Дата документу 01.03.2016 Справа № 554/6874/14-ц
Справа №554/6874/14-ц
Провадження №2/554/49/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року м. Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого-судді Чуванової А.М.

при секретарях : Ігнатенко С.Ю., Юркіній Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ФО-П ОСОБА_1 19.05.2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 25.02.2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 7171 гривень, а відповідач зобовязався повернути таку ж суму коштів у строк до 27.02.2013 року. Фактичне передання позики відповідачу підтверджується наданою ОСОБА_2 розпискою від 25.02.2013 року. У вказаний строк ОСОБА_2 грошові кошти не повернув і станом на 08.04.2014 року його борг перед ФО-П ОСОБА_1 становить 7171 гривень. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить стягнути на свою користь з відповідача суму боргу за договором позики від 25.02.2013 року у розмірі 7171 гривень та повернення судового збору в сумі 243,60 гривень.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позов підтримала, пояснила, що між сторонами було укладено договір позики, є розписка, все підписано сторонами, передавались грошові кошти. Просила позов задовольнити повністю.

ВідповідачОСОБА_2 в судовому засіданні не визнав позовні вимоги. Пояснив, що фактично між позивачем та відповідачем виникли трудові відносини. Він працював у позивача експедитором, 18.02.2013 року поїхав по маршруту, забрав гроші і вкинув в сейф. Потім виявилось, що грошей в сейфі немає. 25.02.2013 року сказали, що він винен ці кошти, лякали міліцією, він розгубився, тому написав розписку. Зрозумів, що взяв позику та зобовязався повернути кошти до 27.02.2013 року. Проте, ніякі гроші відповідач не отримував. Вважає, що він нічого не винний позивачу, оскільки не позичав гроші у нього.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що дійсно відповідач підписав договір позики, проте це було під тиском. Всі ці обставини були предметом розгляду кримінальної справи, і ОСОБА_2 не визнав обвинувачення.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та кримінальної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином ст.1046 ЦК України визначає договір позики як реальний. Він не може вважатися укладеним, поки не відбулося передання позикодавцем позичальникові грошей або речей.

Стаття 1047 ЦК України передбачає обов'язкову письмову форму договору позики, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частина 2 ст.1047 ЦК допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до ч.2 зазначеної статті, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що грошові кошти або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Статтею 1053 ЦК України передбачено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобовязанням з додержанням вимог про новацію та у формі, встановленій для договору позики.

За правилами ст.526 ЦК, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обіг або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 2 липня 2014 року № 79цс14 та від 18 вересня 2013 року № 63цс13 з метою правильного застосування ст. ст.1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, що ФО-П ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики у сумі 7171 гривень, які останній зобовязався повернути до 27.02.2013 року. На підтвердження отримання позики позивач і відповідач уклали письмовий договір позики (а.с.5-6) та відповідач надав розписку (а.с.7).

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Тому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував на те, що договір позики, розписку він написав під тиском, грошей від позивача не отримував.

Слід зазначити, що договір позики є підставою виникнення саме позикових відносин, а не домовленістю сторін щодо відшкодування шкоди тощо. Договір позики не створює для його сторін прав та обовязків, що виникають із інших договірних відносин.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Суд вважає недоведеним з боку відповідача, що зазначений договір позики був укладений під тиском з боку позивача із наступних підстав.

Так, виходячи з принципу презумпції правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом не дійсним.

Недійсність укладеного між сторонами договору позики прямо не встановлена законом . Зазначений правочин є оспорюваним, тобто може бути визнаний недійсним за рішенням суду відповідно до ст.215 ЦК України.

Відповідач не заперечував в суді того, що ця розписка написана і підписана ним особисто. ОСОБА_2 не надав суду належних доказів на підтвердження недійсності укладеного між сторонами правочину. Зі скаргами на неправомірні дії щодо нього з боку позивача до жодних правоохоронних органів не звертався, доказів стосовно того, що вказані вище в рішенні документи він підписав під тиском, суду не було надано

Вимог щодо оспорювання укладеного договору як такого, що укладений під психологічним тиском (впливом обману, насильства або під впливом тяжкої обставини) ОСОБА_2 доФО-П ОСОБА_1 не заявляв. Сам по собі факт перебування відповідача у трудових правовідносинах з позивачем та закриття кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 за ст.191 ч.1 КК України (привласнення 7172,63 гривень) , у звязку із відмовою потерпілого від обвинувачення (а.с.22- ухвала Київського районного суду м.Полтави від 10.12.2013 року), правового значення для вирішення даного спору не має.

Також, суд вважає, що якщо відповідач оспорює факт отримання грошей, то саме він повинен довести такі обставини (ч.3ст.10 ЦПК України), а не позивач, саме відповідач, згідно зі ст.1051 ЦК України, має право оспорити договір позики із цих підстав.

Дослідивши надані сторонами докази в сукупності, суд виходить із того, що між сторонами виникли договірні зобов'язання, у розписці зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, та особистий підпис позичальника, досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, тому відповідачем не доведено, що кошти у розмірі 7171 гривень він не отримував.

За змістом ч.3 ст.545 ЦК України наявність боргового документа у кредитора свідчить про неповернення позики.

У відповідності до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За змістом п.12 постанови Пленуму ВСУ від 6.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися показанням свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК, зокрема у ч.2 ст.937 ЦК, ч.3 ст.949 ЦК України.

Пояснення свідка відповідача ОСОБА_5 суд до уваги не приймає, показання свідка не є допустимим засобом доказування факту вчинення вищезазначеного правочину.

З цих же підстав суд не розглядає як допустимі докази показання свідків з боку позивача ОСОБА_6, ОСОБА_7 щодо доведеності факту вчинення правочину, оскільки договір було укладено в письмовій формі і розписка є допустимим та достатнім доказом, відповідно до вимог ч.2 ст. 1047 ЦК України.

Таким чином, проаналізувавши всі надані докази, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 7171 гривень.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по справі.

Керуючись ст.ст.10,60,88,212-215,218 ЦПК України, ст.ст.1046,1047,1049,1051 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 25.02.2013 року у розмірі 7171 гривень, та повернення судового збору в сумі 243,60 гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Октябрський районний суд м.Полтави шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які беруть участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А.М.Чуванова