Справа № 369/9394/13-ц Головуючий у І інстанції Дубас Т. В.
Провадження № 22-ц/780/1476/16 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
УХВАЛА

Іменем України

21 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Мережко М.В., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Говорун В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», треті особи: ОСОБА_2, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоя Миколаївна, про визнання недійсним іпотечного договору та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_1. звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що 25 червня 2007 року між нею, громадянином Ірану ОСОБА_2 і ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір іпотеки, згідно умов якого вона та ОСОБА_2 передали в іпотеку банку належний їм на праві спільної власності незавершений будівництвом житловий будинок для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 014/0983/8157139 від 25 червня 2007 року. Вказувала, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 29 липня 2013 року визнано недійсним вищевказаний договір іпотеки в частині прав і обов'язків ОСОБА_2. Оскільки предмет іпотеки житловий будинок перебуває у спільній частковій власності її та ОСОБА_2, згідно чинного законодавства при укладенні нею договору іпотеки потрібно було або виділити в натурі належну їй 1/2 частину будинку або отримати на це нотаріально засвідчену згоду іншого співвласника, чого здійснено не було. Зважаючи на наведе, просила суд визнати укладений 25 червня 2007 року між нею, ОСОБА_2 та банком договір іпотеки недійсним.

Суди неодноразово розглядали дану справу.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для вирішення справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Обґрунтувала скаргу тим, що судом не встановлено правовий режим, який повинен був бути застосований до даних правовідносин. Судом не враховані та не виконані рекомендації Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема щодо того, що при укладенні оспорюваного договору не було дотримано вимог закону щодо передачі в іпотеку майна, яке перебуває у спільній частковій власності. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач виходила з того, що при укладенні спірного договору вона з метою забезпечення отриманого нею кредиту разом з іншим співвласником передали в іпотеку належні їм частки в спільному майні. В той же час, оскільки договір іпотеки щодо частки майна іншого співвласника було визнано недійсним, позивач вважає, що при укладенні спірного договору не було отримано згоди цього співвласника на передачу в іпотеку частки позивача, що порушує вимоги ст.578 ЦК України та ст.6 Закону України «Про іпотеку», відтак веде до недійсності всього договору.

Відповідно до положень ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Зважаючи на наведену норму, факт визнання недійсним спірного договору в частині прав та обов'язків ОСОБА_2 стосується лише належної тому частки у спільному майні, і не може обґрунтовувати безумовної наявності підстав для визнання недійсним договору в цілому, тим паче що підстави, покладені в основу рішення Апеляційного суду Київської області від 29.07.2013 року по справі № 22ц-780/3402/13, не стосуються позивача по даній справі. За таких умов питання про дійсніть чи недійсність укладеного позивачем правочину в частині її прав та обов'язків не має преюдиційності та повинно вирішуватися відповідно до обставин, встановлених в даній справі.

Згідно ст.578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Відповідно положень ст.6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Оскільки в ході розгляду справи не було доведено факту надання іншим співвласником (ОСОБА_2) згоди на передачу позивачем в іпотеку належної їй частки в спільному майні, колегія суддів приходить до висновку про укладення зазначеного договору без отримання такої згоди. При цьому сам факт підписання ОСОБА_2 спірного договору не може свідчити про погодження ним вищевказаних дій позивача, оскільки спірний договір в частині прав та обов'язків ОСОБА_2 й було визнано недійсним саме тому, що останній підписав його без розуміння змісту через відсутність відповідного перекладу на мову, якою він володіє.

З урахуванням викладеного колегія суддів констатує наявність формального порушення встановленої законом процедури при передачі в іпотеку одним із співвласників належної йому частки в майні, що перебуває в спільній частковій власності. В той же час наявність такого порушення не обумовлює наявності підстав для задоволення позову.

У відповідності до положень ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З наведеної норми вбачається, що в судовому порядку можуть бути захищені лише порушені, невизнані чи оспорені права, свободи та інтереси особи, наявність яких є передумовою для його звернення до суду.

В ході розгляду справи позивачем жодним чином не було доведено, в чому саме полягають порушення її прав та свобод. Свою частку в спільному майні вона передала в іпотеку в забезпечення отриманого нею ж кредиту відповідно до наявного у неї волевиявлення. Сам факт відсутності на це згоди іншого співвласника можливо міг би обґрунтовувати порушення прав саме такого співвласника, але аж ніяк не прав позивача.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у зв'язку з недоведеністю порушень прав позивача при укладенні нею оскаржуваного договору, що й було констатовано судом першої інстанції. Таким чином підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування/зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий С. О. Журба

Судді: М.В.Мережко

А.С.Сержанюк