпотеку у власність ПАТ «Дельта Банк», а також визнати право власності на вказану квартиру за ПАТ «Дельта Банк».

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що, по-перше, 08.12.2011року між ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі і по вищевказаному кредитному договору з ОСОБА_2; і, по-друге, у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 умови кредитного договору належним чином не виконує, у нього виникла заборгованість за цим договором станом на 11.08.2015 року у загальному розмірі1738674,39 грн.

Представник позивача просив розглянути справу без участі представника позивача та задовольнити позов, про що подав адресоване суду своє письмове клопотання, яке приєднано судом до матеріалів справи (а.с. 51).

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнали.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 подав адресовану суду свою письмову заяву про застосування строків позовної давності, яка приєднана судом до матеріалів справи (а.с. 56-58).

Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення відповідача та його представника, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти ; за ч.2 цієї статті до відносин за кредитним договором застосовуються вимоги закону за позикою.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з положеннями статей 530, 612, 625 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Судом установлено, що згідно з договору про надання споживчого кредиту № 0 від 12.11.2007 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», надало ОСОБА_2 кредит в іноземній валюті швейцарських франках в сумі 2466100 швейц. франків, що по курсу НБУ на дату укладання цього договору дорівнює еквіваленту 110938,08 грн., на строк користування з 12.11.2007 р. по 12.11.2016 р., із сплатою процентів за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, за процентною ставкою у розмірі 10,99 % річних, з переглядом процентної ставки кожного наступного місяця кредитування відповідно до умов цього договору, з погашенням кредиту та сплатою процентів за користування кредитом шляхом внесення щомісячних платежів в терміни, розмірі та на умовах, що встановлені цим договором, з датою кінцевого повернення кредиту та усіх нарахувань за ним 12.11.2016 року.

Згідно з п.2.1. вказаного кредитного договору, в забезпечення виконання позичальником усіх грошових зобовязань за цим договором, 13.11.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за р. № 3581, за умовами якого ОСОБА_2 надав банку в іпотеку двокімнатну квартиру під № 7, загальною площею 86,0 кв.м., що розташована у будинку № 1 по провулку Воронцовському в м. Одесі та належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 16.12.1994 р., реєстраційний номер 11-4451, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 08.09.1998 р., номер запису : 465 в книзі : 261пр-137, заставною вартістю 1606910,00 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року та акту прийому-передачі від 29.03.2012 року, ПАТ «УкрСиббанк» продало (відступило), а ПАТ «Дельта Банк» придбало та прийняло права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі право вимоги за кредитним договором № 0 від 12.11.2007 року та іпотечним договором від 13.11.2007 р. за р. № 3581 (а.с.36-37, 38).

Таким чином, до позивача перейшли всі права ПАТ «УкрСиббанк» щодо права вимоги до боржника за вищевказаними кредитним договором та договором іпотеки.

Через неналежне виконання умов кредитного договору № 0 від 12.11.2007 року, у відповідача ОСОБА_2 станом на 11.08.2015 року виникла заборгованість за цим договором у загальному розмірі 1738674,39 грн. (з яких : заборгованість за кредитом 487718,61 грн.; заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами 881595,30 грн.; нарахована пеня 346825,82 грн.).

Пункт 4.1. цього договору передбачає, що за порушення позичальником термінів погашення будь-яких грошових зобовязань, передбачених цим договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/бо комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті. Пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування. При цьому, банк може використати така право на застосування пені, починаючи з 32 календарного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобовязання за цим договором.

Відповідно до п. 3.1.2. цього кредитного договору, у разі порушення позичальником умов цього договору та/або настання будь-якої події, що може погіршити фінансовий стан позичальника та/або вплинути на його здатність або бажання виконувати власні зобовязання за цим договором, банк має право відмовити позичальнику в наданні кредиту (частково або в повному обсязі) та/або вимагати від позичальника дострокового повернення всієї наданої йому суми кредиту та сплати плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення в порядку, визначеному розділом 6 цього договору.

Пунктами 6.1., 6.1.2., 6.2. цього кредитного договору передбачено, що сторони, керуючись чинним законодавством України, зокрема, статтями 525, 611 ЦК України, погодили, що банк має право визнати термін повернення таким, що настав згідно з п. 1.2.2. цього договору, та вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення.

В разі застосування банком права, передбаченого п. 6.1.2. цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 575 ЦК України іпотека є окремим видом застави.

Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Пунктами 4.1., 4.1.1. договору іпотеки від 13.11.2007 року за р. № 3581 передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобовязання за цим договором або будь-якого зобовязання, що забезпечено іпотекою за цим договором, іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пункти 4.2., 4.2.1., 4.3., 4.4. цього договору іпотеки встановлюють, що звернення стягнення здійснюється на підставі, зокрема рішення суду. Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю. Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду здійснюється відповідно до чинного законодавства.

Розділ 5 цього іпотечного договору містить застереження про задоволення вимог іпотекодереателя, які передбачають можливість передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотеко держателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

У відповідності до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до положень ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику письмову вимогу про усунення порушення.

Позивач направив рекомендованим відправленням на адресу відповідача ОСОБА_2 лист-вимогу за вих. № 31.4-08//15/8222 від 17.08.2015 р., який містить вимогу про виконання порушеного зобовязання в тридцяти денний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі не виконання порушеного зобовязання.

Проте відповідач залишив цей лист-вимогу позивача без задоволення.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для подальшої реалізації.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в п. 38 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012р. № 5, у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (ст. 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно.

Пунктом 39 зазначеної Постанови судам роз'яснено, що з урахуванням положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.

Таким чином, позивач набув право на задоволення вимог по поверненню грошових коштів шляхом звернення стягнення на квартиру, що була передана в іпотеку.

07 червня 2014р. набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 статті 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140кв.м. для квартири та 250кв.м. для житлового будинку.

За змістом статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999р. №1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Статтею 3 Закону № 1304-VII передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Встановлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015р. у справі за №6-46цс15.

Отже, чинність вказаного Закону на час ухвалення рішення є підставою, у разі задоволення позову за наявності для цього підстав, для визначення порядку його виконання.

Вирішуючи дану справу, суд бере до уваги, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме, визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог.

Таким чином, враховуючи наявність в справі підстав для задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, судове рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 березня 2015р. у справі № 44цс15.

Щодо способу звернення стягнення предмета іпотеки у власність іпотекодержателя, то відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст.33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 грудня 2013р. у справі № 6-124цс13.

Аналогічні висновки зроблено і пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 39 постанови № 5 від 30 березня 2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Також судом установлено, що, на підставі постанови Правління НБУ від 02 березня 2015 року № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб були прийняті рішення від 02.03.2015 р. № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» та від 08.04.2015 р. № 71 «Про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 02.03.2015 р. № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з якими з 03.03.201 року по 02.09.2015 р. включно запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до постанови Правління НБУ від 02 жовтня 2015 р. № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд гарантування) прийнято рішення від 02 жовтня 2015р. № 181, «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі АТ «Дельта Банк»), призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк», визначені статтями 37, 38, 51, частинами першою та другою статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_4 на два роки з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно.

На підтвердження своїх доводів стосовно того, що нібито позивач заявив даний позов після спливу позовної давності, оскільки ще 16.10.2010 року предявив до Приморського районного суду м. Одеси позов до відповідача про дострокове стягнення заборгованості за кредитними договорами № 0 від 14.11.2006 р. № 0 від 30.08.2007 року та № 0 від 12.11.2007 року, встановивши такими чином новий строк повного погашення боргів за цими договорами, - відповідач не надав суду доказів як цього вимагає ст. 60 ЦПК України.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 26080,12 грн.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

Позов публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, виданий Жовтневим РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 10.11.1997 р., ІПН : НОМЕР_2, що зареєстрований та проживає за адресою : 65026, АДРЕСА_1) перед публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-Б, МФО 380236, ) за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 12.11.2007 року у загальному розмірі 1738674 (один мільйон сімсот тридцять вісім тисяч шістсот сімдесят чотири) грн. 39 коп. (з яких : заборгованість за кредитом 487718,61 грн.; заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами 881595,30 грн.; нарахована пеня 346825,82 грн.), звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 13.11.2007 року, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 і посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за р. № 3581, а саме двокімнатну квартиру під № 7, загальною площею 86,0 кв.м., що розташована у будинку № 1 по провулку Воронцовському в м. Одесі та належить іпотекодавцю ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 16.12.1994 р., реєстраційний номер 11-4451, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 08.09.1998 р., номер запису : 465 в книзі : 261пр-137, - шляхом передачі цього предмету іпотеку у власність публічному акціонерному товариству «Дельта Банк».

Визнати за публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» право власності на двокімнатну квартиру під № 7, загальною площею 86,0 кв.м., що розташована у будинку № 1 по п провулку Воронцовському в м. Одесі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 26080 (двадцять шість тисяч вісімдесят) грн. 12 коп.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 03 березня 2016 року.

Суддя Н.А.Ільченко