Номер провадження: 22-ц/785/1832/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 липня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль» до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитом,

встановила:

19 травня 2015 року Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_4 Аваль» (далі ПАТ «ОСОБА_4 Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_3І про стягнення заборгованості за кредитом в солідарному порядку.

Свої позовні вимоги позивач обгрунтовував тим, що 21 червня 2006 року між ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» та відповідачем ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №014/0075/74/57568, відповідно до якого банк надав останньому кредит у розмірі 42000 доларів США строком на 240 місяців по 21 червня 2026 року із сплатою 12% річних, а останній повинен був щомісячно до 15 числа повертати кредит зі сплатою процентів за користування ним відповідно до графіку платежів (далі Кредитний договір).

Кредитні зобовязання були забезпечені порукою ОСОБА_3

З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника, ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» та ОСОБА_5 13 травня 2011 року уклали додаткову угоду №014/0075/74/57568/1 до Кредитного договору, відповідно до якої строк кредиту був збільшений на 120 календарних місяців з остаточним терміном погашення 21 червня 2036 року. Поручитель ОСОБА_3 надав згоду на зміну умов Кредитного договору (далі Додаткова угода).

Посилаючись на те, що оскільки відповідачі зобовязання за укладеними договорами належним чином не виконали, то станом на 01.04.2015 року утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 47319,45 доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ 1109706,55 грн., у звязку з чим просили їх вимоги задовольнити.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 липня 2015 року позовні вимоги ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» були задоволені у повному обсязі та було стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» заборгованість за Кредитним договором №014/0075/74/57568 від 21.06.2006 р. на загальну суму 47319,45 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 1109706,55 грн. (1 дол. США=23,451383 грн.), з яких заборгованість за кредитом 40912,27 доларів США, (959449,31 грн.), заборгованість за відсотками 3427,17 доларів США (80341,88 грн.), пеня за несвоєчасне погашення кредиту та за прострочення погашення процентів за кредитом 2980,01 доларів США (69885,36 грн.).

16 липня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою, в якій просив скасувати заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 липня 2015 року, посилаючись на те, що він не був завчасно та належним чином повідомлений про розгляд справи, проживає за іншою адресою. Заявник ОСОБА_3 вказав, що рішення прийнято після першої його неявки, що не відповідає вимогам ЦПК України.

Крім того ОСОБА_3 зазначив, що рішення було прийнято на підставі попередньої редакції статуту, вимоги про дострокове повернення грошей підписані неповноважними особами, пеню нараховано в доларах, що суперечить вимогам законодавства, а внаслідок значного коливання курсу валюти відбулося фактичне збільшення відповідальності, що свідчить про несправедливі умови Кредитного договору.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 року заява ОСОБА_3 про скасування заочного рішення була залишена без задоволення (а.с. 143-144).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування зазначеного вище заочного рішення, із ухваленням нового - про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «ОСОБА_4 Аваль», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що 21 червня 2006 року між ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» та відповідачем ОСОБА_5 був укладений Кредитний договір, а також між ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» і відповідачем ОСОБА_3 Договір поруки - в якості забезпечення кредитних зобовязань ОСОБА_5

В подальшому, а саме 13 травня 2011 року ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» та ОСОБА_5І уклали Додаткову угоду №014/0075/74/57568/1 до Кредитного договору, відповідно до якої строк кредиту був збільшений на 120 календарних місяців з остаточним терміном погашення 21 червня 2036 року. Поручитель ОСОБА_3 надав згоду на зміну умов Кредитного договору.

Оскільки ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» виконав свої зобовязання за Кредитним договором у повному обсязі та надав ОСОБА_5 кредит у сумі 42000 доларів США, а останній порушив умови Кредитного договору, припинив виплату кредитору суму кредитної заборгованості і процентів за користування кредитними коштами, то суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з позичальника ОСОБА_5 а також поручителя по Кредитному договору ОСОБА_3 слід стягнути в солідарному порядку заборгованість по Кредитному договору у повному обсязі, включаючи заборгованість по тілу кредиту, процентів за користування кредитними коштами, а також пеню.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 червня 2006 року між ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» та відповідачем ОСОБА_5 був укладений Кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит у розмірі 42000 доларів США строком на 240 місяців по 21 червня 2026 року із сплатою 12% річних, а ОСОБА_5 повинен був щомісячно до 15 числа повертати кредит зі сплатою процентів за користування ним відповідно до графіку платежів.

З метою забезпечення кредитних зобовязань ОСОБА_5, 21.06.2006 року між ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» та ОСОБА_3 був укладений Договір поруки, згідно якого ОСОБА_3 зобовязався у повному обсязі нести відповідальність за виконання умов Кредитного договору боржником ОСОБА_5

Відповідно до п. 1.2. Договору поруки Поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед Банком відповідати по зобов'язанням Боржника, які виникають з умов Кредитного договору в повному обсязі цих зобов'язань.

У випадку невиконання Боржником взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, Поручитель несе солідарну відповідальність перед Банком у тому ж обсязі, що боржник, включаючи сплату основного боргу за Кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки (п. 2.1. Договору поруки).

В подальшому, маючи на меті зменшення фінансового навантаження на позичальника, ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» та ОСОБА_5 13 травня 2011 року уклали Додаткову угоду №014/0075/74/57568/1 до Кредитного договору, відповідно до якої строк кредиту був збільшений на 120 календарних місяців з остаточним терміном погашення 21 червня 2036 року.

В свою чергу, поручитель ОСОБА_3 надав згоду на зміну умов Кредитного договору, що підтверджується його власноручним підписом в Додатковій угоді до Кредитного договору (т.1, а.с.24).

Однак, боржник ОСОБА_5 порушив умови Кредитного договору і припинив сплату заборгованості по тілу кредиту і процентів за користування ним, у звязку з чим станом на 01.04.2015 року утворилась кредитна заборгованість у розмірі 44 339, 44 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 01.04.2015 року складає 1 039 821,19 грн., а також 69 885,36 грн., з яких заборгованість за кредитом 40912,27 доларів США, (959449,31 грн.), заборгованість за відсотками 3427,17 доларів США (80341,88 грн.), пеня за несвоєчасне погашення кредиту та за прострочення погашення процентів за кредитом 69885,36 грн.

Зазначена сума заборгованості підтверджується наявним у матеріалах справи розрахунком (т.1, а.с.7-10).

Заперечуючи проти вказаного розрахунку, заявник апеляційної скарги його не спростував і не надав суду доказів невідповідності розрахунку обставинам справи. Так, із вказаного розрахунку вбачається, що останній платіж за Кредитним договором боржник ОСОБА_5 здійснив 14.01.2015 року у сумі 149 доларів США, які були направлені на погашення відсотків за користування кредитом.

У відповідності до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не передбачено договором або законом.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір можна вважати укладеним, коли між сторонами в належній формі досягнуто згоди щодо всіх істотних умов. Істотними умовами будь-якого договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на викладене, умови Кредитного договору мають виконуватися сторонами у повній відповідності до договору. Підставами для зміни правовідносин сторін за Кредитним договором можуть бути тільки належним чином укладені додаткові угоди та договори, підписані обома сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_5 21.06.2006 року отримав кредит у сумі 42000 доларів США та частково здійснював погашення кредитної заборгованості до 10.11.2014 року.

У звязку з цим, ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» 29.12.2014 року направило на адресу боржника та поручителя, тобто обом відповідачам письмову вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості та про усунення порушення основного зобовязання (т.1, а.с.35, 36).

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що зазначену вимогу вони не отримували, спростовуються наявними у справі зворотними повідомленнями на адресу відповідачів про отримання ними письмової вимоги банку 12.02.2015 року (т.2, а.с.207, 208).

Після цього позивальник ОСОБА_5 14.01.2015 року здійснив ще одну часткову оплату кредитної заборгованості у сумі 149 доларів США і в подальшому більше погашення кредитної заборгованості не здійснював.

Відповідно до и. 6.5. Кредитного договору Кредитор має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції, у випадках невиконання Позичальником умов Кредитного договору. Таке стягнення здійснюється за рахунок коштів, майна та майнових прав Позичальника, включаючи забезпечення за Кредитним договором, за умови попереднього (за 30 днів) повідомлення Позичальника рекомендованим листом.

З огляду на викладене, та враховуючи, що у відповідності до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, суд дійшов правильного і обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідачів на користь позивача в солідарному порядку кредитної заборгованості та її складових частини.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що стягуючи з відповідачів пеню за прострочення сплати кредиту та відсотків за його користування, судом першої інстанції не було враховано, що пеня не підлягає стягненню у доларах США, а має бути стягнена лише в національній валюті України, якою є гривня.

Так, за змістом ч. 1 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті може застосовуватись тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені.

У відповідності до ст.ст.3,4 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» від 22 листопада 1996 року № 534/96-ВР розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України (далі НБУ), що діяла у період, за який сплачується пеня.

Виходячи з того, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який виплачується пеня, тобто встановлення максимального розміру пені повязано з розміром облікової ставки НБУ, а чинним законодавством України НБУ не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має розраховуватись лише у грошовій одиниці України гривні.

У звязку з цим, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду змінити, та зазначити суму пені, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, в гривні України, відповідно зменшивши суму загальної кредитної заборгованості, зазначеної в доларах США.

Таким чином доводи апелянта в цій частині є обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується доводів апелянта про те, що суд незаконно стягнув пеню в розмірі 0,5% за кожен день прострочки виконання кредитного зобовязання, а не в розмірі подвійної облікової ставки, як то передбачено ч. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», то колегія суддів зазначає, що вказаний розмір пені у розмірі 0,5% встановлений за домовленістю сторін, як то передбачено ч. 1 вказаного Закону і не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги про те, що внаслідок змін умов Кредитною договору, передбачених Додатковою угодою, якою було збільшено строк повернення кредиту на 120 місяців, відбулося відстрочення виконання зобовязань Позичальника з повернення кредиту, що призвело до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування кредитними коштами, що в свою чергу свідчить про припинення Договору поруки згідно ч. 1 ст. 559 ЦК України, так як зміна зобов'язання без згоди поручителя збільшила обсяг його відповідальності.

Такого висновку колегія суддів дійшла з огляду на те, що поручитель ОСОБА_3 дав свою письмову згоду на укладення Додаткової угоди до Кредитного договору (т.1, а.с.24), про що йшлося вище.

При цьому поручитель ОСОБА_3 власноруч підписав текст у Додатковій угоді наступного змісту:

«Цим я, ОСОБА_3, НОМЕР_1 надаю згоду на зміну умов Кредитного договору відповідно до вищевикладеної Додаткової угоди да підтверджую, шо застава/іпотека, встановлена Договором іпотеки від 21.06.2006 року № 2848. зберігається та забезпечує виконання зобов'язань позичальника за Кредитним договором №014/0075/74/57568 від 21.06.2006 року із врахуванням внесених змін». Підтверджено підписом.

«Цим я, ОСОБА_3, НОМЕР_1 надаю згоду на зміну умов Кредитного договору відповідно до вищевикладеної Додаткової угоди та підтверджую, що мої зoбoв'язання як Поручителя (порука) відповідно до Договору поруки № б/н від 21 червня 2006 року зберігаються та забезпечують виконання зобов'язань позичальника за Кредитним договором №014/0075/74/57568 від 21 червня 2006 року із врахуванням внесених змін». Підтверджено підписом.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що у відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука ОСОБА_6 за Кредитним договором є припиненою, то вони також є безпідставними.

Так, апелянт зазначив, що у відповідності до вказаної норми матеріального права порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до Поручителя.

При цьому апелянт помилково зазначає, що порушення основного зобов'язання за Кредитним договором почалося 16.05.2011 року.

З такими доводами апелянта погодитись не можна, з огляду на те, що згідно умов Кредитного договору та Додаткової угоди до нього, строк виконання умов Кредитного договору встановлений 21 червня 2036 року.

Зазначений строк виконання основного зобовязання був змінений ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» 12.02.2015 року, коли відповідачі отримали від банку письмову вимогу про необхідність дострокового погашення кредитної заборгованості (т.2, а.с.207, 208).

Таким чином, саме із вказаної дати починається відлік як трирічного строку позовної давності до вимог щодо погашення основної кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом, а також річного строку до вимог щодо погашення пені, так і шестимісячного строку, як присічного, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом про захист своїх прав 16.05.2015 року, про що свідчить штамп на поштовому конверті (т.1, а.с.49), то зазначені строки ним не пропущені.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що Кредитний договір і Договір поруки укладались від імені позивача неналежною уповноваженою особою, то вони є надуманими і безпідставними, оскільки доказів цих доводів апелянт суду не надав.

Разом з тим, як було зазначено вище, позивач у повному обсязі виконав умови Кредитного договору, надавши 21.06.2006 року відповідачу ОСОБА_5 кредит у сумі 42000 доларів США, в свою чергу ОСОБА_5 протягом більше ніж 8 років також частково виконував умови кредитного договору, та порушив їх лише 15.11.2014 року, коли виникло повне прострочення кредитної заборгованості.

Зазначене свідчить про належне укладення Кредитного договору а також Договору поруки з боку кожної із сторін, у яких не виникало жодних сумнівів щодо їх повноважень.

Також не відповідають дійсності доводи заявника апеляційної скарги стосовно того, що Кредитний договір не містив Графіку погашення кредиту, оскільки вони спростовуються платіжним календарем-додатком № 1 до Кредитного договору та додатком № 1 до Додаткової угоди від 13.05.2011 року щодо графіку погашення кредиту за ануїтетною схемою погашення (т.1, а.с.14-18, 25-31).

Що стосується доводів апелянта про те, що умови Кредитного договору є несправедливими, то вони також є безпідставними, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

За змістом ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо

одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть

перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно

до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Згідно з текстом Кредитного договору, Додаткової угоди до нього та Договору поруки відповідачі у повному обсязі усвідомлювали умови надання банком кредиту, їх погашення, а також настання наслідків у разі порушення позичальником своїх зобовязань по Кредитному договору.

Так, позичальник ОСОБА_5 особисто в Кредитному договорі та в Додатковій угоді до нього письмово зазначив, що Договір ним прочитаний, його правові наслідки йому розяснені та зрозумілі.

В Договорі іпотеки відповідач ОСОБА_3 також особисто письмово зазначив, що Договір ним прочитаний, його правові наслідки йому розяснені та зрозумілі.

З огляду на викладене, умови Кредитного договору, Додаткового договору до нього, а також Договору іпотеки є зрозумілими, справедливими і усвідомлювались сторонами у повному обсязі, у тому числі щодо валютних ризиків, у звязку з чим мають виконуватися сторонами належним чином.

Що стосується наданих колегії суддів представником апелянта ОСОБА_3 ОСОБА_7 заяв про зупинення провадження у справі, витребування доказів та призначення у справі судової експертизи, то в їх задоволенні було відмовлено, оскільки апелянт не був позбавлений можливості надати ці заяви до суду першої інстанції, а також через їх безпідставність.

При цьому доводи апелянта про те, що суд першої інстанції позбавив його можливості прийняти участь у справі і в порушення принципу диспозитивності судового процесу, позбавив його права надати суду доводи на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та заяви про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, є безпідставними, з огляду на те, що як він, так і його представник, а також інший відповідач ОСОБА_5 були завчасно повідомлені про час і місце судового засідання, призначене на 02.07.2015 року.

Так, матеріали справи містять зворотні повідомлення, згідно яких кожний із відповідачів 25.06.2015 року отримав копію позовної заяви, додані до неї матеріали, та ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій зазначено, що розгляд справи призначений на 02.07.2015 року, на 09.40 год. (т.1, а.с.55, 61, 62).

З цих підстав колегія суддів зазначає, що згідно з ч.5 ст.74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Статтею 76 ЦПК України визначено порядок вручення судових повісток і в ч. 3 передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування.

Згідно 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Таким чином, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були повідомлені про час і місце судового засідання завчасно, а саме 25.06.2015 року, у звязку з чим причина їх неявки до суду першої інстанції на 02.07.2015 року, а також ненадання ними доказів у справі та заперечень, є неповажною.

Крім того, слід зазначити, що ще до судового засідання, а саме 01.07.2015 року відповідачем було сплачено судовий збір за апеляційну скаргу на ухвалу суду про відкриття провадження у справі, із змісту якої слідує, що він також знав про судове засідання, однак 02.07.2015 року ні ОСОБА_3, ні його представники в судове засідання не зявились і про причини неявки суд не повідомили (т.1, а.с.69).

Щодо посилання апелянта на те, що суд не міг проводити заочний розгляд справи у звязку з тим, що не було повторної неявки відповідачів, то вони є необгрунтованими, оскільки судом було виконано вимоги ч.1 ст.224 ЦПК України, норма якої передбачає можливість прийняття заочного рішення у разі неявки відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними.

Враховуючи, що заяв про розгляд справи у відсутність відповідачів до суду не подавалось, про причини неявки вони суд не повідомляли, до початку розгляду справи відповідачі не подавали письмових заперечень проти позову, то у суду не було підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст.169 ЦПК України.

Більш того, на думку колегії суддів, неодноразові заяви представника апелянта ОСОБА_3 ОСОБА_7 про відкладення судового розгляду (т.1, а.с.88, 100, т.2, а.с.126) неприбуття відповідачів в судове засідання, в якому було увалено оскаржуване судове рішення, безпідставне оскарження в апеляційному порядку ухвали суду про відкриття провадження у справі, оскільки суд не порушив правил підсудності при відкритті провадження у справі, та надані суду апеляційної інстанції заяви про зупинення провадження у справі, витребування доказів та призначення у справі судової експертизи, свідчить лише про намагання апелянта ОСОБА_3 та його представника затягнути розгляд справи, а не здійснення своїх процесуальних повноважень щодо прийняття активної участі у розгляді справи, надання відповідних доказів і заперечень проти позовних вимог та встановлення обєктивної істини у справі.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, то вони також є безпідставними, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, останній платіж по Кредитному договору відповідач ОСОБА_5 здійснив 14.01.2015 року. В свою чергу, позивач звернувся до суду 16.05.2015 року, тобто в межах строку позовної давності, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Оскільки зазначені обставини матеріалами справи не спростовані, то строк позовної давності позивачем не пропущений.

Крім того, у відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Однак, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_3, або його представник надавав до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, що виключає можливість її застосування судом.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги, окрім доводів щодо необхідності стягнення пені в національній валюті України.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, за винятком доводів щодо необхідності стягнення пені в національній валюті України, в іншій частині рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У звязку з цим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду змінити та зазначити суму пені, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, в гривні України, відповідно зменшивши суму загальної кредитної заборгованості, зазначеної в доларах США.

В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 липня 2015 року змінити.

Абзац перший резолютивної частини рішення доповнити словом «частково».

Абзац другий резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

«Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль» задовольнити частково. Стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль» заборгованість за Кредитним договором №014/0075/74/57568 від 21.06.2006 року на загальну суму 44 339, 44 доларів США (сорок чотири тисячі триста тридцять девять доларів 44 цента США), що за офіційним курсом НБУ станом на 01.04.2015 року складає 1 039 821,19 грн. (1 доларів США=23,451383 грн.), та 69 885,36 грн. (шістдесят девять тисяч вісімсот вісімдесят пять гривень 36 копійок), з яких заборгованість за кредитом 40912,27 доларів США, (959449,31 грн.), заборгованість за відсотками 3427,17 доларів США (80341,88 грн.), пеня за несвоєчасне погашення кредиту та за прострочення погашення процентів за кредитом 69885,36 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_8

ОСОБА_2