АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/598/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 27 Кімстачов О. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоВасиленко Л. І.
суддівБородійчука В. Г. , Демченка В. А.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и л а :

19 листопада 2014 р. ОСОБА_7 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що 04 лютого 2011 р. між нею та ОСОБА_6 було укладено договір позики, який посвідчений державним нотаріусом Уманської державної нотаріальної контори Дашицькою Л.Л. реєстраційний № 3-200.

Відповідно до вказаного договору ОСОБА_7 передала у власність позичальникові ОСОБА_6 строком до 31 грудня 2011 р. грошові кошти в розмірі 240 000 грн.

30 грудня 2011 р. ОСОБА_6 повернула ОСОБА_7 частину грошових коштів в сумі 200 000 грн. Решту коштів в сумі 40 000 грн. відповідач не повернула та повертати відмовляється, тим самим свої зобов'язання по поверненню боргу у строки, визначені договором, вона належним чином не виконує.

Відповідно до умов договору, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов'язується сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 18 % річних від простроченої суми.

Оскільки відповідач зобов'язання належним чином не виконав утворилася заборгованість, яка становить 68 353 грн. 42 коп., з яких: 40 000 грн. - основний борг, 7 720 грн. інфляційні витрати, 20 633 грн. 42 коп. - 18 % річних від простроченої суми боргу.

Враховуючи зазначене позивач просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість, яка становить 68 353 грн. 42 коп. з яких: 40 000 грн. - основний борг, 7 720 грн. - інфляційні витрати, 20 633 грн. 42 коп. - 18 % річних від простроченої суми боргу, а також судові витрати: 683 грн. 54 коп. судового збору, 1 400 грн. витрат за надання аудиторських послуг та 2 000 грн. за оплату правової допомоги.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 січня 2016 р. позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_6 задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 заборгованість за договором позики від 04 лютого 2011 р. в загальній сумі 68 333 грн. 70 коп., з яких 40 000 грн. - сума позики; 7 720 грн. - інфляційні витрати за період з січня 2012 р. по жовтень 2014 р.; 20 613 грн.70 коп. - 18 % річних за період з 01 січня 2012 р. по 10 листопада 2014 р.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судові витрати на сплату судового збору в сумі 683 грн. 34 коп., на правову допомогу в сумі 2 000 грн.

Вимогу про стягнення 1 400 грн. витрат за надання аудиторських послуг в якості судових витрат залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить скасувати дане рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

При цьому зазначила, що судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що в матеріалах справи немає жодного доказу проте, що позивач передавала їй у власність будь-які грошові кошти. Тому, оскільки договір позики набуває чинності тільки після передачі майна, а факт його передачі відсутній, скаржник вважає, що будь-які обов'язки, покладені на неї договором, не набули чинності, а вона відповідно не набула статусу позичальника та сторони за цим договором. ОСОБА_6 вважає зазначений договір таким, що оформлений з порушенням закону.

Крім того, судом не взято до уваги обставину щодо договору купівлі-продажу цінних паперів від 04 лютого 2011 р., які, на її думку, підтверджують її доводи проти позову, який є безпідставним.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_9, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення простроченої грошової суми боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції за час прострочення, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами був укладений договір позики, умови якого щодо своєчасного повернення грошових коштів відповідач на час розгляду справи в суді не виконав. Крім того, суд прийшов до висновку, що вимоги про стягнення 18% річних від простроченої суми підлягають до часткового задоволення, оскільки позивач неправильно визначив перший день, коли боржник вважається таким, що прострочив.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Разом з тим судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права в частині стягнення судових витрат, а саме витрат на правову допомогу, що у відповідності до ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду саме в цій частині.

Так суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1047 ЦК України, яка регламентує форму договору позики, визначено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України у справі № 6-50цс16 від 24.02.2016 р.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи договір позики, суд повинен виявляти його справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, договір позики як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

При вирішенні спору судом встановлено, що 04 лютого 2011 р. ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено письмовий договір позики, посвідчений державним нотаріусом Уманської державної нотаріальної контори Дашицькою Л.Л. реєстраційний № 3-200. а. с. 12 -13, 19, 20.

Відповідно до пункту 1 вказаного договору ОСОБА_7 при укладанні цього договору передала у власність позичальникові ОСОБА_6 строком до 31 грудня 2011 р. грошові кошти в розмірі 240 000 грн.

Пунктом 2 даного договору передбачено, що позичальник зобов'язується повернути таку саму суму коштів з нарахуванням 0 відсотків від суми позики позикодавцеві до 31 грудня 2011 р. в порядку та умовах, передбачених цим договором.

При цьому, у відповідності до пункту 3 наведеного договору виконання позичальником свого зобов'язання за цим договором має бути здійснено в м. Умань готівкою, або додатково наданими розрахунковими рахунками позикодавця.

Пункт 4 окресленого договору передбачає відповідальність позичальника за порушення грошового зобов'язання, а саме: у разі якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 18 % річних від простроченої суми.

Вказана умова договору узгоджується із нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором, або законом.

Пунктом 5 договору позики визначено, що після виконання позичальником свого зобов'язання перед позикодавцем він повинен передати останньому примірник цього договору. Наявність у позикодавця після спливу терміну повернення грошей примірника цього договору є свідченням прострочення виконання позичальником свого зобов'язання.

За пунктом 6 договору сторони домовились, що у разі якщо ОСОБА_6 своєчасно не поверне позичені гроші, ОСОБА_7 має право подати цей договір до стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України. Звернення стягнення здійснюється як за рішенням суду, так і на підставі виконавчого напису нотаріуса.

У відповідності до пункту 8 договору сторони домовились, що документом, який підтверджуватиме безспірність заборгованості, буде заява позикодавця, передана зі зворотнім повідомленням позичальникові у порядку, передбаченому ст. 84 Закону України «Про нотаріат».

При цьому пунктом 10 приведеного договору передбачено, що цей договір вважається укладеним з моменту передання позикодавцем грошей позичальникові.

Разом з тим, згідно пункту 11 сторони договору у присутності нотаріуса стверджували, що однаково розуміють природу цього правочину та його правові наслідки, зокрема, що договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі; договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину.

Зміст цього договору, а також статей 1046 - 1052 ЦК України сторонам за цим договором нотаріусом роз'яснений, за їх твердженням зміст договору та вказаних статей їм зрозумілий - пункт 13 договору.

Договір підписаний ОСОБА_7 та ОСОБА_6, що ними не оспорюється.

Таким чином, звертаючись до суду з даним позовом 19 листопада 2014 р. ОСОБА_7 скористалась правом, зокрема визначеним пунктом 6 спірного договору.

Крім того, зі змісту спірного договору позики, а саме пункту 1, вбачається, що саме при його укладанні та посвідченні нотаріусом, ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 240 000 грн.

Отже, при вирішення даного спору, позивач довела, а суд, в свою чергу, з'ясував момент передання позивачем, як позикодавцем, відповідачу, як позичальникові, грошей.

За своєю суттю спірний договір позики є тим документом, який підтверджує як його укладення, так і умови договору, засвідчуює отримання боржником у власність від кредитора зазначеної в договорі грошової суми, а також містить зобов'язання про їх повернення.

За викладеного безпідставним є посилання ОСОБА_6 на те, що в матеріалах справи немає розписки або іншого доказу проте, що позивач передавала їй у власність будь-які грошові кошти.

Як зазначалось за ч. 2 ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК).

При цьому позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК).

За змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошевість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_6 в судовому порядку спірний договір позики не оспорила на тій підставі, що, за викладеного, грошові кошти від ОСОБА_7, як позикодавця не одержувала, або одержала в меншій кількості.

Суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ч. 1 ст. 57 ЦПК України, ч. 1 ст. 58 ЦПК України.

Заперечуючи проти позову відповідачем надано договір купівлі-продажу цінних паперів від 04 лютого 2011 р. укладений між ОСОБА_7, як продавцем, з однієї сторони, та ЗАТ «ФК «Євроком», як покупцем, з однієї сторони та ОСОБА_6, як клієнт покупця, з іншої сторони, за яким продавець продав, а покупець купив цінні папери у кількості 153 147 шт., номінальною вартістю 0,25 грн., продаж вчинено за 38 286 грн. 75 коп. а. с. 38, 39.

Проте, колегія суддів вважає, що ОСОБА_6 безпідставно стверджує те, що судом не взято до уваги приведений договір купівлі-продажу цінних паперів від 04 лютого 2011 р., так як п. 3 спірного договору позики визначено, що виконання позичальником свого зобов'язання за цим договором має бути здійснено готівкою, або додатково наданими розрахунковими рахунками позикодавця.

Спірний договір не містить відсилку до інших договорів, зокрема і договору купівлі-продажу, про здійснення за ними взаємозаліку, або про новацію боргу у позикове зобов'язання, а саме що сторони домовились, що борг, що виник із договору купівлі-продажу був замінений позиковим зобов'язанням, згідно до ст. 1053 ЦК України.

За викладеного суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, так як між сторонами був укладений договір позики, умови якого щодо своєчасного повернення грошових коштів відповідач, на час звернення до суду з даним позовом та ухвалення судового рішення, не виконав.

Розмір стягнутих коштів ОСОБА_6 не оскаржувався.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Статтею 303 ЦПК України визначено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Щодо стягнення судом першої інстанції з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 2 000 грн., то колегія суддів вважає, що до такого висновку суд прийшов з порушенням норм процесуального законодавства.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» N 4191-VI від 20 грудня 2011 р. визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У відповідності до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 17.10.2014, № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Матеріали справи містять квитанцію до прибуткового касового ордеру № 11/02 від 15.11.2014 р. відповідно до якої ОСОБА_7 за надання правової допомоги сплачено 2 000 грн., що і було враховано судом при ухваленні рішення суду. а. с. 23.

Разом з тим, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У відповідності до наведених вимог, матеріали справи не містять розрахунку таких витрат, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи викладене судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду до зміни, шляхом його скасування в частині стягнення судових витрат, а саме витрат на правову допомогу у сумі 2 000 грн. та ухвалення, в цій частині, нового рішення про відмову в їх стягненні.

В іншій частині рішення необхідно залишити без змін, так як судом, по суті спору, повно та всебічно перевірені надані сторонами докази, дана їм належна оцінка у рішенні, які належним чином мотивовані і за своїм змістом та формою відповідають вимогам матеріального та процесуального закону.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 січня 2016 року змінити.

В частині стягнення судових витрат, а саме витрат на правову допомогу в сумі 2 000 грн. - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в їх стягненні.

В іншій частині рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 січня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :