Ухвала

іменем україни

27 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, відділу освіти Бучацької районної державної адміністрації про визнання незаконним звільнення з роботи, скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі з семигодинним тижневим навантаженням та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 26 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 21 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, відділу освіти Бучацької районної державної адміністрації (далі - відділ освіти Бучацької РДА) про визнання незаконним звільнення з роботи, скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі з семигодинним тижневим навантаженням та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на незаконність свого звільнення з посади вчителя основ християнської етики за п. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки її не було вчасно повідомлено про майбутнє звільнення, не було запропоновано іншу роботу та не було враховано її переважне право на залишенні на роботі.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 26 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 21 травня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що звільнення позивача проведено внаслідок змін в організації праці, із дотриманням вимог чинного трудового законодавства.

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду, зазначивши про відповідність рішення суду вимогам матеріального та процесуального права.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам ухвала апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що на підставі рішення апеляційного суду Тернопільської області від 22 травня 2014 року видано наказ начальника відділу освіти Бучацької РДА № 79-к від 26 травня 2014 року про поновлення ОСОБА_1 на попередній посаді директора школи та посаді вчителя основ християнської етики з 25 лютого 2014 року.

Наказом начальника відділу освіти Бучацької РДА № 107-к від 18 серпня 2014 року ОСОБА_1, на підставі її заяви, з 18 серпня 2014 року призначено вчителем основ християнської етики у зв'язку з переведенням з посади директора школи.

Наказом начальника відділу освіти Бучацької РДА № 317-к від 10 листопада 2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади вчителя основ християнської етики на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 10 листопада 2014 року.

Згідно з п.1 ст. 40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У ч. 2 ст. 40 цього Кодексувстановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно зі ст. 49-2 КЗпП Україниодночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

За змістом ст. 42 КЗпП Українипри скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається категоріям працівників, які вказані у ч. 2 наведеної статті.

Проте вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. 214 ЦПК України на вищезазначені положення закону уваги не звернув, доводів позивача належним чином не перевірив, не встановив усіх дійсних обставин справи, зокрема чи мали місце зміни в організації виробництва і праці у вигляді скорочення посади позивача, й відповідно не з'ясував чи враховано продуктивність і кваліфікацію праці позивача при її звільненні та чи було запропоновано їй вакантні посади при попередженні про майбутнє звільнення, унаслідок чого не визначився з питанням дотримання відповідачем усіх вимог чинного трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 та передчасно погодився з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК України.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 21 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

Д.О.Остапчук

О.В.Попович

В.О.Савченко