Ухвала іменем україни
23 листопада 2016рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Писаної Т.О., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 11 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 30 березня 2011 року він працював на посаді юрисконсульта, а з 01 липня 2011 року його було переведено на посаду головного юрисконсульта комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» (далі - КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства»). Наказом від 06 грудня 2013 року № 230-К його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, та з нього було утримано кошти із заробітної плати за не відпрацьований робочий час.

Наказом від 30 грудня 2013 року № 249-К він був звільнений з роботи.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 08 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 12 березня 2015 року, наказ № 230-К було визнано незаконним.

Враховуючи викладене зазначає, що роботодавець незаконно відрахував з його заробітної плати 79 грн 20 коп., тому посилаючись на положення ст. ст. 116, 117 КЗпП України, зменшивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки на день фактичного розрахунку за період з 12 березня 2015 року по 25 січня 2016 року у розмірі 38 482 грн 56 коп.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 11 травня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на момент звільнення відповідачеві було виплачено всі належні суми, а тому підстави для застосування положень ст. 117 КЗпП України відсутні.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції. При цьому вказав про те, що спорів з приводу строків та сум розрахунку при звільненні між сторонами до звернення позивача до суду із вказаним позовом не виникло.

Колегія суддів касаційної інстанції не може погодитись з такими висновками апеляційного суду, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 з 30 березня 2011 року працював на посаді юрисконсульта в КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства», а з 01 липня 2011 року його було переведено на посаду головного юрисконсульта (а. с. 6).

Наказом КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» від 06 грудня 2013 року № 230-к ОСОБА_6 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, оголошено догану за порушення трудової дисципліни - прогул без поважних причин 08 листопада 2013 року.

Наказом комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» від 30 грудня 2013 року № 251-к позивача було звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 08 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 12 березня 2013 року, визнано незаконним наказ КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» від 06 грудня 2013 року № 230-к про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_6

Посилаючись на вказані обставини, позивач зазначав про те, що відповідач починаючи з 12 березня 2013 року повинен був сплатити на його користь частину заробітної плати у розмірі 79 грн 20 коп., яка не була йому нарахована у зв'язку з наказом від 06 грудня 2013 року № 230-к року про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, відповідач сплатив вказану суму лише 25 січня 2016 року.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу й моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не врахував, що на час звільнення відповідача з роботи - 30 грудня 2013 року позивач звернувся до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області з позовом про визнання незаконним наказу про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, який був підставою для звільнення позивача та ненарахування частини заробітної плати у розмірі 79 грн 20 коп., тобто існував спір про розмір належних до виплати сум, який вирішено на користь позивача.

За таких обставин, апеляційний суд, у порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України доводи, викладені в апеляційній скарзі не перевірив, дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України та залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 11 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Т.О. Писана О.В. Попович