Провадження № 2/537/78/2016
Справа № 534/849/15-ц
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03.03.2016 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді Хіневич В.І., при секретарі Гавриш А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, згідно якого прохав суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 404 100 грн. та 400 500 грн., моральну шкоду в розмірі 300 000 грн. та понесені судові витрати.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 21.11.2014 року він надав відповідачу у позику грошові кошти у розмірі, що становить еквівалент 18 000 доларів США, про отримання яких відповідач надав йому розписку. Згідно розписки від 21.11.2014 року, відповідач зобовязався повернути вказані кошти до 30.03.2015 року. Відповідачем кошти в строк повернуті не були, тому прохає суд їх стягнути в судовому порядку, а також моральну шкоду та понесені судові витрати.
Позивач - ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позові та прохав їх задовольнити, справу розглядати на підставі наявних доказів і винести заочне рішення, так як відповідач був повідомлений про судовий розгляд, але не з»явився в судове засідання без поважних причин, що вважає навмисним затягуванням розгляду справи з боку відповідача.
Відповідач - ОСОБА_2 в судове засідання не з»явився з невідомих суду причин, хоча був належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи, що підтверджується корінцем про отримання останнім 18.02.2016 року судової повістки на вказану дату. При цьому, у суду відсутні заяви від відповідача про неможливість його прибуття в судове засідання чи відкладення розгляду справи поважних причин.
Враховуючи, що відповідач в судове засідання не з»явився без поважних причин, хоча був належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи, що підтверджується корінцем про отримання останнім 18.02.2016 року судової повістки на вказану дату та відсутність у суду заяви від відповідача про неможливість його прибуття в судове засідання з поважних причин та відкладення розгляду справи, думку позивача, суд вважає за можливе розглядати справу по суті і винести заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, згідно ч.1 ст.224 ЦПК України.
Суд, заслухавши позивача, вивчивши матеріали справи, повно і всебічно зясувавши обставини, дослідивши та проаналізувавши представлені докази в їх сукупності, встановив наступне.
Згідно зі ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст.1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 2 липня 2014 року № 6-79цс14).
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення, та дату отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в Постанові пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.
Вказані правові висновки викладені у Постановах пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року № 6-79цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.
З тексту поданої позивачем розписки від 21.11.2014 року вбачається, що ОСОБА_2 взяв в борг в ОСОБА_1 грошові кошти в еквіваленті 18 000 доларів США та зобовязався їх повернути за до 30 березня 2015 року.
У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом не приймаються до уваги доводи відповідача про те, що кошти від позивача він не отримував, оскільки такі доводи спростовані матеріалами справи, а відповідачем жодних інших доказів на підтвердження даного факту не надано.
Натомість позивач надав суду для огляду оригінал вказаної розписки, яка відповідає наявній в матеріалах справи копії, вказана розписка була надана для огляду стороні відповідача, при цьому відповідність копії розписки її оригіналу сторонами не оспорювалась.
Суд бере до уваги, що під час розгляду справи клопотань для зясування питання про те, чи дійсно текст розписки та підпис у ній був виконаний відповідачем та призначення для з»ясування даної обставини судової почеркознавчої експертизи не заявлялось, в зв»язку з чим суд приходить до висновку, що текст розписки та підпис в ній виконані саме відповідачем по справі.
Виходячи з викладеного, суд не бере до уваги заперечення відповідача від 01.12.2015 року про необхідність наявності розписки позичальника або іншого документу, який посвідчує передання його позичальником визначеної грошової суми та дати отримання коштів, з вказанням в ній паспортних даних позивача на підтвердження того, що саме позивач надав його грошові кошти, а не інша особа, відсутність в розписці слів «взяв в борг» замість вказаних «беру в борг», а тому вказана розписка не є доказом того, що він отримував кошти від позивача згідно розписки.
З огляду на зміст розписки від 21.11.2014 року, суд приходить до висновку про наявність між сторонами грошових зобов'язань, які випливають із договору позики.
Приписами ст.1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені Договором.
Станом на час звернення позивача до суду за захистом своїх прав 27.04.2015 року офіційний курс гривні до долара США становив 22, 45 грн. за 1 долар США, тобто борг відповідача перед позивачем складає відповідно 404 100 грн.
Належними та допустимими доказами відповідач суду не спростував доводи позивача, не довів виконання зобовязання з вчасного повернення коштів.
Тож зважаючи, що відповідач в установлений у розписці строк своє зобов»язання не виконав, тим самим порушив вимоги ст. 1049 Цивільного кодексу України, суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення в частині стягнення з відповідача на користь позивача 404 100 грн.
При цьому, суд вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу 400 500 грн. не знайшли свого підтвердження, тобто є необґрунтованою, враховуючи, що в задоволенні даної вимоги позивачу слід відмовити.
Згідно ст.1167 Цивільного Кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Згідно ст.22 Цивільного Кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати, в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.
Згідно позову, в результаті неправомірних дій відповідача позивачу були спричинені значні душевні страждання у зв»язку з фактичною втратою значної суми грошових коштів, які повинні були використані ним на виконання своїх обов»язків як підприємця та для забезпечення своїх особистих потреб та потреб своєї сім»ї. Позивач постійно відчуває значні незручності, оскільки змушений шукати альтернативні джерела фінансування вказаних проблем, тощо.
Виходячи зі змісту Постанови Пленуму Верховного Суд України від 31 березня 1995 року №4 „ Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди моральна шкода може полягати, зокрема : у приниженні честі, гідності, порушенні стосунків з оточуючими людьми, моральних чи фізичних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, що потребує додаткових зусиль для організації свого життя, тощо. Враховуючи вищевикладені обставини, а саме: тривалість моральних страждань позивача, їх характер, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, що завдало позивачу моральних страждань, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо виплати йому моральної шкоди в сумі 300 000 грн. обґрунтовані частково.
Суд виходив з того, що позивачем не доведено суду, тобто не надано доказів того, що вказані грошові кошти повинні були використані ним на виконання своїх обов»язків як підприємця, відшукування альтернативних джерел фінансування вказаних проблем та пов»язані з цим його душевні страждання, тощо.
Однак, враховуючи наявність протиправної поведінки відповідача, тривалість строку прострочення виконання боргових зобов»язань , значну суму боргових зобов»язань, виниклі при цьому у позивача незручності та душевні страждання, суд вважає, що позовні вимоги стосовно стягнення з відповідача моральної шкоди слід задовольнити частково і стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 3 000 грн.
Також, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 487,20 грн. сплаченого судового збору та стягнути з відповідача на користь держави 3166,80 грн. недоплаченої суми судового збору.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 197, 209, 212-215, 224 ЦПК України, ст. ст. 1046, 1047 Цивільного кодексу України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, суму боргу за договором позики у розмірі 404 100 (чотириста чотири тисячі сто ) грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3000 (три тисячі) грн. моральної шкоди.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 487,20 грн. сплаченого судового збору.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 3166,80 грн. судового збору.
В задоволенні решти вимог ОСОБА_1 відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя: В.І. Хіневич
Повний текст рішення виготовлено 09.03.2016 року.