Номер провадження: 22-ц/785/799/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючої судді Процик М.В.,

суддів Сєвєрової Є.С., Дрішлюка А.І.,

при секретарі Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 149307,18 грн. та про стягнення компенсації понесених судових витрат.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 03.01.2012 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав у борг відповідачу грошові кошти у сумі 8185 дол. США та у сумі 33139 грн., про що відповідачем було видано розписку; відповідач зобовязався повернути позику протягом одного року; однак до цього часу борг не повернуто, і відповідач від повернення боргу ухиляється.

Позивач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце проведення судового засідання сповіщався. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що заявлені позовні вимоги підтримує. (а.с.37)

Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. Від його імені до суду надійшла заява з проханням розглянути справу за його відсутності і з визнанням позовних вимог.(а.с.36)

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 149307,18 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 1736,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду від 05.11.2014 року скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Проти апеляційної скарги заперечував позивач та його представник.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а

рішення суду зміні, з наступних підстав.

За правилами ст. 309 ч.1 п.4 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції є порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами був укладений договір позики, підтверджений розпискою відповідача, що відповідач своєчасно запозичені грошові кошти позивачу не повернув, а тому з нього слід стягнути борг з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується частково.

За змістом ст. ст. 1046,1047ч.2 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника..

Судом встановлено, що 03.01.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав у борг відповідачу грошові кошти у сумі 8185 дол. США та у сумі 33139 грн., про що відповідачем було видано розписку, оригінал якої судом досліджено.(а.с.11) За змістом розписки відповідач зобовязався повернути позивачу заборговані грошові кошти протягом одного року. На момент розгляду справи у суді першої інстанції зобовязання по поверненню грошових коштів відповідачем виконано не було.

Згідно зі ст. ст. 524 ч.2, 533 ч.1, 2 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті; грошове зобовязання має бути виконане у гривнях; якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У відповідності зі ст. 1050 ч.1 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу, тобто з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також зобовязаний сплатити 3% річних від простроченої суми.

Враховуючи те, що оригінал розписки знаходиться у позивача і відповідач належних та допустимих доказів повернення позивачу боргу суду не надав, то колегія суддів погоджується з висновком суду щодо необхідності стягнення з відповідача на користь позивача боргу у сумі еквівалентній 8185 дол. США, що становило на час розгляду справи 96255,60 грн., та боргу у сумі 33139 грн., а разом - у сумі 129394,60 грн. Правильним є також стягнення судом за час прострочення виконання зобовязання, тобто за період з 03 січня 2013 року по 18.06.2014р., за 534 дні, 3% річних від простроченої суми у розмірі 5679,18 грн.

Однак колегія суддів не погоджується із застосуванням судом індексу інфляції до грошових коштів, які були надані позичальнику в іноземні валюті, а саме у сумі 8185 дол. США, що становило на час розгляду справи 96255,60 грн.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Такої правової позиції дотримується і Верховний Суд України у постанові від 27.01.2016р. по справі № 6-771цс15.

А тому індекс інфляції може бути застосовано у цій справі лише щодо боргу в національній валюті України, а саме у сумі 33139 грн.

Та за період з 03.01.2012р. по 31.05.2014р. індекс інфляції складає 1,11. А саме (100,2:100)х(99,9:100)х(100,0:100)х(100:100)х(100,1:100)х(99,9:100)х(99,3:100)х(100:100)х(100,4:100)х(100,2:100)х(100,5:100)х(100,2:100)х(100,6:100)х(102,2:100)х(103,3:100)х(103,8:100) = 1,11. Інфляційні втрати позивача у звязку з простроченням відповідачем боргу в національній валюті України складають 3645,29 грн. ( 33139х1,11- 33139), тоді як судом першої інстанції помилково було визначено розмір інфляційних втрат у сумі 14233,40 грн. Рішення суду в цій частині підлягає зміні в сторону зменшення. Відповідно підлягає зменшенню і загальна сума, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача зі 149307,18грн. до 138719,07 грн.

Водночас колегія суддів зауважує, що за розясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» (п.8,13) ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст.215 ЦПК…; резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначенні в ст.ст. 215-217 ЦПК України.

Наведеним розясненням Верховного Суду України рішення суду першої інстанції в частині викладення резолютивної частини не відповідає, оскільки судом стягнуто загальну суму боргу відповідача перед позивачем без визначення його складових. А тому резолютивна частина рішення суду підлягає викладенню у новій редакції.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що спір стосується субєктів підприємницької діяльності, що у розписці мова йшла насправді про виробничий борг, про розрахунки за товар, переданий йому фірмою «Меркс» на виконання заказу, та про накопичений хабар, не можуть братися до уваги, оскільки розписка написана відповідачем, як фізичною особою, і на користь фізичної особи, та із її змісту визначити, що мова йде про розрахунки субєктів підприємницької діяльності, та саме про розрахунки за товар або хабар неможливо. А за поясненням позивача наданим апеляційному суду у розписці йдеться виключно про запозичення грошових коштів, які він і раніше запозичав відповідачу. Сам по собі факт того, що суми коштів у розписці не округлені і в різних грошових одиницях, на що також вказує відповідач та його представник, не може свідчити про інші правовідносини між сторонами. За ст.60 ч.4 ЦПК України суду заборонено ґрунтуватися на припущеннях. Вбачається, що надані відповідачем та його представником договір поставки від 02.03.2012 року, та договір поставки від 12 листопада 2011 року були укладені значно пізніше боргової розписки від 03.01.2012р.(а.с.88-92,110-113), і жодної згадки про розписку від 03.01.2012 року договори не містять. Та водночас за поясненням позивача і його представника вказані договори поставки уже виконані і ніякого відношення до позики не мають. Обєктивних доказів протилежного апеляційному суду не надано, і жодних перешкод надати такі докази відповідач і його представник не мали. Надана відповідачем та його представником копія договору суборенди приміщень від 18 липня 2005 року (а.с.105-109), стороною якого відповідач взагалі не був) стосується орендних правовідносин між ТОВ «Меркс-Трейд», від імені якого діяв директор ОСОБА_4, і СПД- фізичної особи ОСОБА_3, що склалися задовго до написання розписки. У самій розписці про орендні правовідносини не йдеться. І з огляду на сторони договору та зміст розписки вважати, що цей договір має будь-який стосунок до боргової розписки неможливо. А рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Та водночас колегія суддів зауважує, що відповідач достеменно знаючи про заявлений до нього позов, у суді першої інстанції про наявність іншого виду правовідносин суду не заявляв і відповідні докази на підтвердження таких доводів без поважних причин не надавав.

За поясненням відповідача та його представника після ухвалення рішення, влітку 2015 року відповідач повернув позивачу грошові кошти у сумі 5000 дол. США, однак позивач і його представник не надали йому письмової розписки. На підтвердження факту повернення позики у розмірі 5000 дол. США суду надано звукозапис розмови, за поясненням відповідача, між відповідачем та представником позивача, згідно з яким останнім визнається факт повернення заборгованих коштів у сумі 5000 дол. США.(а.с.56-59)

Однак, за ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції уповноважений перевіряти правильність рішення суду на момент його ухвалення, а обставини, що зявились після нього є новими, і не можуть бути підставою для скасування судового рішення. Обставини повязані з поверненням відповідачем суми боргу у розмірі 5000 дол. США підлягають врахуванню на стадії виконання судового рішення, оскільки за поясненням відповідача та його представника подія з повернення коштів відбулася влітку 2015 року, тобто після ухвалення оскаржуваного судового рішення.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити, виклавши резолютивну частину рішення в новій редакції.

На підставі ст.88 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені (а.с.1) судові витрати по оплаті судового збору у сумі 1387,19грн.

Керуючись ст. ст. 303,307,309,313-316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2014 року змінити.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2) борг у сумі 129394,60 грн., інфляційні втрати у сумі 3645,29 грн., 3% річних у сумі 5679,18 грн., а всього стягнути 138719,07 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2) понесені судові витрати у сумі 1387,19 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: М.В. Процик

Судді: Є.С. ОСОБА_5 Дрішлюк