Справа № 449/1234/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Борняк Р.О.
Провадження № 22-ц/783/307/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Копняк С.М. і ОСОБА_2,

при секретарі Куцик І.Б.

з участю відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, позивача ОСОБА_5, представника позивача ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 13 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у зв"язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_7, третя особа: Перемишлянська державна нотаріальна контора про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та інше,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 13 липня 2015 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у зв"язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин задоволено. Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим будинком №11 по вул. Центральна в с. Підгородище Перемишлянського району Львівської області.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_7, третя особа: Перемишлянська державна нотаріальна контора про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та інше - відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3. Вважає рішення суду таким, що винесене з грубим порушення норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу, що згідно п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим кодексом. Також вважає, що при постановленні рішення, суд не звернув увагу на його доводи, та документи, якими підтверджується незаконність успадкування ОСОБА_5 будинку № 11 по вул. Центральна в с. Підгородище Перемишлянського району Львівської області. В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 13.07.2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити, а позов ОСОБА_3 задовольнити,

- зобов"язати ОСОБА_5 та ОСОБА_7 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 житловим будинком №11 загальною площею 140,8 кв.м., та житловою площею 48,9 кв.м., що знаходиться в с.Підгородище Перемишлянського району, Львівської області;

- зобов"язати ОСОБА_5 та ОСОБА_7 вселити ОСОБА_3 у житловий будинок №11 загальною площею 140,8 кв.м. та житловою площею 48,9 кв.м., що знаходиться в с. Підгородище Перемишлянського району, Львівської області у якому офіційно та законно зареєстровано його місце проживання;

- визнати недійсним та скасувати Свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.03.2002 року, видане ОСОБА_5 на житловий будинок № 11 з відповідними господарськими прибудовами, що знаходяться в селі Підгородище, по вул. Центральна Перемишлянського району Львівської області;

- визнати за ОСОБА_8 право власності на 1/3 спадкового майна, а саме, житлового будинку №11 з відповідними господарськими прибудовами, що знаходяться в селі Підгородище, по вул. Центральна Перемишлянського району Львівської області.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. За змістом ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема свідоцтва про право на Спадщину за законом від 05.03.2002 року та реєстраційного посвідчення на об'єкт нерухомого майна від 05.03.2002 року ОСОБА_5 будучи спадкоємцем майна померлого 26.08.2001 р. ОСОБА_9 успадкувала і є власником житлового будинку з відповідними господарськими прибудовами, що знаходиться по вул. Центральна, 11 в с. Підгородище Перемишлянського району Львівської області.

З долученої до матеріалів справи ксерокопії будинкової книги для прописки громадян в будинку №399 с. Підгородище Перемишлянського району Львівської області, який належав ОСОБА_9, а на даний час ОСОБА_5 вбачається, що в даному будинку зареєстровані: ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_7 та ОСОБА_3, який відповідно до довідки про склад сім'ї № 1167, виданої Романівською сільською радою 22.09.2014 року, в будинку не проживає з 2001 року.

Відповідно до актів проведення обстеження житлово-побутових умов проживання сім'ї ОСОБА_5 складених комісією Романівської сільської ради від 12.02.2014 року, 23.05.2014 року та 22.09.2014 року вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 в господарстві ОСОБА_5, однак з 2001 року за місцем реєстрації не проживає.

З долученої до матеріалів справи ксерокопії спадкової справи №291/2001 вбачається, що після смерті ОСОБА_9, до нотаріальної контори у передбачений законодавством шестимісячний термін із заявою про прийняття спадщини звернулась лише ОСОБА_5 Спадкове майно, зокрема житловий будинок, що знаходиться по вул. Центральна, 11 в с. Підгородище Перемишлянського району Львівської області, належало померлому ОСОБА_9 на праві особистої власності, що стверджується свідоцтвом на право особистої власності на житловий будинок, виданого 21.12.2001 року.

З копії заяви від 03.03.2002 року наявної в спадковій справі вбачається, що ОСОБА_11 та ОСОБА_3 повідомили, що їм відомо про відкриття спадщини після смерті їх батька ОСОБА_12, який помер 26 серпня 2001 року. Останні зазначають, що проти оформлення спадщини за дочкою померлого - ОСОБА_5 вони не заперечують.

Відповідно до вимог cт.1268 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину, або не прийняти її. Відповідно до ч.1 ст. 1269 зазначеного спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Зазначена дія повинна бути вчинена протягом шести місяців з часу відкриття спадщини ( ст. 1270 ЦК України). Відповідно до cт.1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого cт.1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини він вважається таким, що не прийняв її.

З звукозапису судових засідань суду першої інстанції встановлено, що допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 показала, що ОСОБА_3 на час смерті ОСОБА_9 вже в житловому будинку по вул. Центральна, 11 в с. Підгородище Перемишлянського району Львівської області не проживав, лише час від часу приїжджав до матері. Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні повідомила, що ОСОБА_3 з 1990 року по 2006 р. перебував на посаді сільського голови і ствердив, що ОСОБА_3 в цей період був зареєстрований, однак не проживав у будинку батьків в с. Підгородище Перемишлянського району Львівської області. ОСОБА_5 після смерті батька ОСОБА_9 прийняла спадщину, натомість ОСОБА_3 та ОСОБА_11 до сільської ради не звертались з будь-якими питаннями пов'язаними з прийняттям спадщини батька. У 2005-2006 році при зверненні до сільської ради ОСОБА_9 було повідомлено, що власником будинку вже є його сестра ОСОБА_15 Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні ствердив, що писав заяву про відмову від частки в спадковому майні батька. Зазначив, що на час смерті батька ОСОБА_3 у спірному будинку постійно не проживав, а лише час-від-часу приїжджав, ночував в кімнаті матері. З 2002 року постійного місця проживання не мав, будь-яких перешкод ніхто ОСОБА_3 у проживанні в будинку батьків не чинив.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 суд виходив з тих підстав, що ОСОБА_3 не проживав в житловому будинку № 11 по вул.Центральна в с. Підгородище Перемишлянського району Львівської області понад шість місяців, а ОСОБА_3 відповідно не було представлено жодних доказів на поважність причин відсутності понад зазначений строк. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд виходив з тих підстав, що останній не звертався до суду із заявою для продовження строку для звернення до суду з даним позовом.

З такими висновками суду колегія суддів погоджується.

Відповідно до вимог cт.1268 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину, або не прийняти її. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Зазначена дія повинна бути вчинена протягом шести місяців з часу відкриття спадщини ( ст. 1270 ЦК України). Відповідно до cт.1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого cт.1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Результат аналізу змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак ? припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Отже, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Таким чином, після смерті ОСОБА_12 та після прийняття спадщини ОСОБА_5, ОСОБА_3 припинив право користуватися та розпоряджатися спадковим майном ОСОБА_12, як член сімі"ї власника який помер.

Частина 4 ст.156 ЖК Української РСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, ст.311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод ;у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.

Згідно Роз'яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суди повинні встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Відповідно до п. 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову у практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Таким чином, з припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню з визнанням такими, що втратили право на користування жилим приміщенням за позовом нового власника.

Також судом беззаперечно встановлено факт відсутності відповідача у житловому приміщенні понад шість місяців, що є підставою для визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Що ж до вимог позовних вимог ОСОБА_3 слід зазначити наступне.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Так як ОСОБА_3 не прийняв спадщини після свого батька, а таку прийняла його сестра, у нього відсутні права на спірний будинок який є спадковим майном.

Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням, як буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала право на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, та доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає.

Оскільки ОСОБА_3 не звертався до суду з клопотання про поновлення пропущеного строку для звернення до суду із позовом, а також жодним чином не довів, що ОСОБА_5 не мала права на спадкування, позовні вимоги в цій частині є безпідставними. Так само є безпідставними позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на 1/3 спадкового майна після смерті його батька, оскільки він не просив суд поновити йому строку для звернення до суду з даним позовом Що ж до позовних вимог про визнання права власності на 1/3 спадкового майна, то слід зазначити, що він не прийняв спадщини, в зв"язку з чим відсутні підстави для задоволення даної вимоги. Так само, останнім не представлено доказів на підтвердження чинення перешкод ОСОБА_5 і ОСОБА_7 у користуванні ОСОБА_3, житловим будинком який є предметом спору, відповідно і підстав для задоволення позовної вимоги про вселення в спірний будинок немає.

Одночасно, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу ОСОБА_8, що для вирішення питання прийняття спадщини згідно норм чинного законодавства, він вправі звернутися до суду із позовом про продовження строку для прийняття спадщини і лише після цього при поновленні строку, звертатися до нотаріуса про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому у задоволенні апеляційної скарги апелянту слід відмовити, а рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 13 липня 2015 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст. 315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 13 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: С.М. Копняк

ОСОБА_2