22-ц/775/944/2016(м)
Головуючий у 1 інстанції Ромахов В.І.
Доповідач Попова С. А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Кочегарової Л.М., Пономарьової О.М.,

при секретарі Герасимовій Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 13 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради Волноваського району Донецької області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 сільської ради Волноваського району Донецької області, посилаючись на наступне. 25.12.2013р. помер ОСОБА_4, після смерті якого залишилося спадкове майно земельна ділянка площею 1,6077га, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території ОСОБА_3 сільської ради (за межами населеного пункту) Волноваського району Донецької області, згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 417335. За життя ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповідав вищевказане належне майно позивачеві. На даний час не має можливості користуватись і розпоряджатись спадщиною, у звязку з чим просив суд визнати право на вказаний земельний пай площею 1,6077га в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 13 березня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 1,6077га на території ОСОБА_3 сільської ради (за межами населеного пункту) Волноваського району Донецької області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 417335 від 05.08.2010р., виданого відділом Держкомзему у Волноваському районі Донецької області, кадастровий номер земельної ділянки: :01:000:1082, яка залишилась після смерті ОСОБА_4, що помер 25.12.2013р.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5) К.Е., як особа, що не була залучена до участі в розгляді справи в суді першої інстанції (ч. 1 ст. 292 ЦПК України), посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права і процесуального закону, які призвели до неправильного вирішення справи, просила рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_6, який підтримав доводи скарги, заперечення проти скарги представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_7, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 сільської ради і ОСОБА_1, від яких надійшли заяви про вирішення справи у їх відсутність, дослідивши письмові матеріали даної справи, матеріали спадкової справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, за таких підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Як встановлено судом і це вбачається з матеріалів справи, 25.12.2013р. помер ОСОБА_4, який за життя склав заповіт 06.02.2012р., посвідчений приватним нотаріусом Волноваського районного нотаріального округу ОСОБА_8, на імя ОСОБА_2 За змістом заповіту заповідач заповідав позивачеві земельну ділянку площею 1,6077га на території ОСОБА_3 сільської ради (за межами населеного пункту) Волноваського району Донецької області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 417335 від 05.08.2010р., виданого відділом Держкомзему у Волноваському районі Донецької області, кадастровий номер земельної ділянки: :01:000:1082.

Задовольняючи позов, суд виходив зі змісту заповіту і визнав право власності за позивачем на вказане у заповіті майно земельну ділянку кадастровий № :01:000:1082.

З таким висновком колегія суддів не може погодитись, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка).

Згідно зі ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та доведення суду переконливості своїх доводів.

Так, в ч. 2 ст. 10 ЦПК України розширено поняття задекларованого принципу змагальності: сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Залучення особи до участі в розгляді справи, повідомлення її про судове засідання - є елементом змагальності та обов'язком суду. Невиконання таких дій судом - є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Втім, суд всупереч вимогам процесуального закону, хоча і вказав у змісті рішення наявність у ОСОБА_4 спадкоємиці за законом першої черги доньки ОСОБА_5, однак не вирішив питання, що було на поверхні і очевидним, про притягнення її до участі в справі в порядку, регламентованому ст. 33 ЦПК України, що було важливим для правильного вирішення спору, бо оскаржуваним рішенням суду безпосередньо зачіпаються її права і інтереси. Незалученням до участі в розгляді справи ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5), як погоджується із доводами апеляційної скарги останньої, вона була позбавлена можливості доказування і спростування відомостей, викладених у позовній заяві. А суд апеляційної інстанції, зважаючи на вимоги глави 1 розділу V ЦПК України, роз'яснення у постанові Пленуму Верховного Суду України N 12 від 24.10.2008р. «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», не має повноважень залучати на стадії апеляційного провадження будь-яких осіб, в тому числі і у якості співвідповідача.

Отже, колегія суддів констатує, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права (ст.ст. 10, 174, 212-214 ЦПК), що призвело до неправильного вирішення справи.

За положеннями ч. 2 ст. 69 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна, а також перевіряє коло осіб, які мають право на обовязкову частку в спадщині.

Згідно із ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

За розясненнями в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування»: свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Суд, приймаючи рішення з визнання права власності позивача на спадкове майно, принаймні мав діяти з дотриманням вимог, що врегульовані цивільним законодавством, що не суперечить і Закону України «Про нотаріат».

Судом не враховано, що до нотаріальної контори ОСОБА_2 у встановленому законом порядку і строк із заявою про прийняття спадщини на підставі заповіту не звертався. Позивач не отримав відмову нотаріусу від вчинення нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Суд цих обставин і розяснень Пленуму Верховного суду України не врахував, і, за відсутності відомостей про порушення, невизнання, або оспорення права позивача, всупереч нормам матеріального права, вжив захід у вигляді визнання в судовому порядку права на спадщину.

Крім того, суд не витребував матеріали спадкової справи щодо померлого ОСОБА_4, що є обовязковим для вирішення спорів даної категорії, і не зясував, як то підкреслено в ч. 2 ст. 69 Закону «Про нотаріат» коло спадкоємців, які мають право на обовязкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту.

Так, суд, ухвалюючи рішення про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:000:1082, не врахував наявність у спадкодавця неповнолітньої дитини, що має право на обовязкову частку у спадщині.

З досліджених в суді апеляційної інстанції матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_4, померлого 25.12.2013р., вбачається, що справа відкрита за заявою спадкоємця за законом - неповнолітньої доньки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зверталась до нотаріальної контори у передбачений законом строк і отримала свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 1,6077га кадастровий номер :01:000:1081 це та частина спадщини (друга, не спірна, земельна ділянка), що не охоплена заповітом, успадкована на загальних підставах спадкоємцем за законом.

ОСОБА_1, будучи неповнолітньою особою на момент відкриття спадщини і не заявляючи про відмову від спадщини, що залишилась після смерті батька, в сенсі ч. 4 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину.

Не зваживши на ці обставини, суд не врахував, що відповідачка на підставі ч. 1 ст. 1241 ЦК України спадкує незалежно від змісту заповіту половину частки, яка б належала кожному з спадкоємців у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Як зясовано, у ОСОБА_4 у власності на момент смерті було 2 земельні ділянки однаковими площами по 1,6077 га: кадастровий номер :01:000:1081 і кадастровий номер :01:000:1082 (спірна).

Заповідачем ОСОБА_4 у змісті заповіту на імя ОСОБА_2 охоплено частину спадщини одну з двох земельних ділянок: земельну ділянку кадастровий :01:000:1082. На половину цієї земельної ділянки має право ОСОБА_1 (ОСОБА_5), як неповнолітня особа, якій ця частина спадщини належить з моменту її відкриття (25.12.2013р.).

За таких обставин, рішення суду про визнання права власності позивача на спадкування за заповітом на земельну ділянку :01:000:1082 в цілому, в тому числі включаючи частину, на яку має право ОСОБА_1, не відповідає вимогам закону.

За таких обставин рішення суду, який не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог та, порушивши норми матеріального права і процесуального закону, дійшов до передчасного висновку про обґрунтованість та доведеність позову ОСОБА_2 - в порядку ст. 309 ЦПК України, зважаючи на обґрунтованість доводів апеляційної скарги, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку в порядку реалізації заповіту.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України в результаті ухвалення за наслідками апеляційного провадження нового рішення про відмову в задоволенні позову понесені ОСОБА_1 витрати з оплати апеляційної скарги підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 13 березня 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради Волноваського району Донецької області про визнання права власності за заповітом на земельну ділянку, загальною площею 1,6077га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташований на території ОСОБА_3 сільської ради Волноваського району Донецької області, згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 417335 від 05.08.2010р., кадастровий номер земельної ділянки: :01:000:1082, що залишилася після смерті ОСОБА_4, померлого 25.12.2013р. відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 606 (шістсот шість) гривень 32 копійки.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.А.Попова

Судді Л.М.Кочегарова

ОСОБА_9