Справа № 344/7763/15-ц
Провадження № 22-ц/779/318/2016
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої: Василишин Л.В.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

секретаря: Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та апеляційною скаргою ПАТ «УкрСиббанк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 10 грудня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10.12.2015 року позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ПАТ «Укрсиббанк» 43121,35 доларів США з яких: 26 898,38 доларів США - заборгованість по кредиту; 16 222,97 доларів США - заборгованість по відсотках; 61 570,21 грн. - пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту; 37 134,22 грн. - пені за несвоєчасне погашення заборгованості по відсотках за користування кредитом та 3654 грн. судового збору. В задоволенні вимог банку щодо стягнення суми боргу з поручителя відмовлено на підставі ч.4 ст.559 ЦКУ та зменшено розмір нарахованої пені.

Відповідач ОСОБА_2 не погодився з рішенням суду та подав апеляційну скаргу. Апелянт вважає, що рішення є незаконним і таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд першої інстанції не повно з»ясував факти та обставини справи тому оскаржує в повному обсязі.

При цьому апелянт вказує, що дійсно з ним укладався договір банківського кредиту. Проте розмір заборгованості він визнає частково, а саме: погоджується із непогашеною сумою тіла кредиту - 26 898,38 доларів США, але не згідний із нарахуванням пені,відсотків та інфляційних нарахувань. Оскільки позивачем не направлялася письмова вимога про підвищення відсотків в односторонньому порядку чи чергових внесків за договором, штрафні санкції нараховуватися не могли. Відповідно, на думку апелянта, у банку не виникло і право дострокової вимоги, так як вимога про це не направлялася. Таким чином, позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості по процентах, комісії, пені та штрафів задоволенню не підлягали. Тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення , яким позов банку задоволити частково.

ПАТ «Укрсиббанк» подало апеляційну скаргу в частині відмови в задоволенні позову щодо визнання поруки припиненою. Обґрунтовуючи скаргу апелянт вказав, що судом неправильно застосовано норми Цивільного кодексу, які регулюють поруку та строки позовної давності, внаслідок чого виніс помилкове рішення. Зокрема, відповідач продовжував проплату кредиту до жовтня 2011 року - тіла кредиту та до січня 2015 року -процентів. Банк звернувся з позовом до позичальника та поручителя в межах строку позовної давності , тому застосування судом 6 місяців з часу останнього платежу, який суд визначив вереснем 2008 року, є неправильним. Крім того, поручитель уклав угоду про виконання ним солідарного обов»язку до повного погашення основного зобов»язання за договором кредиту.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта - банку вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі.

Відповідач -апелянт та відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 06.02.2007 року між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (а.с.6-13), за яким банк надав, а позичальник (відповідач) отримав кредит в сумі 40 000 доларів США, та зобов'язався погасити кредит не пізніше 05.02.2014 року. Умовами п. 1.3 договору про надання споживчого кредиту (а.с.6) встановлено розмір відсотків за користування кредитними коштами, який становить 13,8% річних.

16.09.2009 року між банком та позичальником укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту. У п.1.2 додаткової угоди визначено зміну графіка погашення кредиту за договором.

ОСОБА_2 допустив порушення строків сплати кредитних платежів, тобто неналежне виконання зобов»язань за договором, що підтверджується розрахунком заборгованості на а.с.23-60.

Позивачем станом на 16.04.2015 року проведено розрахунок заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06.02.2007 року (а.с.23-33), ОСОБА_2 перед банком в розмірі 43 121,35 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту - 26 898,38 доларів США, заборгованість по процентах за користування кредитом - 16 222,97 доларів США, а також заборгованість по пені в розмірі 254 546,84 гривень з яких: пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту - 175 078,68 гривень, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом - 79 468,19 гривень. 02.06.2015року банк звернувся з позовом до суду до боржника та поручителя.

06.02.2007 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки за п. 1.1. якого, поручитель зобов»язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх його зобов»язань перед кредитором, що виникли з договору про надання кредиту № 0 від 06.02.2007 року укладеного між кредитором та боржником в повному обсязі як існуючих на теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, розмір заборгованості в частині тіла кредиту та відсотків є обґрунтованим, проте вважаючи завищеним розмір пені, прийшов до висновку про необхідність зменшення їх розміру враховуючи клопотання відповідача та виходячи з вимог ст.551ЦКУ

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Наведені позивачем обставини об»єктивно вказують на наявність у нього права вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитом в частині несплачених тіла кредиту та нарахованих відсотків. Тому колегія суддів погоджується з таким висновком суду і вважає його законним, а твердження апелянта-відповідача в цій частині не заслуговують на увагу. Матеріалами справи не підтверджуються доводи відповідача щодо одностороннього підвищення банком відсоткової ставки та звернення з позовом достроково.

Вирішення судом вимог щодо стягнення нарахованої пені не є предметом апеляційної скарги і банк в скарзі не ставить питання про зміну рішення в цій частині. Проте враховуючи заперечення представника позивача, надані в засіданні апеляційного суду, колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно ст.551 ЦКУ розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суд першої інстанції виходив з того, що не вставлено понесення позивачем суттєвих збитків через невиконання зобов»язання позичальником і тому справедливим буде зменшити розмір пені.

Наводячи заперечення з цього приводу, представник відповідача вказував на відсутність письмової заяви відповідача щодо такого зменшення, що в даному випадку, не спростовує висновку суду.

В частині вирішення судом вимоги про стягнення заборгованості за кредитом з поручителя, колегія суддів враховує наступне.

Згідно ст.559 ЦКУ порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем.Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Порука - це строкове зобов'язання і незалежно від установлення строку її дії договором чи законом сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим, з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, що визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не означають, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 зобов'язався перед банком повернути суму кредиту з процентами до 05.02.2014 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Останній повний платіж за кредитом відповідач здійснив у квітні 2009 року до зміни графіку погашення за договором. Після угоди від 16.09.2009 року - тіло кредиту ОСОБА_2 погашав до 20.12.2011року, а проценти частково до січня 2015 року, що вбачається з розрахунку заборгованості на а.с. 23-33.

Проте строк дії договору між сторонами закінчився 05.02.2014 року і з цього моменту, у банку виникло право на пред'явлення вимог до поручителя, тоді як з позовом банк звернувся 02.06.2015року.

Тому слід вважати, що суд першої інстанції правильно застосував ст.559 ЦКУ, а твердження апелянта-банку не спростовують його висновків.

Виходячи із змісту ч.2 ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують його обґрунтованості.

Керуючись ст.ст. 307,308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 10 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуюча Василишин Л.В.

Судді: Беркій О.Ю.

Пнівчук О.В.