Справа № 372/3546/15-ц Головуючий у І інстанції Потабенко Л. В.
Провадження № 22-ц/780/1626/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 43 02.03.2016
УХВАЛА

Іменем України

02 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Касьяненко Л.І., Таргоній Д.О.,

при секретарі: Дрозд Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 грудня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення, -

встановила :

у серпні 2015 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулося до Обухівського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення, мотивуючи свої вимоги тим, що 28.02.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір №KIG0GA0000786M, згідно якого Банк надав останньому кредитні кошти в розмірі 31500 Євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення 28.02.2010 року.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 28.02.2006 року між банком та відповідачами був укладений договір іпотеки №KIG0GA0000786M, згідно якого останні передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме належну на праві власності відповідачам квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 85,83кв.м.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21.01.2015 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором №KIG0GA0000786M від 28.02.2006 року в розмірі 1621821 грн. 20 коп. звернуто стягнення на квартиру №148 загальною площею 85,83кв.м., яка розташована за адресою: Київська область, м. Обухів, вул. Київська, будинок 115 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Позивач просив суд виселити відповідачів, які зареєстровані та проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 грудня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ «КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 грудня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що судом не встановлено обставини по справі, які є істотними, а саме наявність іншого житлового майна у відповідачів, не зясовано до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення відповідача; не перевірено чи відсутні вільні приміщення з фондів житла для тимчасового проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Крім цього судом не було враховано правового статусу переданого в іпотеку майна з якого позивач просив виселити відповідачів, оскільки для забезпечення кредитних зобовязань позичальника в іпотеку був переданий житловий будинок, який належить іпотекодавцю на праві приватної власності і банк просив виселити відповідачів на підставі ч.1 ст.40 Закону України «Про звернення стягнення на предмет іпотеки», а ч.2 ст.109 ЖК Української РСР відноситься до Глави 2 вказаного Кодексу, яка регламентує питання користування тимчасовими мешканцями жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду та виселення із вказаних приміщень, відтак ч.2 ст.109 ЖК Української РСР не може регламентувати питання виселення з житлового приміщення яке перебуває у приватній власності, тому не підлягала застосуванню судом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.02.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір №KIG0GA0000786M, згідно якого банк надав останньому кредитні кошти в розмірі 31500 Євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення 28.02.2010 року.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 28.02.2006 року між банком та відповідачами був укладений договір іпотеки №KIG0GA0000786M, згідно якого останні передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме належну на праві власності відповідачам квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 85,83кв.м.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21.01.2015 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором №KIG0GA0000786M від 28.02.2006 року в розмірі 1621821 грн. 20 коп. звернуто стягнення на квартиру №148 загальною площею 85,83кв.м., яка розташована за адресою: Київська області, м. Обухів, вул. Київська, будинок 115 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, з вязку з цим позивач просить виселити відповідачів які проживають та зареєстровані у вищевказаній квартирі, що підтверджується вказаним рішенням, яке набрало законної сили.

Згідно укладеного кредитного договору №KIG0GA0000786M від 28.02.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6, кошти були надані для купівлі авто б/у, що підтверджується самим кредитним договором. Таким чином, зазначена квартира, що є предметом іпотеки, придбана відповідачами не за рахунок коштів, які отримані за кредитним договором від 28.02.2006 року№KIG0GA0000786M, оскільки право власності ними набуто ще в 1998 році.

З довідки ТОВ «Міський житловий центр» від 28.10.2015 року №2667 вбачається, що у вищезазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, та неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Обухівської міської ради №664 від 19.06.2007 року квартира АДРЕСА_1 закріплена за малолітнім ОСОБА_4

Обухівським районним судом Київської області в рішенні від 21.01.2015 року було встановлено, що позичальник ОСОБА_6, порушив умови вищезазначеного кредитного договору, зокрема, не здійснював погашення кредиту та процентів за його користування в установлені кредитним договором строки.

Відтак, прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки - вищезазначену квартиру в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6, перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за кредитним договором від 28.02.2006 року шляхом продажу будь-якій особі-покупцеві. В задоволенні позовних вимог банку про виселення всіх мешканців з цієї квартири відмовлено на тій підставі, що в матеріалах справи були відсутні докази повідомлення мешканців цієї квартири за 1 місяць про їх необхідність звільнити помешкання.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому відсутні передбачені законом правові підстави для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.2 ст.11 ЦПК України).

Саме на позивача процесуальним законом покладено обов`язок в силу ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові по справі №6-39цс15, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують нормативно-правовий акт, що містить відповідну правову норму, зокрема, висновок Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За змістом ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст.590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно із ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із ч.ч.1,2 ст.39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою ст..40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст.109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає обставинам справи, постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити, рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді