У х в а л а

іменем україни

24 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

ЗавгородньоїІ.М., Мартинюка В.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання квартир об'єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 5 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 2 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, до ОСОБА_4 про визнання квартир об'єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивував тим, що до листопада

2012 року він перебував із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, за час якого ними за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_2 та 14/25 частин квартири АДРЕСА_1.

Уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, ОСОБА_3 просив визнати квартиру АДРЕСА_2 у

м. Запоріжжі та 14/25 частин квартири АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя; визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 у

м. Запоріжжі та на 7/25 частин квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 5 травня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_2 у

м. Запоріжжі та 14/25 частин квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та

ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири

АДРЕСА_2 та на 7/25 частин квартири АДРЕСА_1.

Припинено право власності ОСОБА_4 на вищевказані квартири.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 2 липня 2015 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 5 травня 2015 року в частині припинення права власності ОСОБА_4 на спірні квартири скасовано. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, просить рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 5 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 2 липня

2015 року скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що частки сторін у спірному нерухомому майні є рівними.

При цьому апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції в частині припинення права власності відповідача на квартири, зазначивши, що такі вимоги позивачем заявлені не були, й скасував рішення суду першої інстанції у вказаній частині.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1 грудня 1990 року до 19 листопада 2012 року.

За час шлюбу сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_3 та 14/25 частин квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У ч. 2 ст. 364 ЦК України зазначено про те, що у разі, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Тобто, вирішуючи питання про належність майна, слід керуватися нормами цивільного та сімейного законодавства, які були чинними на час придбання майна, що регулюють право власності та його захист.

Виходячи зі змісту ст. ст. 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і в разі його поділу їх частки є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У випадках, коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ (ч. 2 ст. 183 ЦК України), питання про поділ такого майна вирішується відповідно до правил ст. ст. 321, 358, 364 ЦК України, враховуючи, що згідно із законодавством суд вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження та користування майном.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від

21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства

при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення

ч. ч. 4, 5 ст. 71 СКщодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

З огляду на викладене при вирішенні питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суд одночасно має вирішити питання про припинення права власності іншого подружжя на частку цієї речі. У випадку, якщо такі вимоги не були заявлені, суд, відповідно до вказаних роз'яснень, визначає ідеальні частки у майні.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України зазначене не врахували, доводів відповідача щодо способу поділу спільного із позивачем майна не перевірили, не встановили, чи є квартири, що входять до спільного майна подружжя, подільними й, відповідно, з урахуванням заперечень відповідача належним чином не визначилися зі способом поділу майна, який би виключав спільну сумісну власність, унаслідок чого дійшли передчасного висновку щодо задоволення заявлених ОСОБА_3 вимог.

Крім того, судами не взято до уваги, що матеріали справи не містять технічних паспортів спірних квартир, що позбавляє можливості визначитись щодо питання подільності такого нерухомого майна.

Вирішуючи спір, суди не взяли до уваги заперечення ОСОБА_4 про те, що позивачем при зверненні до суду не ставилось питання про припинення права спільної сумісної власності на спірне майно, а також не визначалося, яке майно підлягає залишенню у власності відповідача за результатами поділу майна.

Суди у порушення положень ст. ст. 4, 10 ЦПК України, не роз'яснивши сторонам право на уточнення позовних вимог, зокрема щодо реального поділу спірного нерухомого майна, здійснили такий поділ в ідеальних частках, не врахувавши, що ОСОБА_4 визнавала вимоги ОСОБА_3 в частині визнання квартири АДРЕСА_2 у

м. Запоріжжі спільним сумісним майном, заперечуючи тільки проти поділу 14/25 частин квартири АДРЕСА_1

(а. с. 46).

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлено, ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 5 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 2 липня

2015 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання квартир об'єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

В.І. Мартинюк