Провадження № 2/761/6994/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Пермус», про визнання недійсним договору про відступлення права грошової вимоги,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», згідно якого, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 19.09.2016 року, прийнятої судом до розгляду, просить: визнати недійсним з моменту вчинення Договір про відступлення права грошової вимоги №21 МБ від 18.11.2015 року; визнати недійсною Додаткову угоду №1 до Договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21 від 18.11.2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 04.07.2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №22.94/08-КЛ, відповідно до умов якого позивачці було надано кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії на суму 1 650 000,00 грн. зі строком користування до 03.07.2018 року та сплатою відсотків за його користування у розмірі 22,5% річних.

В забезпечення виконання зобов'язань позивача за вказаним кредитним договором, 04.07.2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Премус» було укладено Договір наступної іпотеки №22.94/08-ДІ.

Разом з тим, в грудні 2015 року позивачці стало відомо, що 18.11.2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Поліс» було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21МБ, відповідно до умов якого ПАТ «ВТБ «Банк» передає (відступає) на користь ТОВ «ФК «Поліс» своє права вимоги до боржників, в тому числі і до ОСОБА_1, а ТОВ «ФК «Поліс» набуває права вимоги замість ПАТ «ВТБ Банк» за кредитними договорами та договорами забезпечення до них на умовах такого договору.

Крім того, як вказує позивачка, 11.03.2016 року на її адресу надійшов лист від ПАТ «ВТБ Банк», в якому повідомлялось про те, що 27.11.2015 року до вищевказаного Договору між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Поліс» було укладено Додаткову угоду №1, умовами якої визначено заборгованість боржників, право вимоги до яких відступаються за цією угодою згідно Реєстрів прав вимог від 27.11.2015 року, що містяться в Додатку №1 до угоди.

Проте, на думку позивачки, укладення між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Поліс» як Договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань №21МБ від 18.11.2015 року, так і Додаткової угоди №1 до нього від 27.11.2015 року, порушило її права як боржника щодо можливості належного виконання своїх зобов'язань за Кредитним договором від 04.07.2008 року, адже банк, всупереч вимог ч. 1 ст. 516 ЦК України, при відступленні свого права вимоги за договором не отримав на це її згоду, як то передбачено умовами п.8.8 Кредитного договору.

Також, відповідачами, всупереч умов п.5.1 Договору іпотеки, була проведена одностороння заміна іпотекодержателя без згоди на це позичальника та іпотекодержателя, шо, свою чергу, також призвело до порушення прав позивачки.

Враховуючи викладене, позивачка вважає, що відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні, якщо обов'язковість такої згоди передбачена договором, є підставою для визнання Договору про відступлення права вимоги від 18.11.2015 року, а також Додаткової угоди №1 до нього від 27.11.2015 року недійсними на підставі ч. 1 ст.203 ЦК України.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_2 позов підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача ТОВ «ФК «Поліс» Макарова А.М. у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала в повному обсязі, посилаючись на те, що умовами кредитного договору не встановлено необхідності отримання банком згоди позичальника при відступленні права вимоги за кредитним договором, а передбачено лише інформування позичальника про таке відступлення. В той же час, як зазначила представника відповідача, оскільки чинним законодавством не передбачено обов'язкового

інформування боржника про зміну кредитору у зобов'язання, підстав для визнання спірних договору та угоди недійсними, немає.

Відповідач ПАТ «БМ Банк» та третя особа ТОВ «Пермус» своїх представників у судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялися належним чином, про причини неявки представників у судові засідання суд не повідомили.

Вислухавши пояснення представників позивачки та відповідача ТОВ «ФК «Поліс», дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 04.07.2008 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №22.94/08-КЛ (надалі - Кредитний договір), відповідно до умов якого позивачці було надано кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії на суму 1 650 000,00 грн. зі строком користування до 03.07.2018 року та сплатою відсотків за його користування у розмірі 22,5% річних.

В забезпечення виконання зобов'язань позивача за вказаним кредитним договором, 04.07.2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Премус» було укладено Договір наступної іпотеки №22.94/08-ДІ (надалі - Договір іпотеки), за умовами якого предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення площею 269,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Полтавська обл., м.Миргород, вул. Гоголя, буд. 84.

Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, 18.11.2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Поліс» було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21Б (надалі - Договір), відповідно до умов якого ПАТ ПАТ «ВТБ «Банк» передає (відступає) на користь ТОВ «ФК «Поліс» своє права вимоги до боржників, в тому числі і до ОСОБА_1, а ТОВ «ФК «Поліс» набуває права вимоги замість ПАТ «ВТБ Банк» за кредитними договорами та договорами забезпечення до них на умовах такого договору.

На виконання умов п.2.2 вищевказаного Договору, 27.11.2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Поліс» було укладено Додаткову угоду №1 до Договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18.11.2015 року (надалі - Додаткова угода), якою було визначено розмір заборгованості боржників, право вимоги до яких відступаються за цією угодою згідно Реєстрів прав вимог від 27.11.2015 року, які містяться в Додатку №1 до даної Додаткової угоди.

При цьому, як вбачається з витягу з Додатку №1 до Додаткової угоди №1, ТОВ «ФК «Поліс» було відступлено право вимоги за Кредитним договором від 04.07.2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «ВТБ Банк».

Звертаючись з позовом до суду, позивачка, яка на одну з підстав для визнання Договору та Додаткової угоди до нього недійсним на підставі ч.1 ст. 203 ЦК України, посилається, серед іншого, на те, що укладення між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Поліс» як Договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань №21МБ від 18.11.2015 року, так і Додаткової угоди №1 до нього від 27.11.2015 року, порушило її права як боржника щодо можливості належного виконання своїх зобов'язань за Кредитним договором від 04.07.2008 року, адже банк, всупереч вимог ч.1 ст. 516 ЦК України, при відступленні свого права вимоги за договором не отримав на це її згоду, як то передбачено умовами п.8.8 Кредитного договору.

Крім того, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка вказує, що відповідачами в порушення вимог ч.1 ст. 516 ЦК України а також всупереч умов п.5.1 Договору іпотеки, була проведена одностороння заміна іпотекодержателя без згоди на це позичальника та іпотекодержателя, що, в свою чергу, також призвело до порушень прав позивачки.

Так, згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 15 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

При цьому, положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В той же час, статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 постанови №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсними може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, виходячи з предмету спору та суб'єктного складу сторін, позивачка не є стороною оспороюваних нею правочинів, у зв'язку з чим єдиною підставою для визнання їх недійсними в судовому порядку є доведення факту порушення її прав і законних інтересів даним договором та додатковою угодою до нього.

При цьому, згідно роз'яснень, викладених в п.11 постанови Пленуму Верховного України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року за №14, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод і інтересів, а також у разі звернення до суду органів чи осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Як вже зазначалось вище, позивачка вважає, що укладенням оспорюваних правочинів без її на це згоди, відповідачі порушили її права як боржника щодо можливості належного виконання своїх зобов'язань за Кредитним договором від 04.07.2008 року.

Так, згідно ч.1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом або договором.

Відповідно до п.8.8 Кредитного договору, на який посилається позивачка, обґрунтовуючи позов, сторони погодили, що кредитор має право уступити право вимоги за цим Договором третій особі без згоди на це позичальника, за умови інформування його про це у строк не менше ніж за 5 (п'ять) днів банківських днів до моменту такої уступки вимоги рекомендованим листом, телеграфом або шляхом публікації такого повідомлення у друкованих офіційних ЗМІ у випадку, якщо місцезнаходження позичальника не відоме.

Водночас, виходячи зі змісту умов п.8.8 Кредитного договору, можна дійти висновку, що сторони передбачили лише інформування позичальника про намір кредитора відступити право вимоги за цим договором без отримання на це відповідної згоди позивачки.

Між тим, як передбачено вимогами ч.2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про зміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У відповідності до ч.2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Тобто, як вбачається, законодавство України не пов'язує факт повідомлення боржника про відступлення права вимоги за кредитним договором з визнанням недійсним договорів відступлення, адже боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, чи який вважає, що йому не надано належних доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредиту, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору (а не новому) і таке виконання є належним.

Інших правових наслідків факт не повідомлення боржника про заміну кредитора чи ненадання йому доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредитору законом не передбачено.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі №6-979цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами.

Водночас, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо порушення її прав чи інтересів укладенням оспорюваних правочинів, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а її позовні вимоги щодо визнання Договору про відступлення права вимоги та Додаткової угоди №1 до нього недійсними не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд відмовляє в їх задоволенні.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Пермус», про визнання недійсним договору про відступлення права грошової вимоги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: