Дніпровський районний суд м.Дніпродзержинська
Справа № 209/5299/15-ц
Провадження № 2/209/330/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого суддді ОСОБА_1

при секретарі Бойко Н.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості ,

ВСТАНОВИВ:

14 січня 2015 року між позивачем та відповідачем був укладений договір комісії № 37, відповідно до умов якого відповідач (Комісіонер) зобов'язався здійснювати продаж продукції, наданої йому на комісію.

Пунктом 2.2 Договору передбачено, що Комісіонер зобов'язується прийняти у Комітента майно, призначене для комісії, та вжити всіх необхідних заходів для його збереження від втрати, нестачі або пошкодження.

Пунктом 2.7. Договору передбачено, що Комісіонер несе повну матеріальну відповідальність за надані йому матеріально-технічні цінності, за їх зберігання та перевезення.

Термін розрахунку між сторонами визначений пунктом 6.2. Договору, відповідно до якого грошові кошти перераховуються Комісіонером Комітенту протягом 2-х календарних днів з моменту надходження коштів за продаж продукції.

Крім цього, пунктом 6.9 Договору зафіксовано право Комітента вимагати проведення повного взаєморозрахунку в будь-який період, визначений на власний розсуд.

В даний час взаємовідносини з Відповідачем за цим договором фактично припинені, він не отримує нову продукцію, повернув певну частину продукції, яка залишилась в нього; частково розрахувався, а від проведення повного розрахунку за отримані ним матеріальні цінності уникає. Після декількох спроб домовитися з Відповідачем про строки розрахунку йому була направлена претензія з вимогою розрахуватися за отриману продукцію, проте відповіді на неї він не отримав. В зв'язку з цими обставинами він вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

На виконання умов Договору позивачем було передано Відповідачу поліграфічної продукції на загальну суму 74780,30 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними:

1) №94 від 16.01.2015 року на суму 50928,00 грн.;

2) № 95 від 16.01.2015 року на суму 117,00 грн.;

3) № 126 від 26.01.2015 року на суму 23668,80 грн.;

4) № 127 від 26.01.2015 року на суму 66,50 грн.

Повернуто не реалізованої продукції Відповідачем було на суму 51972,80 грн., що підтверджується накладною на повернення продукції № 52 від 17.02.2015 року.

В ході комерційно-маркетингової роботи Відповідачем було здійснено продаж продукції та перераховано грошових коштів на виконання умов договору на загальну суму 16854,00 грн., що підтверджується такими приходними касовими ордерами:

1) № 23 від 27.01.2015 рану на суму 6113,00 грн.;

2) № 49 від 04.02.2015 року на суму 10741,00 грн.

Таким чином, Відповідачем було отримано поліграфічної продукції на виконання умов договору на суму 74780,30 грн., а реалізовано та повернуто Комітенту на суму 68826,80 грн. Загальна сума основної заборгованості за отриману Відповідачем на комісію продукцію, що склалася на даний час, таким чином становить 5953,50грн.

Просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 5953,50 грн. основного зобов'язання за договором та штраф у розмірі 1000,00 грн. за односторонню необґрунтовану відмову від виконання грошових зобов'язань.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності від 15.09.2015 року, в судовому засіданні підтримав вимоги позивача . Пояснив, що позивач на даний час не наполягає на задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу в 1000 грн. Послався на обставини, викладені в позовній заяві. Крім того, пояснив, що після того, як відповідач ОСОБА_3 перестала працювати, то наступний продавець після неї товар не збирав, ніяких залишків після неї позивачу не передавали.

Відповідач ОСОБА_3 не визнала позовні вимоги, надала письмові заперечення, відповідно до яких вказала, що вважає позовні вимоги не обґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує невиконанням відповідачем договірних зобов'язань за договором комісії на продаж продукції від 09.01.2015 р. №37, який був укладений між позивачем та відповідачем. Після розірвання дії договору за погодженням сторін, між сторонами існувала домовленість про відсутність претензій один до одного, що підтверджується відсутністю претензій один до одного.

Стосовно нарахування штрафу у розмірі 1000,00 грн., позивач посилається на п.9.6. договору, але не зважає увагу на те, що відповідно до положень цього пункту штраф може бути оплачений в розмірі 1000,00 грн. лише за односторонню необґрунтовану відмову від виконання своїх зобов'язань протягом місяця з дня підписання договору. Тобто під час застосування наслідків цього пункту має бути наявності одразу декілька факторів: одностороння відмова від виконання зобов'язань, необґрунтована відмова та відмова, яка виникла протягом одного місяця з дня підписання договору. Жодної вимоги, яка мала дати підстави для застосування положень цього пункту позивачем у своєму позові не наведено.

Позивач навмисно вводить суд в оману, захищаючи виключно свої інтереси, оскільки зовсім не доводить до відома суду про невиконання позивачем договірних зобов'язань, оскільки відповідно до п.5.1. договору, за виконання доручення Комітент (позивач) повинен сплачувати Комісіонеру (відповідач) винагороду, розмір якої визначається додатковою накладною у відсотковому відношенні до суми кожної укладеної угоди з Покупцем. Розмір винагороди фіксується кожною видатковою накладною. Як вбачається зі змісту видаткових накладних, які є в матеріалах справи, то вони не містять обов'язкових умов, передбачених п.5.1. договору. При цьому, підставою отримання винагороди Комісіонера є отримання ним грошей від Покупця та перерахунок їх позивачеві. При цьому, відповідно до п.5.5. договору, якщо доручення виконано частково, то винагорода йому виплачується пропорційно виконаному. В матеріалах справи відсутні взагалі які-небудь докази виконання позивачем своїх зобов'язань за договором щодо виплати винагороди комісіонеру (відповідачеві) за договором та виплати додаткової винагороди.

Ст.1013 ЦК України передбачено, що комітент повинен виплатити комісіонеру плату у розмірі та порядку, встановленому у договорі. Якщо договором комісії розмір плати не визначений, вона виплачується після виконання договору комісії виходячи із звичайних цін за такі послуги. Враховуючи, що договором і додатковою угодою №1 до договору комісії не визначений розмір винагороди комісіонера, а договір виконаний комісіонером, то позивач повинен був виплатити винагороду відповідачеві.

Ст. 1019 ЦК України передбачено право комісіонера забезпечити свої вимоги за договором притримати річ, яка має бути передана комітентові. Крім того, ст.1020 ЦК України, комісіонер має право відраховувати належні йому за договором суми з усіх грошових коштів, що надійшли до нього для комітента.

Враховуючи порушень позивачем в односторонньому порядку умов договору комісії, тому з урахуванням вищезазначених норм матеріального права, відповідач вважає позов не обґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.

Просить суд залишити без задоволення в повному обсязі позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3А, про стягнення заборгованості у сумі 6953,50 грн.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 заперечує проти заборгованісті в 5953 грн. 50 коп. Пояснила, що після того, як вона перестала реалізовувати продукцію - в лютому 2015 року за сімейними обставинами , то вона не мала можливості в повній мірі забрати нереалізований нею товар, який вона залишала для реалізації. Коли вона намагалася забрати залишений для реалізації товар, то їй казали, що товар вже зібрали. Крім того, позивач з нею повністю не розрахувався за її роботу.

Суд, заслухав представника позивача, відповідача, дослідив письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню в частині стягнення заборгованості в сумі 5953,50 грн. по наступним підставам.

Як встановлено в судовому засіданні, між позивачем та відповідачем 14.01.2015 року було укладено договір комісії на продаж, відповідно до якого комісіонер зобов'язується за дорученням Комітента здійснювати в інтересах Комітента від свого імені продаж Продукції, наданої Комітентом на умовах найбільш вигідних для Комітента та відповідно до вказівок Комітента щодо ціни та інших істотних умов продажу.( а.с. 6-8)

Також між сторонами було укладено Додаток № 1 до Договору комісії на продаж Продукції № 37 від 14 січня 2015 року, відповідно до якого були узгоджені всі умови продажу Продукції, додаткову винагороду, компенсацію послуг мобільного зв'язку, максимальний розмір компенсації за можливу втрату чи псування продукції. (а.с.9)

Відповідно до накладної № 94 від 16.01.2015 року відповідач ОСОБА_3АВ. отримала продукції від ОСОБА_2 на суму 50 928 грн.(а.с.11)

Відповідно до накладної № 95 від 16.01.2015 року відповідач ОСОБА_3АВ. отримала продукції від ОСОБА_2 на суму 117 грн.(а.с.12)

Відповідно до накладної № 126 від 26.01.2015 року відповідач ОСОБА_3АВ. отримала продукції від ОСОБА_2 на суму 23668 грн. 80 коп (а.с.13)

Відповідно до накладної № 127 від 26.01.2015 року відповідач ОСОБА_3АВ. отримала продукції від ОСОБА_2 на суму 66 грн. 50 коп. (а.с.12)

Відповідач не заперечує проти отримання нею продукції на по даним накладним.

Як вбачається з накладної на повернення № 52 від 17.02.2015 року відповідачем ОСОБА_3 було поверненно товар на суму 51 972 грн. 80 коп. (а.с.15)

Відповідно до касового ордеру № 23 від 27.01.2015 року від ОСОБА_3 перераховано 6113 грн.(а.с.16 ), тоді як до меморіального ордеру від 27.01.2015 року сума отримана позивачем склала 4613 грн.(а.с.40)

Відповідно до касового ордеру № 49 від 04.02.2016 року від ОСОБА_3 перераховано 10741 грн.(а.с.17 ), тоді як до меморіального ордеру від 04.02.2015 року сума отримана позивачем склала 9741 грн. 60 коп. (а.с.42)

Тобто відповідачем частково суми були залишені собі як винагорода, про що відповідач не заперечує в судовому засіданні та пояснила, що дійсно перераховані не всі суми, оскільки вона отримала винагороду за реалізацію продукції та витрати на мобільний зв'язок.

Як вбачається з відомості по контрагентам за період з 01.09.2014 року по 16.04.2016 року за ОСОБА_3 рахується заборгованість на суму 5953 грн. 50 коп. (а.с.44)

Відповідач ОСОБА_3 заперечує існуючу заборгованість. При цьому в судовому засіданні відповідач пояснила, що після того, як вона перестала реалізовувати продукцію - в лютому 2015 року за сімейними обставинами , то вона не мала можливості в повній мірі забрати нереалізований нею товар, який вона залишала для реалізації.

Відповідно до умов договору комісії на продаж № 37 від 14.01.2015 року, п.2.2 передбачено, що комісіонер зобов'язаний прийняти у Комітента майно, призначене для комісії, та вжити всіх необхідних заходів для його збереження від втрати, нестачі або пошкодження. (а.с 6)

Відповідачем було прийнято від позивача товар відповідно до накладних , про що в судовому засіданні не заперечувала відповідач.

Відповідно до п.2.7 вищевказаного договору, комісіонер зобов'язаний нести повну матеріальну відповідальність за надані йому матеріально- технічні цінності (товари, грошові кошти, тощо) за їх зберігання та перевезення. (а.с.6)

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначається, що зобов'язання, для виконання якого встановлений строк (термін) його виконання, підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання, відповідно до норм ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості в сумі 5953 грн. 50 коп. заявлені обґрунтовано та підлягають задоволенню в повному обсязі .

Що стосується позовних вимог про стягнення штрафу на користь позивача в сумі 1000 грн., то представником позивача вказано, що позивач не наполягає задоволенні цієї вимоги, тому суд вважає за можливе відмовити в задоволенні вимоги щодо стягнення штрафу в розмірі 1000 грн.

Також з відповідача відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп.

Повний текст рішення викладено 08 квітня 2016 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 526, 530, 610 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 6, 10, 11, 60 ,88, 209, 212-215 ЦПК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 на його користь в рахунок відшкодування заборгованості 5953 ( п'ять тисяч дев'ятсот п'ятдесят три) грн. 50 коп. та судовий збір в сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.О. Лобарчук