Справа № 338/1553/15-ц
Провадження № 22-ц/779/634/2016
Головуючий у 1 інстанції Битківський Л. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді: Вакарук В.М.

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

секретаря: Драганчук У.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до АТ інноваційного банку «УкрСиббанк» про визнання недійсними окремих положень договору про надання споживчого кредиту, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богородчанського районного суду від 05 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до АТ інноваційного банку «УкрСиббанк» про визнання недійсними окремих положень договору про надання споживчого кредиту. Свої вимоги обґрунтовував тим, що при підписанні даного договору та його виконанні відповідачем було порушено його права. Зокрема, згідно п. 1.3.1 Договору банк в односторонньому порядку залишив за собою право в будь-який час підвищувати процентну ставку, а також передбачив у п.5.3., п.10.1 своє право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту та процентів. Крім того, п.4.8 Договору обумовлено обовязок позичальника протягом строку дії договору забезпечити страхування предмета застави у страховій компанії, визначеній Банком, а розмір страхового відшкодування у випадку настання страхового випадку має бути виплачений на користь Банку. Також зазначив, що у п.1.5 Договору було передбачено, що кошти, надані як кредит, зараховуються на рахунок Позичальника, проте сам номер рахунка не вказано і йому на невідомо те, чи були зараховані 36000 дол. США на його рахунок. Тому, відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» просив визнати вищезазначені положення договору недійсними з моменту його укладення.

Рішенням Богородчанського районного суду від 05 лютого 2016 року відмовлено в задоволенні ОСОБА_2 до АТ інноваційного банку «УкрСиббанк» про визнання недійсним окремих положень договору про надання споживчого кредиту.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, неповне зясування всіх обставин справи, зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про зарахування на рахунок та отримання ним коштів відповідно до п.1.5 договору про надання споживчого кредиту. Банком надана копія платіжного документу про начебто зарахування на рахунок та отримання ним певної суми коштів, однак вказана копія є нечитабельною, оскільки неможливо побачити суму коштів, яка у ньому зазначається та рахунок, на який зараховуються кошти. В якості підтвердження зарахування та отримання позичальником коштів за кредитним договором банком надано виписку по рахунку, яка сформована ним в односторонньому порядку та не є платіжним документом, що засвідчує даний факт. Апелянт зазначає, що окремі положення договору істотно порушують його права як споживача. Так, у кожному випадку невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх зобовязань за договором, розмір процентної ставки збільшується починаючи від розміру 10,5 % річних. Також із пункту 4.8 договору вбачається істотне звуження прав як споживача та примусове навязування обовязкового страхування майна та страхової компанії. Просить рішення скасувати, постановити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

В судове засідання сторони та їх представники не зявилися з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Враховуючи положення ст.ст.305,365 ЦПК України, зважаючи на належне повідомлення сторін про розгляд справи, колегія суддів приходить до висновку, що їх неявка не є перешкодою для розгляду справи у їх відсутності.

Вислухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно кредитного договору від 16 жовтня 2007 року, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 останній отримав кредитні кошти у розмірі 36 000 доларів США під 10,5 % річних за користування кредитними коштами на строк до 16 жовтня 2028 року для придбання однокімнатної квартири в м. Івано-Франківську по вул. Гетьмана Мазепи, 66/8. (а.с. 4-7).

Відповідно до ст.ст. 627,628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

За положеннями ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При цьому, як передбачено ч. 1 ст.203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Права споживача в разі отримання ним продукції в кредит передбачені ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої кредитодавець зобов"язаний повідомити споживача про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, варіанти повернення кредиту, тощо.

Як вбачається із матеріалів справи, в укладеному між сторонами у письмовій формі договорі чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обовязки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін. Підписанням кредитного договору, ОСОБА_2 погодився зі всіма умовами цього правочину та прийняв на себе зобовязання щодо його виконання.

Крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що через відсутність у договорі реквізитів поточного рахунку, йому не відомо про зарахування чи не зарахування кредитних коштів у сумі 36000 дол. США на його рахунок, адже позивач набув у власність квартиру обумовлену у Договорі, яка придбавалась за кредитні кошти. Виписка з особового рахунка 0500, відкритого в банку на імя ОСОБА_2 свідчить про те, що 16.10.2007 року банком було перераховано кошти, обумовлені в договорі, тому жодного порушення прав позивача, як споживача кредиту, колегія суддів в не вбачає (а.с.36,43).

Не заслуговують на увагу посилання апелянта про обмеження його прав, зазначених в п.4.8 Договору стосовно обовязку страхувати заставне майно в акредитованій Банком страховій компанії. Відповідно до інформації, що розміщена на сайті відповідача, Банком акредитовано більше 10 страхових компаній, серед яких позивач вправі вільно вибрати будь-яку.

Крім того, згідно пункту 10.12 Договору про надання споживчого кредиту зазначено, що підписання даного Договору Позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозуміло і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, суд прийшов до правильного висновку про те, що доказів порушення прав ОСОБА_2, як споживача банківських послуг, ним не надано. Оспорюваний кредитний договір відповідає вимогам, які встановлені для такого виду правочинів, а тому підстав для задоволення позову немає.

З цих підстав доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Богородчанського районного суду від 05 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: В.М. Вакарук

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_3