Ухвала

іменем україни

30 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ФаловськоїІ.М., Колодійчука В.М., Умнової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недійсними розпорядження та свідоцтва про право власності на майно, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на даний час на підставі договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2010 року він є власником квартири АДРЕСА_1. Розпорядженням органу приватизації Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 30 квітня 2002 року ОСОБА_5 передано вказану квартиру. Волевиявлення ОСОБА_5 на приватизацію квартири не було вільним, так як вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_5, а також розпорядження органу приватизації Державної адміністрації Голосіївського району м. Києва від 30 квітня 2002 року.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням нормпроцесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що 17 квітня 2002 року ОСОБА_5 звернулась до органу приватизації Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації із заявою про передачу у приватну власність квартири АДРЕСА_1. До вказаної заяви додано довідку про склад сім'ї та займані приміщення.

Розпорядженням органу приватизації Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 30 квітня 2002 року ОСОБА_5 передано вказану квартиру у приватну власність.

На підставі розпорядження органу приватизації Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 30 квітня 2002 року Державною адміністрацією Голосіївського району ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Згідно з ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

За змістом ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п. 2 ст. 2 цього Закону.

Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, встановлено перелік документів, які необхідно надати органу приватизації громадянами, що вирішити приватизувати займану квартиру, а саме: заява від громадянина встановленого зразка та довідка про склад сім'ї, а також у разі наявності у наймача пільги, документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом повна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Указаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14.

За змістом статей 10, 60 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що приватизація спірної квартири відбулась відповідно до діючих на момент приватизації квартири норм. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про неспроможність ОСОБА_5 у момент приватизації квартири розуміти значення своїх дій та керуватися ними.

Місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова