Справа № 720/1338/16-ц
Провадження № 2/720/710/16
14 листопада 2016 року Новоселицький районний суд Чернівецької області
в складі: головуючого судді Ляху Г.О.
з участю секретаря Єфтемій М.І.
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів, -
В липні 2016 року позивач ОСОБА_1 посилаючись на захист прав споживачів звернувся до суду з позовом до ТОВ «Євролізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів.
В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав зазначених в позовній заяві, вказавши на нечесну підприємницьку діяльність ТОВ «Євролізинг Україна» та просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не зявився та не повідомив суд про причини своєї неявки, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Свідок ОСОБА_3 показав суду, що 19 травня 2015 року на прохання позивача поїхав з останнім в м. Івано-франківськ у відділення ТОВ «Євролізинг Україна», де позивач домовився придбати трактор марки «МТЗ 12.21». Під час домовленості із представниками відповідача, він весь час був поряд із позивачем та безпосередньо почув всі розмови. Представник відповідача пояснив позивачу, що трактор, якого він вибрав, був проданий, однак він зможе отримати інший трактор через декілька днів. Позивачу було запропоновано заплатити перший платіж, з чим останній погодився. В подальшому, позивачу було запропоновано підписати договір. Представник відповідача пояснив, що це формальність, яку необхідно виконати. Оскільки, сам договір був обємний, позивач підписав його попередньо не ознайомившись, після чого вони повернулись додому.
Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, покази свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши у сукупності досліджені докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Разом з тим, в договорі у розділі "визначення термінів" та по тексту договору адміністративний платіж це - першочерговий одноразовий адміністративний платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції сплати. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.
Відповідно до додатку № 1 до договору розмір адміністративного платежу становить 10 % від вартості предмета лізингу, що становить 2173, 91 доларів США.
Відповідно до п. 3.2.7 Договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати оспорюваний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року.
Така умова договору є несправедливою, як сама по собі, так і з огляду на те, що згідно п. 12.1 цього договору наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 40% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми адміністративного платежу.
За умовами договору лізингоодержувач сплачує лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу.
Однак згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізин лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до вимог ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК україни.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
Положення ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
Відповідно до положень викладених в п 6 ст. 18 Закону, у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.
Визначення «несправедливі умови договору» закріплені в частині другій статті 18 цього Закону, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Таким чином, умови оскаржуваного договору є за своїм змістом несправедливі, і такі, які одночасно порушують принцип добросовісності та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторі, завдають шкоду споживачам.
Несправедливим згідно ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є зокрема умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.
Таким чином, відповідно до оскаржуваного договору вбачається, що за невиконання своїх зобовязань за договором фінансового лізингу лізингодавець, тобто відповідач, не несе відповідальність, а навпаки, отримує вигоду штраф в розмірі 40 % відсотків від розмірі авансового платежу та всю суму сплаченого адміністративного платежу.
Відповідно до положень ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» предмет лізингу строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У відповідності до положень статті 692 ЦК Укрїни споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх зобовязань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату за правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно статтей 638, 355, 391 ЦК України.
Відповідно до п. 10.4 договору у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору, та до передачі предмета лізингу лізингоодержувачу сторони зобовязані домовились та беруть на себе зобовяьзання до купівлі транспортного засобу підписати додаток № 3 до цього договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються з ціни транспортного засобу на момент купівлі.
Однак, з оспорюваного договору вбачається, що між сторонами не було погоджено постачальника (продавця) трактора, остаточно не визначено вартість предмета лізингу, не погоджено графік сплати лізингових платежів згідно до додатку № 3 до договору, на який робить посилдання у змісті договору, однак який до договору не доданий.
При цьому, згідно п. 4.3 оспорюванотго договору разом з підписанням акту прийому-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (додаток № 3), який сторони зобовязані підписати до моменту підписання акту приймання передачі.
Таким чином, на момент укладання договору фінансового лізингу лізингоодержувач, був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсязу грошових зобовязань лізингоодержувача.
Відповідно до п. 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо, якості комплексності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За такими зобовязаннями відповідає продавець.
Якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договороу лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості комплексності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) передмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та зізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, тому що в договрі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач, у випадку порушення якості, комплексності та інших умов з продажу товару, то відповідно до п. 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплекності, справності, тощо суперечить положенням стаття 808 ЦК України.
Крім того, ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
За положеннями цієї статті адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.
З врахуванням вищевикладеного, аналізу договору фінансового лізингу, суд вважає, що в оспорюваний договір включені несправедливі умови, які зазначені у ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.
Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 16 грудня 2015 року за № 6-2766цс15. Зазначена Постанова прийнята з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України).
Відповідно до положень ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір.
На підставі ст.ст. 6, 203, 215, 216, 355, 509, 627, 628, 692, 806, 807 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 6, 11, 16, 18, 19 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.ст. 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", суд керуючись ст.ст. 3, 6, 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, -
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь держави судовий збір в сумі 551 гривні 20 копійок.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Новоселицький райсуд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Відповідач може подати до Новоселицького райсуду заяву про перегляд заочного рішення на протязі десяти календарних днів з моменту його отримання.

Суддя