Справа № 226/508/16-ц
Справа № 226/508/16-ц
Провадження № 2/226/321/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2016 року м.Мирноград

Димитровський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Редько Ж.Є.,

при секретарі Мітюхіній О.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м.Мирноград Донецької області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності та поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання права власності та поділ спільного майна подружжя, в обгрунтування якого вказала, що 26.12.2006 року вона почала проживати однією сімєю та вести спільне господарство з відповідачем, з яким 23.06.2007 року уклала шлюб, у якому народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. З липня 2011 року вони припинили шлюбні відносини та перестали вести спільне господарство. За рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06.10.2011 року, яке набуло законної сили 16.10.2011 року, їх шлюб було розірвано. Дитина залишилася проживати разом з нею. Майно, яке є спільною власністю її та відповідача, вони поділили на підставі письмової угоди від 23.09.2011 року. Проте, у звязку з необхідністю державної реєстрації нерухомого майна та небажанням відповідача звернутися взаємно до нотаріуса, вона не має можливості зареєструвати своє право власності на поділене майно. Під час спільного проживання та ведення спільного господарства за спільні кошти і в наступному у шлюбі було придбано наступне майно: автомобіль ВАЗ-21099, 2009 року випуску, державний номер НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2, кузов Y6D3050, синього кольору, який було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2006 року, оформленого на відповідача, та кошти на який у розмірі 37950 грн були отримані на підставі цільового кредитного договору від 05.09.2006 року; квартира, розташована за адресою: м.Димитров (нині Мирноград) АДРЕСА_1, яка придбана 24.09.2009 року за 20000 грн на підставі договору купівлі-продажу, також оформленого на відповідача. При поділу майна вона та відповідач вирішили, що квартира та рухоме майно, яке перелічене в угоді, визнано ними, як майно, яке є спільною власністю подружжя, тому було поділено та визнано, що автомобіль залишається у власності відповідача, а квартира у її власності. Спірний автомобіль було придбано ними до шлюбу, проте визнаний їх спільною власністю, оскільки на придбання вказаного транспортного засобу відповідачем 05.09.2006 року було отримано кредит, який виплачувався під час спільного її з відповідачем проживання. У період з 03.10.2006 року по 01.12.2006 року відповідачем сплачено на погашення кредиту 3315 грн, а у період з 04.01.2007 року по 01.06.2007 року ними сумісно сплачено 7030 грн. Після укладення шлюбу у період з 23.08.2007 року по 29.07.2008 року в рахунок погашення кредиту ними було сплачено 35713,12 грн, а всього за період спільного проживання ними сплачено 42743,12 грн. Також вона скористалася своїм правом на правову допомогу, за що сплатила фахівцю в галузі права ОСОБА_2 3000 грн. Оскільки згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто, позивач просить суд: визнати за нею право особистої приватної власності на зазначену квартиру, визнати за відповідачем право особистої приватної власності на вказаний автомобіль; стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати, повязані з оплатою судового збору та отриманням правової допомоги, в сумі 3600 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 змінила свої позовні вимоги, вказавши, що автомобіль, який було придбано до укладення шлюбу, не враховуючи вже укладену угоду між нею та відповідачем, повинен бути визнаний їх спільною сумісною власністю у звязку з тим, що на його придбання було отримано кредит від 05.09.2006 року, який виплачувався вже під час спільного проживання як одна сімя за спільні кошти із сімейного бюджету. Право власності на спірний автомобіль відповідач повністю набув вже спільними коштами та працею, будучи у шлюбі. Оскільки квартира і автомобіль не можуть бути поділені в натурі, позивач просить суд визнати спірні квартиру та автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею та за відповідачем право спільної часткової власності на квартиру по ? частині кожному, визнати за відповідачем право особистої приватної власності на автомобіль, стягнувши на її користь ? частину його ринкової вартості, та компенсувати понесені нею судові витрати на оплату судового збору, правової допомоги та проведення товарознавчих експертиз.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги у повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в обґрунтування своїх заперечень вказав, що по-перше, пройшли строки позовної давності, встановлені ст.72 СК України щодо розподілу майна, що є підставою для відмови у позові. Шлюб між ним та позивачем було розірвано у жовтні 2011 року, тому строк позовної давності сплинув у 2014 році. Той факт, що позивач вважає, що у період з травня 2012 року по липень 2013 року вони намагалися відновити шлюбні стосунки, не відповідає вимогам ст.72 СК України, яка передбачає застосування строків щодо офіційних шлюбних відносин. Крім того, у цей період за час спільного проживання у них ніякого майна не було придбано. По-друге, укладену 23.09.2011 року угоду про розподіл майна вони вирішили не реєструвати нотаріально, оскільки добровільно поділили майно, про що свідчить те, що позивач проживає та зареєстрована з їх дитиною у спірній квартирі, і він її не виселяє. Він проживає в м.Добропілля та планує оформити право власності на квартиру на їх сина, коли тому виповниться 18 років. Ствердження позивача про те, що він не хотів реєструвати угоду у нотаріуса, свідчить про те, що вона знала про порушення свого права, проте не звернулася з відповідним позовом раніше. Також, він не згоден з тим, що автомобіль є їх з позивачем спільною сумісною власністю, оскільки транспортний засіб придбався ним до укладення шлюбу з позивачем. Частина кредиту за автомобіль була погашена ним також до реєстрації шлюбу за його кошти. Позивач не приймала участі по сплаті кредиту та не дала доказів того, що кредит сплачувався за її гроші у період шлюбу. Вони почали жити разом з 26.12.2006 року, а автомобіль був придбаний 05.09.2006 року та перша частина кредиту була погашена ним до реєстрації шлюбу з позивачем за його кошти. Стосовно позовних вимог про стягнення з нього на користь позивача витрат на правову допомогу, він також вважає їх необґрунтованими, оскільки, виходячи з норми Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» година участі особи, яка надавала правову допомогу, коштує 8,69 грн і не може перевищувати 580 грн (40% від 1450). Також, він вважає, що послуги, повязані з оцінкою квартири не можна вважати правовою допомогою та судовими витратами, оскільки їх несе сторона, яка робила таку оцінку.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони з 23.06.2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому 22.12.2008 року народився син ОСОБА_4. За рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06.10.2011 року, яке набуло законної сили 16.10.2011 року, шлюб сторін було розірвано. Після розлучення дитина залишилася проживати з позивачем. Дані обставини встановлено на підставі свідоцтв про шлюб, про народження дитини, рішення суду про розірвання шлюбу (а.с.11, 12, 13).

Крім того, судом встановлено, що сторони у період з 26.12.2006 року по 23.06.2007 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу. Даний факт встановлено за рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 28.10.2016 року, яке набрало чинності 08.11.2016 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 24.09.2009 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно бюро технічної інвентаризації м.Димитров від 20.10.2009 року, витягу з Державного реєстру правочинів, сформованого за станом на 24.09.2009 року, та технічного паспорту на квартиру, виготовлено за станом на 08.09.2009 року, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 42,4 кв.м, жилою площею 28,1 кв.м., належить відповідачу ОСОБА_3 на праві приватної власності (а.с.14, 15, 16, 17-18).

Відповідно до довідки з місця проживання приватного підприємства «Домінант-Сервіс» від 22.01.2016 року за вказаною адресою зареєстровані: з 13.09.2011 року позивач ОСОБА_1 та син сторін ОСОБА_5, з 03.07.2012 року в якості власника відповідач ОСОБА_3 (а.с.19).

Оціночна вартість спірної квартири станом на 08.04.2016 року становить 54618 грн (а.с.76-77).

Отже, судом встановлено, і сторонами не заперечується, що спірна квартира була придбана під час їх шлюбу за сумісні кошти.

За приписами ч.3 ст.368 ЦК України, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені норми права встановлюють існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі (презумпція права спільної сумісної власності), незалежно від того, хто є набувачем за договором, та на чиє імя було зареєстровано право власності на таку річ.

Виходячи з вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а тому на прохання позивача підлягає розподілу.

Згідно за ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Таким чином суд вважає, що позивач має право на ? ідеальну частку спірної квартири незалежно від того, на кого з подружжя було оформлено правовстановлюючий документ.

Також судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 051/Д від 30.08.2006 року придбав у ТОВ «Авто-технологія» автомобіль ВАЗ-21099, номерний знак НОМЕР_1, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_3, вартістю 37950 грн, що підтверджується відповідним договором, листом-характеристикою транспортного засобу, звітом спеціаліста від 01.09.2006 року № 1825 щодо визначення ринкової вартості дорожнього транспортного засобу, рахунком-фактурою від 30.08.2006 року № 51, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, виданого на імя ОСОБА_3 (а.с.59-60, 61, 62-63, 64, 114).

05.09.2006 року відповідач ОСОБА_3 уклав кредитний договір № 0 з Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», за яким ОСОБА_3 отримав кредит на придбання транспортного засобу у розмірі 37950 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом та зі строком повернення кредитних коштів до 05.09.2011 року, з зобовязанням здійснювати щомісячні платежі у розмірах та у строки, зазначені у графіку погашення кредиту, що є додатком до кредитного договору. Виконання зобовязань позичальника за даним договором було забезпечено заставою вказаного транспортного засобу та порукою, що підтверджується відповідним кредитним договором з додатком, договором застави транспортного засобу від 05.09.2006 року (а.с.43-44, 45-52, 53-58).

Позивачем надані копії квитанцій, відповідно до яких в рахунок погашення кредиту у період:

- з 03.10.2006 року по 01.12.2006 року сплачено 3315 грн,

- з 04.01.2007 року по 01.06.2007 року сплачено 7030 грн,

- з 23.08.2007 року по 29.07.2008 року сплачено 35713,12 грн. У всіх наведених квитанціях платником зазначений відповідач ОСОБА_3 (а.с.26-42).

Відповідач ОСОБА_3 до 23.10.2007 року працював у ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», з 19.11.2007 року по 29.04.2010 року у ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» на підземних роботах, отримуючи стабільні заробітки, що підтверджується довідками вказаних підприємств від 02.02.2016 року та від 21.01.2016 року (а.с.124-125).

Ринкова вартість спірної автомобілю станом на 15.08.2016 року становить 67108 грн (а.с.135-138).

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про поділ спільно нажитого майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частини 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Приписами ч.2 ст.74 СК України передбачено, що на майно, яке є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України, де в ст.63 СК України зазначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Судом встановлено, що до укладення шлюбу 23.06.2007 року сторони проживали однією сімьєю без реєстрації шлюбу з 26.12.2006 року.

Спірний автомобіль було придбано відповідачем 30.08.2006 року, тобто до початку проживання сторонами однією сімєю. Вартість придбаного автомобілю була сплачена за рахунок наданого банківського кредиту.

За загальним правилом, встановленим ч.1 ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Отже, законодавство не передбачає реєстрацію прав власності на транспортні засоби, а лише говорить про державну реєстрацію самих транспортних засобів, правова природа якої не повязана з переходом права власності на них. ЦК України передбачає реєстрацію прав лише на нерухоме майно і з цим фактом повязує перехід права власності на нього.

Таким чином, перехід права власності на автомобіль за договором купівлі-продажу відбувається у момент передачі автомобіля, якщо сторонами договору не передбачено інший порядок переходу права власності.

Згідно за п.4.2 договору купівлі-продажу автомомбіля № 151/Д від 30.08.2006 року автомобіль поставляється продавцю на протязі двох днів з моменту зарахування повністю оплати на розрахунковий рахунок продавцял

Відповідно до п.6.1 вказаного договору право власності на автомобіль переходить від продавця до покупця після внесення оплати згідно п.3.1.1 цього договору. Згідно за п.3.1.1 та п.3.1.2 договору оплата за автомобіль здійснюється не пізніше трьох банківських днів з моменту підписання цього договору за рахунок наданого банківського кредиту.

З наведеного вбачається, що придбання відповідачем спірного автомобіля і перехід права власності на нього до відповідача відбулися до виникнення сімейних стосунків з позивачем.

Згідно за ч.1 ст.57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, з будь-яких правових підстав.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Кредитний договір від 05.09.2006 року, за яким відповідачем отримані грошові кошти на оплату придбаного автомобілю, не був укладений в інтересах сімї, оскільки на той час її не існувало.

Отже спірний автомобіль, який було придбано відповідчем до виникнення сімейних стосунків з позивачем за кошти, що не були спільною сумісною власністю сторін, не може вважатися спільною власністю подружжя, а тому не підлягає поділу між сторонами.

Борги, що виникли під час шлюбу, можуть розглядатися як частина спільного сумісного майна лише у тих випадках, коли сторонами зобовязання виступали обидва з подружжя, тобто коли вони обидва уклали договір або договір було укладено хоча б одним з подружжя, але майно, набуте на його підставі, використане в інтересах сімї (ч.4 ст.65, ч.2 ст.72).

Розподіл суми боргу, сплаченої в рахунок погашення кредиту, позовні вимоги не містять. Суд же за межі позовних вимог відповідно до ст.11 ЦПК України вийти не може.

Також суд не приймає посилання позивача на абз.3 п.23 постанови Пелнуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року, де вказано, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути визнано судом спільною сумісною власністю подружжя з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, оскільки погашення кредиту зі спільного сімейного бюджету ніяк не вплинуло на вартість спірного автомобілю, тим паче щодо її істотного збільшення. Правова природа кредитних зобовязань немає нічого спільного з передбаченими ст.62 СК України умовами визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, повязаними з істотним збільшенням у своїй вартості майна внаслідок спільних трудових або грошових затрат.

Заява відповідача про застосування строку позовної давності у три роки, який, на його думку, повинен обчислюватися з дати набрання рішенням суду про розірвання шлюбу сторін, тобто з жовтня 2011 року, і який на час звернення позивача до суду з даним позовом сплив, є такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Тобто, право подружжя на поділ спільного майна існує доти, поки існує це майно. Поділ може відбутися як під час шлюбу, так і після його розірвання.

Відповідно до ч.2 ст.72 СК України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, заявленої у тому числі після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Приписами ч.2 ст.72 СК України також передбачено, що позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Аналогічна правова позиція викладена у ч.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до якої початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Судом встановлено, що при розірванні шлюбу спір майнового характеру між сторонами був відсутній, про що свідчить відповідне рішення суду від 06.10.2011 року (а.с.14).

23.09.2011 року сторони уклали письмову угоду про добровільний поділ майна (а.с.65-66).

У період з травня 2012 року по липень 2013 року сторони намагалися відновити свої шлюбні стосунки, про що вони повідомили у судовому засіданні.

Тобто у наведений період часу суду не надано будь-яких доказів щодо суперечок стосовно поділу спільного майна подружжя, за весь цей час після розірвання шлюбу відповідач не оспорював право позивача на спірну квартиру. У суді позивач пояснила, що про порушення свого права вона дізналася лише у жовтні 2013 року, коли відповідач відмовився від нотаріального укладення договору про поділ нерухомого майна та автомобілю.

Тому саме з цього моменту слід обчислювати початок перебігу строку позовної давності, оскільки до цього сторони здійснювали своє право спільної сумісної власності на майно без будь-яких перешкод з боку один одного. Позивач звернулася до суду з даним позовом у квітні 2016 року, отже строк позовної давності нею не пропущено.

04.03.2016 року між позивачем ОСОБА_1 та юридичною фірмою «ОСОБА_2 і право», яку представляє фізична особа підприємець ОСОБА_2, укладений договір про надання правової допомоги, за умовами якого останній представляє інтереси позивача у даній справі, складає позовну заяву тощо. Відповідно до п.6.1 договору сторони домовилися, що оплата послуг виконавця коштуватиме 3000 грн. (а.с.67).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 375 від 27.03.2016 року ОСОБА_2 отримано від ОСОБА_1 за договором 3000 грн (а.с.3а).

За приписами ст.12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями в галузі права, у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.79 ЦПК України витрати на правовому допомогу входять до складу судових витрат.

Згідно за ст.84 ЦПК України до таких витрат належать витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права.

Фізична особа підприємець ОСОБА_2 є фахівцем в галузі права, під час розгляду даної справи представляв інтереси позивача, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, копією диплому спеціаліста про здобуття кваліфікації юриста, нотаріально посвідченою довіреністю на представництво (а.с.96).

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи у суді.

З огляду на вищенаведене вимога позивача про стягнення з відповідача на її користь витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, заслуговує на увагу в частині представлення ОСОБА_2 її прав та інтересів у судовому засіданні.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» мінімальна заробітна плата на момент постановлення рішення становить 1450 грн., 40% від якої дорівнює 580 грн. Враховуючи, що загалом на судові засідання по даній справі витрачено часу понад шість годин, сума оплати позивачем за правову допомогу відповідає межам, встановленим законодавством.

За квитанціями від 06.03.2016 року, від 13.04.2016 року, від 13.09.2016 року позивачем сплачено судовий збір відповідно до ціни позову в сумі 600 грн, 346,18 грн, 271,08 грн, а всього 1217 грн (а.с.1, 74, 156).

Отже, враховуючи те, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, з відповідача в силу ч.1 ст.88 ЦПК України необхідно присудити позивачеві понесені останньою витрати на правову допомогу та витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 1898 грн ((1217 грн + 3000 грн) х 45%).

Відповідно до ст.79 ЦПК України витрати, повязані з проведенням судових експертиз до складу судових витрат.

По справі за ухвалою суду від 02.08.2016 року була проведена судова авто товарознавча експертиза щодо ринкової вартості автомобілю а.с.129-130).

Проте у відшкодуванні позивачу витрат на проведення експертної оцінки автомобілю на підставі договору від 14.08.2016 року, укладеного з ФОП ОСОБА_6 (а.с.134), слід відмовити, оскільки позивачем не надано про це належних доказів. Долучена до справи квитанція від ФОП ОСОБА_6, датована 14.08.2016 року, свідчить лише про вартість послуги щодо оцінки автомобілю (а.с.133). Крім того, дані витрати не підлягають відшкодуванню у звязку з незадоволенням вимог позивача в частині розподілу автомобілю.

На підставі ст.ст.57, 60, 61, 63, 69, 70, 72, 74 Сімейного кодексу України, ст.ст.334, 368 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст.10, 12, 15, 60, 61, 79, 84, 88, 209, 212, 213, 215, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності та поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати квартиру, розташовану за адресою: Донецька область, місто Димитров (нині Мирноград), мікрорайон «Западний», будинок № 21 (двадцять один)АДРЕСА_3 (тридцять вісім), спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право спільної часткової власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: Донецька область, місто Димитров (нині Мирноград), мікрорайон «Западний», будинок № 21 (двадцять один)АДРЕСА_3 (тридцять вісім).

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, право спільної часткової власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: Донецька область, місто Димитров (нині Мирноград), мікрорайон «Западний», будинок № 21 (двадцять один)АДРЕСА_3 (тридцять вісім).

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1 у відшкодування понесених судових витрат 1898 (одна тисяча вісімсот девяносто вісім) грн 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги у десятиденний строк з дня його оголошення. Особи, які брали участь, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати судову скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 28.11.2016 року.

Суддя Ж.Є.Редько