Справа № 487/4031/15-ц
Провадження № 2/487/83/16
РІШЕННЯ

Іменем України

18.02.2016 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого-судді Карташевої Т.А.

секретаря Уманського І.В.

за участю предствника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду Заводського району м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 22.03.2013 р. між ним та ОСОБА_4 було укладено договір займу, відповідно до п. 1 якого він передав відповідачу грошову позику в розмірі 20 000 доларів США, що на день написання позовної заяви складає за офіційним курсом НБУ (за 1 долар 20,6 грн.) становить 412 000 грн. Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується підписом на договорі. Відповідно до п. 2 договору позики кінцевий строк повернення позики не пізніше 22.06.2013 р. Станом на 25.05.2015 р. сума позики відповідачем не повернута. Позивач просить стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 412 000 грн. та на підставі ст. 625 ЦК України три проценти річних у розмірі 23737,97 грн., інфляційні нарахування у розмірі 241 973,61 грн., а всього 677 711,58 грн.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, наполягаючи на їх задоволенні, надавши суду пояснення, аналогічні змісту позовної заяви.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що ОСОБА_4 в 2013 році терміново були потрібні гроші, тому знайомий рекомендував ій ОСОБА_3 як людину, яка може їх позичити. ОСОБА_5 з ОСОБА_3 жодного разу не зустрічалися, ОСОБА_3 через знайомого або елктронною поштою передав ОСОБА_5 попередню редакцію договору, який знаходиться в матеріалах справи. ОСОБА_5 власноруч заповнила пусті графи договору, і бажаючи внести пропозиції щодо повернення грошей, а саме з розстрчкою, на зворотній стороні написала, що зобов*язується повертати суму, яка повинна бути нею отримана, щомісяця по 1000 доларів США, 20000 доларів США зобов*язується повернути в строк. Проект договору з власним підписом вона направила ОСОБА_3 для ознайомлення. В договорі також помилково було зазначено, що ОСОБА_3 є позичальником, а ОСОБА_5 позикодавцем, але фактично ОСОБА_5 виступала як позичальник. Після цього ніяких контактів з ОСОБА_3 не було, гроші від ОСОБА_3 ОСОБА_5 не отримувала. Крім того, в проекті договору відсутній підпис ОСОБА_3, що свідчить про те, що договір позики так і не був укладений.

Заслухавши пояснення сторін, свідка ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов*язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмові формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики так його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику, (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно зі ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що 22.03.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в простій письмовій формі укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 отримала від позивача грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США зі строком погашення не пізніше 22.06.2013 р. Відповідачка власноручно заповнила договір позики та написала розписку про отримання грошей від позивача.

Факт укладення договору позики та отримання грошей за цим договором у вказаному розмірі в суді оспорювався представником відповідача. Посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_4 не отримала визначену суму грошей від ОСОБА_3 не випливає зі змісту розписки. Так, з тексту, що міститься на зворотній стороні договору займу від 22.03.2013 року, в якому хоча і відсутнє його найменування, вбачається, що ОСОБА_4 зобов*язується кожного поточного місяця сплачувати ОСОБА_3 1 000 доларів США відповідно до їхньої згоди, повернути взяту суму 20 000 доларів США в термін до 22.06.2013 р.

Статтею 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. При цьому, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідачкою не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень про те, що договору позики відповідно до законодавства між сторонами укладено не було, а фактично було складено лише проект договору, що передача грошової суми не відбулася.

Посилання відповідачки та її представника на те, що в договорі, який на її думку є проектом, вона зазначена як позикодавець, та відсутній підпис ОСОБА_3 як на підтвердження того, що між сторонами не було досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору, а отже його не було укладено суд до уваги не приймає. В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що в договорі позики була допущена помилка в частині того, що ОСОБА_4 зазначена як позикодавець, та не заперечував, що фактично остання діяла як позичальник. Самі по собі ці обставини не свідчить про недійсність договору позики, так як договір позики згідно зі ст. 1046 ЦК України є укладеним з моменту передання грошей. При цьому слід враховувати і те, що обов*язковим реквізитом боргового документу є власноручний підпис боржника, що дотримано сторонами по даній справі. Підпис позикодавця відноситься до факультативних реквізитів такого документу, а отже його відсутність не може бути безспірним доказом того, що договір не укладався.

Вищенаведені заперечення відповідачки спростував в суді свідок ОСОБА_6, який підтвердив факт знайомства ОСОБА_4 з ОСОБА_3 та пояснив, що ОСОБА_4 особисто заповнила бланк договору та на його зворотній стороні на прохання ОСОБА_3 написала, що буде повертати кожного місяця 1000 доларів США протягом трьох місяців.

Жодна із сторін не зверталася до суду з позовом про визнання недійсним договору позики, тому він є дійсним, а текст на його звороті є письмовим документом - борговою розпискою, яка засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Не є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 і посилання відповідачки на те, що з 22.06.2015 р. ОСОБА_3 в жоден спосіб (лист, претензія, вимога) не вказував на існування заборгованості ОСОБА_4 перед ним. Вказівка відповідачки на необхідність досудового вирішення питання протирічить конституційним засадам, визначеним ст. 124 Конституції України, на дотримання яких звернув увагу Верховний Суд України в п. 8 постанови № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Частина перша ст. 1049 ЦК України не визначає у якій формі має бути пред'явлена вимога до боржника і звернення ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу є особливою формою такої вимоги.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст.192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

У визначений в договорі строк відповідачка кошти не повернула.

Таким чином, відповідачка зобов*язана повернути позивачеві всю суму позики - кошти в сумі 412 000 гривень (20 000 доларів США за курсом НБУ на день написання позовної заяви), та три проценти річних у розмірі 23 737 грн. у зв*язку з невиконанням нею умов договору щодо строків повернення позичених коштів.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Що стосується вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 інфляційних витрат в сумі 241973,61 грн., то вони задоволенню не підлягають з таких підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. У випадках, коли грошове зобов'язання виникло у валюті, положення ч. 2 ст. 625 ЦК України в частині стягнення з боржника інфляційного збільшення суми боргу при його виконанні не застосовуються.

Отже норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

Згідно з ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як убачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3654 грн. Тому з відповідачки на користь позивача слід стягнути понесені ним витрати по справі у розмірі 3654 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 158, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 192, 202, 207, 526, 533, 625, 638, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 412 000 (чотириста дванадцять тисяч) гривень, три проценти річних у розмірі 23 737 (двадцять три тисячі сімсот тридцять сім) гривень 97 (дев*яносто сім) копійок та судові витрати в сумі 3654 (три тисячі шістьсот п*ятдесят чоитири) гривні.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.А. Карташева