АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/4498/2016 Головуючий в 1 інстанції - Кириленко Т.В.
Доповідач - Желепа О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі Перетятько А.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка є правонаступником прав та обов'язків позивача ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення осіб, що з'явились до апеляційного суду, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив розірвати договір довічного утримання від 10 травня 2006 року, укладений між ним та ОСОБА_3

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що згідно умов даного договору він передав у власність відповідачці належну йому квартиру АДРЕСА_1, а відповідачка зобов'язувалась довічно повністю утримувати його шляхом забезпечення харчуванням, одягом, ліками, сплачувати комунальні платежі, прибирати в квартирі зі зберіганням квартири в його безкоштовному довічному користуванні. Протягом останніх років відповідачка умови договору довічного утримання не виконує, а тому він просив договір розірвати, квартиру повернути в його власність.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.02.2016 року в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1, яка є правонаступником прав та обов'язків ОСОБА_2, так як є його єдиним спадкоємцем, подала, апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В скарзі зазначила, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду не відповідають встановленим обставинам та наданим суду доказам. Посилалася на те, що жодна з умов договору відповідачем не виконувалася. Судом не були взяті до уваги надані позивачем докази , разом з тим покладені в основу рішення покази свідків з боку відповідача, яким суд не надав належної правової оцінки, не врахував, що частина свідків є прямо зацікавленими у вирішенні справи на користь відповідача, а решта повідомляли обставини, які їм були відомі зі слів відповідача. Судом також не було враховано, що договором розмір матеріального забезпечення був визначений у конкретній грошовій сумі в розмірі щомісячної пенсії позивача, проте відповідач не надавала утримання позивачу в такому розмірі.

В судових засіданнях апеляційного суду ОСОБА_1 та її представники, доводи апеляційної скарги підтримали.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представники проти задоволення скарги заперечували.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно ч.1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи , на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 10 травня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.C., реєстровий номер 8-2323 (а.с. 6-7).

Згідно з умовами п. 1 даного договору ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог п. 5 договору, ОСОБА_3 зобов'язувалася повністю довічно утримувати ОСОБА_2, а саме: сплачувати комунальні послуги та платежі за вказану квартиру; сплачувати за користування електроенергією та телефонним зв'язком; прибирати в квартирі; забезпечувати медичною допомогою, ліками, продуктами харчування та доглядом зі зберіганням в безкоштовному довічному користуванні ОСОБА_2 вказану квартиру.

Вартість матеріального забезпечення сторонами оцінюється в сумі щомісячної пенсії ОСОБА_2.

На стадії апеляційного розгляду судом встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тобто після ухвалення оскаржуваного рішення, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 27.01.2016 року (а.с. 139).

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 11.09.2015 року заповів усе майно, яке буде належати йому на день смерті, а також все те, на що за законом він буде мати право - ОСОБА_1 (а.с. 112), яка і оскаржила рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, як правонаступник майнових прав та обов'язків ОСОБА_2

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів невиконання з боку відповідача умов договору довічного утримання. При цьому суд виходив з того, що позивач не висував на протязі тривалого часу претензій відповідачу щодо не виконання умов договору, а тому відсутня вина відповідача, а також з того, що умови договору не містять конкретизації в якому обсязі повинен забезпечуватись догляд, та виконуватись інші передбачені договором обов'язки.

Колегія суддів з такими висновками суду не погоджується, так як вони не відповідають встановленим судом обставинам, вимогам закону, а ті обставини справи, які суд вважав встановленими є недоведеними.

Слід зазначити, що суд, перевіряючи факт невиконання відповідачем договору довічного утримання не зазначив в рішенні суду, що положення договору містили чітке визначення розміру матеріального забезпечення, яке зобов'язана була надавати відповідачка на протязі всього терміну дії договору.

Так в пункті 5 договору довічного утримання вказано, що вартість матеріального забезпечення сторонами оцінюється в сумі щомісячної пенсії гр. ОСОБА_2.

Суду першої інстанції не було надано жодного письмового доказу з приводу надання відповідачем позивачу будь-яких грошових коштів.

З пояснень позивача, які були прослухані апеляційним судом вбачається, що останній заперечував взагалі факт надання відповідачем йому будь яких коштів.

Відповідач і в суді першої інстанції і в апеляційному суді вказувала на те, що вона надавала кошти в сумі 500 грн.

Разом з тим, з досліджених апеляційним судом довідок про розмір пенсії ОСОБА_2 вбачається , що він складав з травня 2006 року - 487 грн.91 коп., з січня 2007 року 536 грн. 95 коп., з січня 2008 року 1342 грн. 64 коп., з травня 2009 року 1511 грн. 67 коп., з травня 2010 року 1684 грн. 86 коп., з травня 2011 року 1710 грн. з травня 2012 року 2202 грн. 42 коп., а з грудня 2013 року 2219 грн. 07 коп.

Крім того, колегія суддів вважає, що пояснення відповідача та свідків, з приводу надання коштів не можуть бути належними доказами.

Не містять матеріали справи також і доказів того, що відповідачем в інший спосіб, а саме шляхом проведення ремонтних робіт, оплати комунальних послуг, понесених витрат на лікування, прибирання квартири, були витрачені кошти, в розмірі матеріального забезпечення визначеного договором.

Так, судом було встановлено, що в квартирі позивача була проведена заміна вікон, дверей та опалювальних радіаторів.

З приводу оплати комунальних послуг, то частково квитанції про оплату послуг надавались суду відповідачем, частково позивачем.

При цьому кожна з сторін стверджувала, що витрати на такі послуги несла саме вона. Позивач наполягав на тому, що квитанції заповнював та оплачував він за свої кошти, проте частину квитанцій він віддав відповідачу ОСОБА_3, на її прохання.

Судом було також встановлено, що відповідач декілька разів до 2010 року перебував на лікуванні і відповідач відвідувала його в лікарні, домовлялась про лікування.

При цьому знову ж таки позивач стверджував, що лікування здійснювалось за його кошти, а відповідач, що вона також несла витрати.

Дослідивши всі наявні в справі письмові докази, апеляційним судом не встановлено, що відповідач на протязі всього часу дії договору надавала позивачу матеріальне забезпечення в розмірі, визначеному договором.

Слід зазначити, що в своїх позовних вимогах та поясненнях позивач наполягав на тому, що відповідачка зовсім припинила виконувати умови договору останні 2 роки.

З позовом позивач звернувся в вересні 2015 року.

Разом з тим, всі дії, щодо участі в лікуванні, , які були підтверджені свідками з боку відповідача, відповідач вчиняла до 2010 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд також виходив з того, що позивач за станом свого здоров'я не потребував догляду, вільно пересувався по квартирі та міг забезпечувати свої життєві потреби.

Разом з тим, правова норма, яка регулює питання розірвання договору, не ставить в залежність від таких обставин, право відчужувача майна розірвати договір в разі його неналежного виконання.

З приводу прибирання квартири, то суд виходив з показів свідків відповідача які є її родичами та її особистих пояснень, проте не дав жодної оцінки поясненням позивача, який стверджував, що саме останнім часом, з врахуванням його віку йому стало важко забезпечувати себе харчуванням та прибирати квартиру. Наявні в справі фотокартки з квартири позивача, свідчать про те, що остання в занедбаному стані, що доводить те, що свої обов'язки, щодо її прибирання , ремонту відповідач виконувала не регулярно та не якісно.

Суду відповідачем не було надано жодних доказів, що позивач на протязі 2013 року, 2014 року, на початку 2015 року, вчиняв якісь перешкоди відповідачу для виконання нею своїх обов'язків в тому обсязі, який був визначений договором, або відмовлявся від послуг з прибирання та приготування їжі, відмовлявся від грошових коштів.

Суд, вважав встановленим, що умови договору виконувались до серпня 2015 року, при цьому зазначив, що позивач не заперечував, його спілкування з відповідачем в серпні 2015 року. Разом з тим з пояснень позивача, які були прослухані апеляційним судом вбачається, що позивач , як раз наполягав на не виконанні умов договору, особливо в останні роки. І та обставина, що в серпні 2015 року позивач бачився з чоловіком відповідача та відвідував в супроводі останнього фінансову установу, не спростовує того факту, що умови договору в 2015 році не виконувались належним чином.

Тобто обставина з приводу виконання договору до серпня 2015 року, яку суд вважав встановленою, належними та допустимими доказами не підтверджена.

Слід зазначити, що відповідно до норми, яка регулює правовідносини сторін, обов'язки повинні виконуватись на протязі всього терміну дії договору, а не періодично, як це робила відповідач.

При цьому посилання суду на те, що позивач не висував претензій відповідачу та не вимагав виконання умов договору в більшому розмірі ніж робила відповідач правового значення не мають.

Відповідно до ст.755 ЦК України, на вимогу відчужувача, в разі не належного виконання умов договору, він може бути розірваний незалежно від вини набувача.

Так як, умови договору відповідачем виконувались не належно, не в тому обсязі, який був визначений укладеним між сторонами договором, зміни до якого не вносились, особливо в останні роки його дії , що і спонукало позивача звернутись до суду з позовом, у суду не було підстав для не застосування вказаної правової норми.

Суд першої інстанції не дав належної правової оцінки показам свідків , поясненням сторін, письмовим доказам з яких вбачається, що відповідач нерегулярно забезпечувала ОСОБА_2 продуктами харчування , здійснювала прибирання в квартирі, проводила ремонтні роботи, та виконувала інші обов'язки визначені договором.

Вищенаведене свідчить про те, що висновки суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог не відповідають встановленим обставинам та наданим доказам, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування такого рішення.

З огляду на те, що відповідачка ОСОБА_3 не виконувала належним чином умови договору в частині матеріального забезпечення в розмірі щомісячної пенсії позивача з моменту його укладення, а в іншій частині також не в повній мірі виконувала свої обв'язки, апеляційний суд приходить до висновку, що наявні підстави для розірвання такого договору та ухвалення в справі нового рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи представника ОСОБА_3 з приводу відсутності у ОСОБА_1 права оскаржувати рішення суду в даній справі не відповідають вимогам ст. 310 ЦПК України.

При цьому колегія суддів враховує, що позов про розірвання договору довічного утримання набувач майна подав за свого життя, рішення суду в даній справі було ухвалено за життя ОСОБА_2, який , шляхом розірвання договору намагався повернути у свою власність відчужене ним майно.

ОСОБА_1 є правонаступником прав та обов'язків позивача, що підтверджено матеріалами спадкової справи, а тому відповідно правомірно вступила в дану справу, шляхом оскарження рішення суду першої інстанції на стадії апеляційного розгляду .

Позовні вимоги про визнання права власності на спірну квартиру підлягають частковому задоволенню, виходячи з вимог ст. 756 ЦК України, відповідно до якої у разі розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно яке було ним передано і має право вимагати його повернення.

З огляду на викладене, вимоги ОСОБА_2 мають бути задоволені шляхом повернення у його власність спірної квартири.

Також колегія суддів у відповідності з ч.6 ст. 154 ЦПК України, вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, накладення яких перешкоджатиме виконанню даного рішення.

На підставі ч.1 ст. 755 ЦК України та керуючись, ст.ст.303,307,309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - правонаступника позивача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2, правонаступником прав якого є ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання задовольнити частково.

Розірвати договір довічного утримання укладений 10 травня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С., зареєстрований в реєстрі № 8-2323.

Застосувати наслідки розірвання договору, повернувши квартиру АДРЕСА_2, у власність ОСОБА_2.

Зняти заборону відчуження з квартири АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 -6890 (шість тисяч вісімсот дев'яносто) грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Судді :