АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Шереметьєва Л.А.
№22-ц/796/5381/2016 Доповідач Кравець В.А.
Справа №760/866/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Качана В.Я., Шиманського В.Й.,

за участю секретаря Попандопало Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила усунути ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті свого брата ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

В мотивування вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік та брат відповідача - ОСОБА_5. Спадкоємцем першої черги після його смерті є вона та син померлого від першого шлюбу - ОСОБА_6, який відмовився від спадщини на користь відповідача. Проте, ОСОБА_2 не має права на отримання спадщини, оскільки ухилялася від надання допомоги своєму брату, який через тяжку хворобу був у безпорадному стані. Так, на початку 2013 року спадкодавець захворів, а в кінці року у нього була виявлена злоякісна пухлина мозку, в зв'язку з чим він проходив лікування в спеціалізованих клініках. Лікування коштувало дуже дорого, вона змушена була позичати для цього кошти, так як відповідач ухилялася від надання такої допомоги.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та постановити ухвалу про залишення позову без розгляду, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що рішення було ухвалено з порушенням норм процесуального права, а саме ст.. 207 ЦПК України, відповідно до якої суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання, і від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, але в супереч зазначеним вимогам закону суд ухвалив рішення, яким вирішив справу по суті.

Крім того, суд порушив її право на захист, адже вона зламала ребро та розтягнула зв'язку, і не змогла приймати участь у справі, у зв'язку з чим просила суд зупинити провадження справи до її одужання, але судом у цьому було відмовлено.

Відповідач ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела суду наявність потреби ОСОБА_5 у матеріальній допомозі взагалі, та, зокрема, ОСОБА_2, свідомого її ухилення від надання такої допомоги та можливість надавати таку допомогу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5- чоловік позивача та брат відповідача.

Спадкоємцями першої черги після його смерті є позивач та син від першого шлюбу ОСОБА_6, який 16.10.2014 року відмовився від спадщини на користь відповідача.

З матеріалів справи убачається, що померлий з грудня 2013 року тяжко захворів та проходив лікування в Лікарні сучасної онкологічної допомоги «ЛІСОД».

У зв'язку із захворюванням проходив медичні обстеження та дослідження, а також потребував матеріальних затрат на лікування, які несла позивач.

З наданих ОСОБА_1 документів фінансового характеру вбачається, що вона несла матеріальні витрати, пов'язані із захворюванням чоловіка.

Ці затрати нею були понесені за місяць до смерті чоловіка, а саме:21.03.2014 року та 24.03.2014 року, та були оплачені в той же день.

Лікування в клініці «ЛІСОД» тривало з 18.03.2014 року до 24.03.2014 року.

Отже, з наданих суду доказів убачається, що спадкодавець дійсно тяжко хворів та потребував сторонньої допомоги.

Частинами 5,6 ст. 1224 ЦК України встановлено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухиляється від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу фізично чи матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення зумовлює пов'язані зі спадкуванням права та збільшення частки у спадщині (зміна черговості одержання права на спадкування) одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у ч. 2 ст. 1259 ЦК.

Вимога про усунення від права на спадкування за законом особи може бути пред'явлена лише після смерті спадкодавця.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що вимоги позивача про усунення від права на спадщину за законом є необґрунтованими та недоведеними, оскільки відсутня сукупність обставини, при яких можливе усунення особи від права на спадкування.

Документи про понесені затрати в зв'язку із захворюванням чоловіка, не можуть свідчити про те, що померлий потребував матеріальної допомоги саме від відповідача.

Крім того, відповідач 1940 року народження є пенсіонеркою, тобто на даний час має повних 75 років, вона також має ряд серйозних захворювань, в період хвороби брата з 13.02.2014 року до 25.02.2014 року та з 05.03.2014 року до 14.03.2014 року перебувала на лікуванні в умовах стаціонару, наслідком чого стало присвоєння їй 2 групи інвалідності з 16.12.2014 року.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду є цілком аргументованим, оскільки будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.57-58 ЦПК України, ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги, можливості надання нею такої допомоги, а також потреби спадкодавця в допомозі саме ОСОБА_2, не надала.

Твердження апелянта про те, що суд розглянув спір по суті та не залишив її позов без розгляду у зв'язку з повторною неявкою в судове засідання, є безпідставними, такими, що не заслуговують на увагу суду, оскільки підстав для залишення позову без розгляду не було.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді