Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

25 лютого 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді -Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕГРАНДКАПІТАЛ+» про захист прав споживача, визнання недійсним договору майнового лізингу та застосування наслідків недійсності правочину, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист прав споживача, визнання недійсним договору майнового лізингу та застосування наслідків недійсності правочину мотивуючи свої вимоги тим, що між ним ТОВ «ІНТЕРГРАНДКАПІТАЛ+» було укладено договори майнового лізингу № 805318 від 12.10.2015 року та № 805319 від 12.10.2015 року, згідно умов яких Лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно, а Лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет Лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Зазначає, що відповідно до пункту 3.1. Договору лізингу № 805318 від 12.10.2015 року предметом Лізингу по даному договору є: ВАЗ 2121 Нива 3-дв 1.7 МТ 21214-121-40.

Відповідно до пункту 3.1. Договору лізингу № 805319 від 12.10.2015 року предметом Лізингу по даному договору є: ВАЗ 2121 Нива 3-дв 1.7 МТ 21214-121-40.

Посилається на те, що на виконання пункту 8.2.1. Договорів лізингу на даний час він встиг сплатити 50 400,00 грн. вартості фінансування (комісійна винагорода Лізингодавця), однак в подальшому ним було виявлено, що вони (Договори) є недійсними, оскільки відповідач уклав їх за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності, що є необхідною умовою для чинності правочину, згідно частини 2 статті 203, 227 ЦК України та ввів його в оману щодо свого права на їх укладання без відповідного дозволу (ліцензії). Крім того, відповідач уклав з ним зазначені договори внаслідок нечесної підприємницької практики, зазначив про себе неправдиві відомості, назвавшись «Лізинговою компанією», що не відповідає дійсності.

Враховуючи вищевикладене, а також керуючись ст.ст. 203, 205, 215, 216, 227, 806 ЦК України, ст.ст. 1, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 4, 5, 7, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» звертається до суду з даним позовом та просить визнати недійсними зазначені вище договори фінансового лізингу та стягнути з відповідача на його користь 50 400, 00 грн. вартості фінансування (комісійна винагорода Лізингодавця).

Позивач, представник позивача та представник відповідача в судове засідання не з'явились, про день час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, від представника позивача до суду надано заяву згідно якої останній просить провести розгляд справи за його відсутності та позивача, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечують. Причини неявки представника відповідача суду невідомі.

Суд вважає за можливе розглядати справу та ухвалити рішення при заочному її розгляді за відсутності вищезазначених осіб, відповідно до вимог ст.ст. 158, 169, 224 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов доведений та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.10.2015 року між ТОВ «ІГК+» (надалі - Лізингодавець) та ОСОБА_1 було укладено Договір майнового лізингу № 805318 згідно умов якого Лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно (надалі предмет лізингу визначений у п. 3.1. цього договору), а Лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет Лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору. Предметом Лізингу по даному договору є: ВАЗ 2121 Нива 3-дв 1.7 МТ 21214-121-40. Вартість Предмета Лізингу на момент укладання даного Договору та розмір Авансового платежу вказується в Додатку № 2 до даного Договору, який є його невід'ємною частиною (п.п. 2.1., 3.1.,3.2.) (а.с. 6-16).

Згідно Додатку № 2 до Договору майнового лізингу № 805318 від 12.10.2015 року, вартість предмета лізингу становить 126 000, 00 грн. (а.с. 18).

Крім того, 12.10.2015 року між ТОВ «ІГК+» (надалі - Лізингодавець) та ОСОБА_1 було укладено Договір майнового лізингу № 805319 згідно умов якого Лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно (надалі предмет лізингу визначений у п. 3.1. цього договору), а Лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет Лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору. Предметом Лізингу по даному договору є: ВАЗ 2121 Нива 3-дв 1.7 МТ 21214-121-40. Вартість Предмета Лізингу на момент укладання даного Договору та розмір Авансового платежу вказується в Додатку № 2 до даного Договору, який є його невід'ємною частиною (п.п. 2.1., 3.1.,3.2.) (а.с. 21-31).

Згідно Додатку № 2 до Договору майнового лізингу № 805319 від 12.10.2015 року, вартість предмета лізингу становить 126 000, 00 грн. (а.с. 33).

Суд проаналізувавши характер правовідносин, які виникли між сторонами, приходить до висновку, що вони підпадають під регулювання норм Розділу 3 Глави 58 Параграфу 6 ЦК України «Лізинг», а також до них підлягають застосуванню норми ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Так стаття 11 ЦК України визначає, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписами статті 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Загальні питання укладення, зміни та розірвання договорів врегульовано Розділом ІІ Глави 53 ЦК України, а той же час суд проаналізуваши зміст укладених між сторонами договорів приходить до висновку, що вони дійсно є нічим іншим як договорами фінансового лізингу, а тому їх укладання повинно відбуватися з дотриманням вимог Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» норми яких є спеціальними по відношенню до загальних норм цивільного законодавства.

Так, відповідно до ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За приписами статті 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг є фінансовою послугою.

Згідно ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.

Судом встановлено, а відповідачем в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦК України не спростовано, що останній не є фінансовою установою.

Частина четверта статті 5 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Судом встановлено, що Розпорядженням Держфінпослуг № 21 від 22.01.2004 року затверджено Положення про надання фінансових послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами (надалі - Положення), яке встановлює можливості надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають визначене законами та нормативно-правовими актами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (п.1.2.).

Так згідно п. 2.1. Положення, юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: 1) внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно з установчими документами; 2) кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу (укладання, супроводження та виконання відповідних договорів), які мають вищу освіту за фінансовим, економічним або юридичним напрямами, та не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 3) довідки про взяття на облік юридичної особи (далі - Довідка), виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг (додаток 1); 4) керівників (засновників), які не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 5) документа, що підтверджує право власності або користування приміщенням за місцезнаходженням юридичної особи.

З врахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень позивача про те, що для набуття права на здійснення послуг фінансового лізингу, в тому числі, але не виключно укладання договорів фінансового лізингу, юридична особа, яка немає статусу фінансової установи має виконати ряд умов, зокрема отримати в Нацкомфінпослуг довідку про взяття її на облік, що по своїй суті є дозвільним документом, який обумовлює правомірність здійснення юридичною особою цієї фінансової послуги та формує повний обсяг її цивільної дієздатності.

Судом встановлено, а відповідачем в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не спростовано, що на момент укладення спірних правочинів, в нього була відсутня Довідка Нацкомфінпослуг про взяття його на облік.

Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За приписами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З системного аналізу вказаних норм чинного цивільного законодавства України можна зробити висновок, що у випадку вчинення правочину особою, яка не має повного обсягу цивільної дієздатності, такий правочин вважається недійсним.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Як вже зазначалося вище, судом встановлено, що на момент укладення Договорів майнового лізингу № 805318 від 12.10.2015 року та № 805319 від 12.10.2015 року, у ТОВ «ІГК+» була відсутня Довідка Нацкомфінпослуг про взяття його на облік, яка за своєю правовою природою є фактично дозволом, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог позивача про необхідність визнання вказаних договорів недійсними, а тому вони підлягають задоволенню.

Стаття 216 ЦК України визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Судом встановлено, що позивачем на виконання умов укладених Договорів майнового лізингу № 805318 від 12.10.2015 року та № 805319 від 12.10.2015 року було сплачено Лізингові платежі в загальному розмірі 50 400,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що суд прийшов до висновку про необхідність визнання Договорів майнового лізингу недійсними, сплачені позивачем Лізингові платежі в загальному розмірі 50 400,00 грн. підлягають поверненню останньому виходячи з положень ст. 216 ЦК України, у зв'язку з чим дана його позовна вимога також підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Крім того, враховуючи ту обставину, що суд прийшов до висновку про доведеність позовних вимог позивача та необхідності задоволення його позову, в силу ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню також судовий збір в розмірі 1 478, 40 грн.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 11, 15, 16, 23, 203, 215, 216, 227, 626, 806 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 4, 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Розпорядження Держфінпослуг № 21 від 22.01.2004 року «Про затвердження Положення про надання фінансових послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами», керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 79, 88, 208, 209, 213-215, 217- 218, 223, 224, 226 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати недійсним Договір майнового лізингу № 805318 від 12.10.2015 року укладений

між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГРАНДКАПІТАЛ+» () ОСОБА_1.

Визнати недійсним Договір майнового лізингу № 805319 від 12.10.2015 року укладений

між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГРАНДКАПІТАЛ+» () та ОСОБА_1.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГРАНДКАПІТАЛ+», що знаходиться за адресою: 04080, м. Київ, вулиця Кирилівська (Фрунзе), будинок 82, , на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків:

- Лізингові платежі в загальному розмірі 50 400,00 грн.;

- судовий збір в розмірі 1 478, 40 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В. С. Декаленко