Справа № 629/2401/15-ц
Номер провадження 2/629/24/16
29.03.2016 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі головуючого судді Ткаченко О.А., за участю секретарів Авраменко О.С., Клименко О.В., Перепелиці В.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання незаконним підняття процентної ставки за кредитним договором та про розірвання кредитного договору, -
Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_2 у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав в повному обсязі, надав виписки по рахунку за кредитно-заставним договором №DN81AR15790206 за період з 07.02.2008 року по 29.10.2015 року, заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог, оскільки у звязку з невиконанням відповідачем за первісним позовом умов кредитного договору, була нарахована сума заборгованості за кредитом, а також сума штрафу за зберігання і утримання предмета застави на майданчику банку, що передбачено п.12.2.5 кредитного договору. Грошові кошти після вилучення 30.07.2009 року заставного автомобіля та його реалізації 09.10.2012 року, були зараховані банком в рахунок погашення заборгованості по кредиту. Що стосується самостійного підвищення банком відсоткової ставки, зазначив, що підвищення процентної ставки було передбачене вимогами чинного законодавства та п.2.3.1. кредитного договору, згідно якого банк в односторонньому порядку мав право збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні конюктури ринку грошових ресурсів в Україні, про що і було повідомлено відповідача шляхом надсилання письмового повідомлення за день до такої заборони. Заперечував проти розірвання договору та застосування строків позовної давності про стягнення пені, оскільки вважає вказані вимоги позивача за зустрічним позовом безпідставними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства та умов кредитного договору.
Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник - адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позовних вимог позивача за первісним позовом та застосувати до вказаних правовідносин строк позовної давності, наполягали на задоволенні зустрічних позовних вимог та просили визнати кредитно-заставний договір №DN81AR15790206 від 07.02.2008 року недійсним в звязку з незаконним підняттям позивачем процентної ставки та розірвати його.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути кредитору надані грошові кошти та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором.
Уклавши кредитний договір, сторони взяли на себе певні зобовязання.
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.
Пунктом 6.3.1 кредитно-заставного договору №DN81AR15790206 від 07.02.2008 року передбачено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом.
Згідно ч.3 ст.1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», прийнятим 12.12.2008 року та який набрав чинності 09.01.2009 року, цивільний кодекс доповнено статтею 1056-1 та стаття 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» доповнена частиною четвертою, зі змісту яких банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати мови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом».
Листом від 05.01.2009 року за вихідним №20.1.3.2/6-553958451 ПАТ КБ «Приватбанк» повідомив ОСОБА_1, що починаючи з 01.02.2009 року відсоткова ставка за кредитним договором №DN81AR15790206 від 07.02.2008 року, збільшується та складатиме 21% на рік (а.с.75-76,77).
Враховуючи викладене, вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання незаконним підняття процентної ставки за кредитним договором та розірвання в звязку з цим договору не підлягають задоволенню, оскільки відповідач за зустрічним позовом мав право на підняття процентної ставки по кредитно-заставному договору №DN81AR15790206 від 07.02.2008 року, а припинення дії договору відповідно до п.15.4 здійснюється лише у відповідності до умов договору та діючого законодавства України.
30.07.2009 року службою безпеки ПАТ КБ «Приватбанк» згідно кредитно-заставного договору у ОСОБА_4 був вилучений автомобіль НОМЕР_1 та який був переданий під реалізацію працівникам банку, що підтверджується відповідним актом (а.с.100).
Заочним рішенням Держинського районного суду м.Харкова від 13.07.2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором №DN81AR15790206 від 07.02.2008 року звернув стягнення на предмет застави автомобіль НОМЕР_2, що належав на праві власності відповідачу ОСОБА_1 (а.с.101-104).
Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Згідно п.31 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною 2 статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
?У разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. ?
Враховуючи правові позиції Верховного суду України викладені в постановах у справах №6-31цс15 від 03.06.2015 року, №6-190цс14 від 21.01.2015 року, №6-246цс14 від 11.02.2015 року, №6-239цс14 від 04.02.2015 року, суд дійшов висновку, що перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами, що випливають з умов кредитного договору №DN81AR15790206 від 07.02.2008 року розпочався саме з 07.07.2009 року, тобто з моменту настання строку погашення чергового щомісячного платежу по кредиту.
Зі спливом строків позовної давності до основної вимоги суд вважає, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Позивач за первісним позовом звернувся до суду лише 15.06.2015 року, тобто з пропущенням строку позовної давності, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачем приймалися заходи в межах загального строку позовної давності щодо стягнення з відповідача заборгованості по кредиту, відсотках, пені та штрафів.
Позивач за первісним позовом у позові не зазначив причини пропуску строку позовної давності та не заявляв клопотання про його поновлення.
Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасно виконання грошових зобовязань» від 22 листопада 1996 року дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Такий висновок Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, а тому принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Конституційний Суд України визначив, що захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини 3 статті 551 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому судом, під час розгляду справи були створені всі необхідні умови для забезпечення здійснення позивачем наданих законом прав для всебічного та повного дослідження обставин справи, у порядку ч.4 ст.10 ЦПК України було розяснено права та обовязки, положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, позивач попереджався про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і відповідне право на забезпечення доказів.
Зазначеними правами позивач особисто або через свого представника, не скористався.
Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, які встановлені ст.ст.10,11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень, саме сторона визначає коло доказів, які вона надає суду.
Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм Цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» судам слід неухильно дотримуватись вимог ст.ст.58,59 ЦПК України про належність і допустимість доказів.
Відповідно до ч.3 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилались позивачі за первісним та за зустрічним позовом, як на підставу своїх вимог, на які посилалися відповідачі, як на підставу своїх заперечень, оцінивши докази в їх сукупності, суд знаходить позовні вимоги позивача за первісним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання незаконним підняття процентної ставки за кредитним договором та про розірвання кредитного договору такими, що не підлягають задоволенню.
Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.4,10,57,58,59,60,61,79,88,131ч.1,212-215 ЦПК України, ст.253,256-258,266,1046,1049,1054 ЦК України, суд, -
В задоволенні позовної заяви Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності.
В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання незаконним підняття процентної ставки за кредитним договором та про розірвання кредитного договору відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Харківської області через Лозівський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення був виготовлений 04.04.2016 року.

Суддя О.А.Ткаченко