АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3253/16 Справа № 203/6170/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Казак С. Ю. Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів - Глущенко Н.Г., Пищиди М.М.,

з участю секретаря - Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Кіровського РВ у м. Дніпропетровську, про усунення перешкод в користуванні власністю, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що є власником домоволодіння та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2 - колишній власник цього будинку та земельної ділянки, а інші відповідачі є членами його сім'ї.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2014 року ОСОБА_2 було відмовлено в задоволенні позову до неї, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсними правочинів щодо відчуження домоволодіння і земельної ділянки та витребування їх з чужого незаконного володіння.

Не дивлячись на те, що рішення суду набрало законної сили, відповідачі відмовляються знятись із реєстрації в домоволодінні, чим чинять їй перешкоди у вільному користуванні ним. Посилаючись на положення ст.ст. 16, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України та ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позивач просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування домоволодінням по АДРЕСА_1 та зняти відповідачів із реєстрації за цією адресою.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволені.

Визнано ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - домоволодінням АДРЕСА_1

Усунуто ОСОБА_6 перешкоди в користуванні належним їй на праві власності домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом зняття відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.і з реєстрації за вказаною адресою.

Стягнуто із відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судовий збір в сумі 487 грн. - по 121 грн. 80 коп. із кожного з відповідачів.

В апеляційній скарзі відповідачі просять скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також не врахування обставин у справі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд обґрунтовано виходив із того, що відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належало домоволодіння та земельна ділянка по АДРЕСА_1, який разом із членами своєї сім'ї (іншими відповідачами) зареєстрований за вказаною адресою.

На підставі нотаріально оформленої довіреності від імені ОСОБА_2 домоволодіння та земельна ділянка по АДРЕСА_1 були відчужені на користь інших осіб та в подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 07 грудня 2013 року, укладеними між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, придбані у власність останньою.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ від 03 листопада 2014 року у цивільній справі №203/1905/14-ц, провадження №2/0203/858/2014, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсними виданої ОСОБА_2 29 липня 2013 року довіреності на представництво його інтересів та розпорядження належними йому домоволодінням та земельною ділянкою по АДРЕСА_1, про визнання недійсним договору купівлі-продажу цього нерухомого майна від 31 липня 2013 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а також щодо витребування цього майна із незаконного володіння ОСОБА_6

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції від 03 листопада 2014 року залишено без змін.

Ці судові рішення набрали законної сили.

До вказаних правовідносин суд обґрунтовано застосував вимоги ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321, ч.1 ст. 383, ст. 391 ЦК України.

Суд виходив із того, що відповідачі по справі не є власниками та членами сім'ї позивача, а тому її посилання в обґрунтування правових підстав позову на положення ст.156 ЖК УРСР та ст.405 ЦК України суд визнав безпідставними.

При розгляді справи суд посилався на роз'яснення п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», яким роз'яснено, що відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними із позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

В п. 34 вказаної постанови роз'яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст.346 ЦК України ) із зняттям останнього з реєстрації.

Отже, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст.405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника.

Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до висновків, що містяться в ухвалах Верховного Суду України у справах №6-10723св08, №6-2778св08, №6-55662св10, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Суд виходив із того, що на час ухвалення рішення єдиним власником домоволодіння по АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_6, відповідачі не є членами її сім'ї, а право власності на зазначене домоволодіння відповідача ОСОБА_2 припинилось в зв'язку з його відчуженням, тому останній та члени його сім'ї (інші відповідачі по справі) в зв'язку з цим втратили право користування домоволодінням і наявність їх реєстрації чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні належним їй майном. У зв'язку із чим суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_6 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - домоволодінням АДРЕСА_1 та усунення позивачу перешкод в користуванні належним їй на праві власності домоволодінням шляхом зняття відповідачів із реєстрації за вказаною адресою.

Доводи апеляційної скарги про те, що право власності позивачки на спірне домоволодіння є недійсним, оскільки угода купівлі-продажу житлового приміщення була проведена з порушенням чинного законодавства, оскільки стороною позивача - ОСОБА_6, обманним шляхом була отримана нотаріальна довіреність від ОСОБА_2 на здійснення від його імені представницьких дій, у тому числі права розпорядження майном та права відчуження - необґрунтовані та не підтверджені належними та достовірними доказами, відповідно до вимог ст.ст. 57-60, 64 ЦПК України.

Крім того, питання про визнання правочинів недійсними, у тому числі договорів купівлі-продажу спірного домоволодіння та земельної ділянки, було розглянуто в рамках іншої цивільної справи за позовом ОСОБА_2, в якій також була надана правова оцінка і довіреності, виданої ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_7 29 липня 2013 року на право розпорядження належним йому майном. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2014 року ОСОБА_2 було відмовлено в задоволенні позову, дане рішення суду набрало законної сили.

Встановлені обставини у справі та застосування судом норм матеріального права не суперечить і роз'ясненням пунктів 33,34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Також відсутні будь-які докази про те, що у кримінальних провадженнях, які відкривалися за заявами відповідачів, були встановлені інші обставини у цих правовідносинах, або були встановлені протиправні дії яких-небудь осіб, при укладанні угод щодо спірного нерухомого майна, яке раніше належало ОСОБА_2 Сама наявність кримінального провадження та проведення досудового розслідування за заявами відповідачів, теж не свідчать про недійсність чи незаконність укладених угод щодо спірного майна.

Немає у справі і доказів того, що на момент укладення угод, щодо цього нерухомого майна були встановлені які-небудь обмеження чи заборони.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: