РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2016 р.

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Верніка В.М.

при секретарі : - Українець П.І.,

ізучастю : - позивача ОСОБА_2,

- представника позивача ОСОБА_3,

- відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

- представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Кучера В.М.,

- третьої особи ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жмеринка справу за позовом ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_2, до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, з участю третьої особи -ОСОБА_7, про відшкодування майнової шкоди та упущеної вигоди, спричинених дорожньо-транспортною пригодою,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_2, 28.07.2016 року звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з цим позовом посилаючись на те, що близько 15 годин 30 хвилин 16.11.2015 року на 100+200 кілометрі автодороги Т-06-10 Любар-Н.Ушиця погонич ОСОБА_5 здійснював випасання великої худоби (надалі ВРХ) в межах відведення дороги. Залишивши без нагляду ВРХ він допустив раптовий вихід тварини на дорогу, на смугу руху, по якій рухався водій ОСОБА_7, який керував автомобілем "ЗАЗ", державний номерний знак НОМЕР_1. Своїми діями ОСОБА_5 вчинив адміністративне правопорушення, внаслідок порушення п.7.6, 7.7 Правил дорожнього руху України, останній згідно постанови Апеляційного суду Вінницької області від 25.04.2016 року у справі №130/32/16-п визнаний винуватим у вчиненні вказаної ДТП та провадження по справі закрито у зв'язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Вважає винними та відповідальними за те, що ОСОБА_2 була змушена здати корову на забій, погоничів ОСОБА_5 та ОСОБА_4, так як погоничі відповідальні за корів, які їм передаються з метою випасу, через їх неуважність корова вийшла на проїзну частину, внаслідок чого відбулося зіткнення автомобіля та корови, через отримані твариною ушкодження позивач була змушена здати корову на забій.На думку позивача вини водія ОСОБА_7 у смерті корови немає, так як він збив корову на асфальтному покритті автодороги, а не на полі, корова повинна випасатися у полі, а не поруч дорожнього покриття (в межах відведення автодороги), що є свідченням неналежного виконання своїх обов'язків погоничами ОСОБА_5 та ОСОБА_4, їх неуважністю та халатністю щодо чужого майна. Згідно довідки Стодулецької сільської ради №472 від 01.12.2015 року на підставі даних господарської книги, номер об'єкта по-господарського обліку 0540-1, у громадянки ОСОБА_2 станом на 16.11.2015 року в підсобному господарстві рахувалась корова.Згідно довідки начальника Жмеринської районної державної ветеринарної лікарні ОСОБА_9 позивачу належала корова по кличці "Манька", сивої масті, 7 років, станом на 21.05.2015 року тваринна була клінічно здорова. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, через незадовільний стан корову було здано на забій, так як зі слів ветеринарного лікаря, який оглянув корову, у неї були важкі внутрішні ушкодження тому він запропонував господарям здати тварину на забій; від здачі тварини на забійКензір Є.Д. отримала 4000 грн. Згідно довідки Вінницької торгово-промислової палати від 18.05.2016 року№23-06-04/125 середня ринкова вартість корови віком 7 років станом на листопад місяць 2015 року становить 15500 грн., тому позивачу завдано матеріальної шкоди, з урахуванням виплаченої суми коштів за здачу корови на забій, у розмірі 11500 грн.ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відмовляються вирішити даний спір мирним шляхом та добровільно відшкодовувати заподіяну шкоду. Вважає, що у випадку належного ставлення відповідачів до виконання своїх обов'язків погоничів тварин, а саме вибору належного місця для пасовища та постійного контролю за тваринами, незалишення тварин без нагляду не було б допущено дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої ОСОБА_2 втратила корову, яка давала у середньому 15 літрів молока на день. Відповідно довідки ФОП ОСОБА_11 з листопада 2015 року по червень 2016 року середня ціна молока за 1 літр складає 3,20 грн. Станом на 28.07.2016 року позивач могла здавати молоко упродовж 256 днів, тобто з 17.11.2015 по 27.07.2016 року, згідно розрахунку: 256 днів х 15 л. = 3840 л. х 3,20 грн. =12288 грн., що вважає прибутком, який не отрималапозивач.Просив стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 загалом 23788 грн. майнової шкоди, заподіяної внаслідок втрати корови після ДТП, що мала місце 16.11.2015 року, та 551,20 грн. судового збору, а всього 24339,20 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 заявлені позовні вимоги підтримали з викладених у позові обгрунтувань. Позивач ОСОБА_2 пояснила, що вона рано вигнала корову для випасу, та паслася приблизно до 16:00 годин, після чого до неї на подвір'я прибігла відповідач ОСОБА_4 та повідомила, про те що її корова збита автомобілем. Вказала, що після почутого вона розхвилювалася та відразу побігла до корови, підійшовши до неї прив'язала мотузку та погнала її додому, але тій важко було йти. Вдома завела відразу її до сараю, де побачила, що корова хилиться на один бік та з її пошкодженого вим'я тече молоко, після усього побаченого вирішила, що корова в такому стані до ранку може не дожити, порадившись з дружиною відповідача ОСОБА_5 щодо здачі корови,викликала ветеринара та заготівельників. Ветлікар оглянув корову та усно повідомив про неможливість її лікування, після чогокорову було здано заготівельникам, защо позивач отримала 4000 грн.В ході судового розгляду позивач ОСОБА_2 добровільно залишила зал судового засідання, натомість участь її представникаОСОБА_3 не становила перешкод судового розгляду. Останній вказав, що відомостей про породу корови позивача оцінювачам не надавалось, бо вони цього не вимагали. Документування огляду ветлікарем корови перед її забоєм не здійснювалось. Визначення середнього удою 15 л. на добу було здійснено з розрахунку останньої здачі молока в кількості 45 л. за три дні. Непред'явлення вимог відшкодування завданих збитків до водія транспортного засобу, яким було здійснено наїзд на належну ОСОБА_2 корову, пояснив особистим правом виборупозивачем суб'єктів цивільної відповідальності. Просив задоволити позов.

Представник позивача ОСОБА_8 за належним викликом в судове засідання не з'явився, попередньо подав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримаву повному обсязі та просив провести розгляд справи у його відсутність, проти чого інші учасники судового розглядуне заперечували.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник Кучер В.М. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали.Пояснили, що ОСОБА_2 вперше вигнала до стадакорову, яка стояла місяць вдома і яка не звикла до випасу.За весь деньвипасання корова позивача постійно розверталась та йшла в бік дому, яку вона разом з ОСОБА_5 завертали з траси, де проїжджало не мало автомобілів, в той час як усі інші корови самостійно та спокійно паслися. На проїзну частину корова позивача вибігла раптово внаслідок того, що її черговий раз буцнула інша корова. Після того як стався наїзд на корову за участі ОСОБА_7,який залишив місце правопорушення, вона одразу побігла до ОСОБА_2 та повідомила їйпро вказані причини того, що корову збив транспортний засіб на автомобільній дорозі. ОСОБА_2 побігла до своєї корови та своїм ходом затягладо себе на подвір'я.Зазначила, що вона одразу пропонувала позивачу власну корову взамін на її збиту, щоб допомогти сім'ї своєї дочки, яка є дружиною відповідача ОСОБА_5, але ОСОБА_2відмовилась. Зауважила, що позивач жодного разу не питалася про свою корову і як вона себе поводить в стаді з іншими коровами. Наразі ОСОБА_4 не вважає себе винною у травмуванні корови позивача. Просили відмовити у задоволенні позову та відшкодувати понесені відповідачем ОСОБА_4 витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначені позовні вимоги не визнав, обґрунтувавши це тим, що ОСОБА_2 була запропонованаінша корова, але вона не захотіла її взяти, хоча могла продати запропоновану корову, докласти до неї 3000грн. або 4000 грн. та купити собі нову корову на власний розсуд. Пояснив, що коли він разом з ОСОБА_4 пасли стадо корів, то корова позивача постійно прямувала до траси, під час випасання, коли він стояв спиною до дороги в сторону Луки-Барської він почув звук гальмування, повернувшись побачив, що корова ОСОБА_2 знаходиться на капоті автомобіля, після чого вона сповзла та стала на ноги йрушила сама до гурту.Одразу він підійшов до корови та побачив, що у неї пошкоджене вим'я і сказав ОСОБА_4, щоб та повідомила ОСОБА_2, що її корова була збита автомобілем на дорозі. Зазначив, що ОСОБА_4 побігла до позивача та розповіла про дану ситуацію, після чогоприбігла ОСОБА_2, яка підійшла до корови, прив'язала її на мотузок та погнала додому. Вказав, що після ДТП він був на подвір'їОСОБА_2. та бачив заготівельників, які заводили корову на машину та покликали позивача разом ізїї донькою підійти та отримали кошти за корову.Після отримання грошей вони не сказали скільки коштів їм дали за корову. У позові просив відмовити.

Третя особа ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що коли він їхав по автодорозі то побачив, як із за куща обабіч траси раптово вискочила корова та потрапила на капот його машини, після чого корова спустилася з капоту та пішла своїми ногами до стада. В результаті попадання корови на капот в його автомобілі розбилося переднє вітрове скло, яке поранило руки та обличчя, він одразу витрусив скло з машини та поїхав додомувмитися. Через годину часу викликав службу ДАІ, які побачили дану ситуацію та повезли його на проходження експертизи. Зазначив, що по трасі йому назустріч рухавсяавтомобіль "Mercedes" та його власник сварився з ОСОБА_5, і казав останньому, щоб той забрав худобу з автодороги. Вказав, що під час вчинення ДТП з ним в автомобілі їхала його дружина, яка одразу подзвонила у страхову компанію та доповіла про подію, але їй повідомили, що у вчиненні ДТП винен пастух та підстав для страхового відшкодування немає. Повідомив, що ДТП не стало наслідком дії непереборної сили чи умисних дій позивача.Позов вважає обгрунтованим.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, думку третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд доходить наступного.

Відповідно до ст.7 ЦК України цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин.

Згідно положеньст.526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів законодавча, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших умов та вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 611 ЦК України одним із правових наслідків порушення зобов'язання є відшкодування збитків.

Згідновимог ст.614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

У відповідності до ч.1,2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами) шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язана за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної бездіяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно ст.902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Відповідно до вимог ст.906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням договору про безоплатне надання послуг, підлягають відшкодуванню виконавцем в розмірі, що не перевищує двох неоподаткованих мінімумів доходів громадян, якщо інший розмір відповідальності виконавця не встановлений договором.

Згідно положень ч.2,5 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Положеннями ст.1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно п.1.2. ветеринарно-санiтарних правил для боєнь, забiйно-санiтарних пунктiв господарств та подвiрного забою тварин (далі Правил), затверджених наказом Державного департаменту ветеринарної медицини Мiнiстерства аграрної полiтики України вiд 14.01.2004 року №4, ці Правила є обов'язковими для виконання серед інших фiзичними особами власниками тварин, якi здійснюють дiяльнiсть у сферi обiгу продукцiї тваринного походження.

За змістом п.2 Правил вимушений забiй тварини - забiй тварини при отриманнi нею травм, фiзичних ушкоджень тощо та у випадках, якщо подальше лiкування є неефективним чи економічно недоцiльним i проводиться пiд наглядом спецiалiста ветеринарної медицини.

Відповідно до п.3.7 Правил забiй тварин, зокрема, при подвiрному забої має здiйснюватися серед іншого за умов дотримання необхiдних ветеринарно-санiтарних умов забою та первинної переробки тварин; проведення ветеринарно-санiтарної експертизи продуктiв забою.

Згідно п.6.8 Правил вимушений забiй худоби допускається проводити у присутностi спецiалiста державної установи ветеринарної медицини з дотриманням вiдповiдних вимог. Кожен випадок вимушеного забою тварин обов'язково оформляють актом з вiдмiткою причин забою. Ветеринарно-санiтарну експертизу туш i внутрішніх органiв проводять вiдповiдно до дiючих нормативно-правових актiв.

Відповідно до вимог п.п. "в" п.7.7 Правил Дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306, погоничам тварин забороняється залишати на смузі відведення дороги тварин без нагляду та випасати їх.

Згідно значень таблиць 1-14 ДБН В.2.3-16:2007. Норми відведення земельних ділянок для будівництва (реконструкції) автомобільних доріг - мінімальне значення ширина смуги відведення автомобільних доріг становить 22 м.

Відповідно положень ч.1,4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до вимог ч.1,3 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням, окрема, в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, згідно довідки Стодулецької сільської ради Жмеринського району Вінницької області №472 від 01.12.2015 року (а.с.13) станом на 16.11.2015 року за ОСОБА_2 в підсобному господарстві рахувалась корова.

З довідки начальника Жмеринської районної державної ветеринарної лікарні ОСОБА_9, що не має датування (а.с.14), вбачається, що ОСОБА_2, яка проживає у АДРЕСА_1 належала корова сивої масті по кличці "Манька", віком 7 років, яка була досліджена на лейкоз та бруцельоз 06.02.2015 року (результат - негативно); досліджена на туберкульоз 18-21 травня 2015 року (результат - негативно); щеплення проти сибірки 21.05.2015 року (результат - негативно), в результаті дослідження, тварина станом на 21.05.2015 року була клінічно здорова.

Згідно довідки ФОП ОСОБА_11 від 02.06.2016 року №30 (а.с.15) позивач ОСОБА_2 здавала молоко в сирцех, середня ціна молока з листопада 2015 року по червень 2016 року 3,20 грн.

З довідки Вінницької торгово-промислової палати від 18.05.2016 року №23-06-04/125 (а.с.16) вбачається, що з проведеного аналізу ринку великої рогатої худоби випливає, що середня ринкова вартість корови віком 7 років станом на листопад місяць 2015 року, становить 15500 грн.; ринкова вартість конкретної корови може відрізнятися залежно від породи та умов утримання.

Судом було встановлено та сторонами визнано, що вони проживають в АДРЕСА_1. Між мешканцями села був укладений багатосторонній усний безоплатний договір про випасання корів, відповідно до якого, власники корів випасають худобу за чергою і під час випасу беруть на себе зобов'язання та відповідальність за тварин.

З пояснень сторін та передусім відповідачів вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у якості погоничів тварин не було забезпечено належне виконання наведених положень Правил дорожнього руху з огляду на вільне допущення ними перебування під час випасу щонайменше двох корів, серед яких корови позивача, у безпосередній близькості до автомобільної дороги, тобто у смузі відведення автомобільної дороги, що є категорично забороненим.

Недотримання відповідачами вказаних власних обов'язків призвело до неконтрольованого ними, незалежно від поведінки тварин, виходу корови позивача на проїзну частину автомобільної дороги, де відбувся наїзд на неї легкового автомобіля, яким керував ОСОБА_12

При цьому суд не приймає до уваги заперечення відповідача ОСОБА_4 та її представника - адвоката Кучера Л.М. щодо відсутності у діях ОСОБА_4 вини з підстав належності у цей день черги випасу корів лише відповідача ОСОБА_14, оскільки незалежно від повідомлених нею обставин своєї добровільної участі у даному випасі на неї поширюються не лише права, а й відповідні обов'язки погонича тварин.

Також судом не приймається до уваги додатково представлена копія постанови Жмеринського міськрайонного суду від 24.03.2016 року (а.с.51-53), яка не містить застереження щодо набрання нею законної сили, а наведені у клопотанні представника відповідача обставини щодо залишення в силі її в основній частині за результатами апеляційного перегляду не становить належного доведення цих обставин за непредставлення відповідного рішення суду апеляційної інстанції.

Втім, й без врахування змісту зазначеної постанови в адміністративній справі, в даному судовому засіданні з пояснень відповідачів та третьої особи ОСОБА_12 встановлено наявність обов'язку останнього щодо відшкодування шкоди, як володільця та водія автомобіля, тобто джерела підвищеної небезпеки, незалежно від його вини, оскільки будь-які обставини з визначеного законом виключного переліку, що виключають таку відповідальність за дію саме джерела підвищеної небезпеки.

Проте, відмежувати ступінь цивільної відповідальності відповідачів, спільна бездіяльність яких не охоплювалась єдиним умислом із діями водія ОСОБА_7, щодо визначення часткового відшкодування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 оспорюваної суми майнових збитків суд позбавлений можливості внаслідок наступних підстав. .

Суд не визнає належним та допустимим доказом представлену стороною позивача Вінницької торгово-промислової палати від 18.05.2016 року №23-06-04/125, оскільки нею не визначено дійсну вартість належної позивачеві корови, а наведене значення середньої вартості корів аналогічного віку містить застереження щодо впливу на визначення вартості тварини її породи та умов утримання, що не може враховуватись судом за фактичних припущень.

Окрім того, суду не представлено будь-яких доказів щодо проведення власне забою корови позивача у присутності спецiалiста державної установи ветеринарної медицини, оформлення акту з вiдмiткою причин забою та проведення ветеринарно-санiтарної експертизи туші i внутрішніх органiв тварини, що є обов'язковими для здійснення подвірного забою корови щодо повідомлених позивачем обставин несумісності із подальшим існуванням та утриманням тварини через отримані травми, що є ознакою вимушеного забою, проте такі обставини визначають відповідні обов'язки позивача, як власника тварини, яка здійснює дiяльнiсть у сферi обiгу продукцiї тваринного походження, з огляду на повідомлені обставини щодо продажу молока та власне самої корови живою вагою останньої.

Стороною позивача не надано належних та допустимих доказів ані про вагу корови, ані про фактично отриману суму коштів від продажу корови, що вочевидь унеможливлює об'єктивне визначення вартості збитої корови, виходячи з наведених вище підстав, та отриманої позивачем компенсації від продажу тварини.

Проте, без документального оформлення акту забою тварини із відмітками причин щодо вимушеного його проведення саме внаслідок травмування корови, її продаж позивачем заготовлювачем має ознаки самовільного розпорядження власником своїм майном та не доводить причинного зв'язку із заявленою шкодою та діями її заподіювачів.

За наслідком роз'яснення судом обов'язку сторони щодо доказування заявлених в обґрунтуванні позову обставин, представником позивача ОСОБА_3 заявлено про недоцільність здобуття та представлення суду інших доказів.

Відтак, суд визначає недоведеність стороною позивача всупереч власному обов'язку доказування, ані фактичного розміру заявленої до стягнення майнової шкоди, ані усіх ознак вини відповідачів у її заподіянні, у зв'язку з чим позов в частині відшкодування вартості корови задоволенню не підлягає.

З аналогічних підстав суд визнає безпідставними вимоги в частині відшкодування упущеної вигоди, надто з огляду на проведення її розрахунку виключно на власних припущеннях сторони позивача передусім стосовно потенційних надоїв, що не доведено ні в який належний спосіб. Тому судом не вбачається законних підстав для задоволення позовних вимог також в частині заявленого стягнення упущеної вигоди, а відтак, у задоволенні позову слід відмовити в цілому.

З урахуванням постановлення судового рішення в інтересах відповідачів з позивача на користь відповідача ОСОБА_4 слід стягнути понесені останньою та документально підтверджені судові витрати пов'язані з розглядом справи, а саме: витрати на правову допомогу в розмірі 2204 грн. за представленою квитанцією від 18.09.2016 року (а.с.68), виходячи з встановленого законом обмеження з розрахунку участі адвоката Кучера В.М., який надавав правову допомогу відповідачу ОСОБА_4, безпосередньо у судових засіданнях, сумарна тривалість яких становить повних чотири години, за невіднесення до компенсації останньої заявлені представником відповідача витрати у розмірі 551,20 грн. з надання консультації, що становлять заходи позасудового врегулювання спору та вочевидь не пов'язані із розглядом справи в суді, лише які підлягають відповідному відшкодуванню за судовим рішенням, та невмотивованого об'єднання в спільне суму витрат на правову допомогу щодо підготовки та участі у розгляді справи без належного їх розмежування у часі.

Враховуючи викладене, керуючись ст.3, 7, 15, 22, 23, 202, 206, 526, 614, 901, 902, 906, 1187, 1192 ЦК України, п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", п.1.2., 2, 3.7., 6.8. ветеринарно-санiтарних правил для боєнь, забiйно-санiтарних пунктiв господарств та подвiрного забою тварин (далі Правил), затверджених наказом Державного департаменту ветеринарної медицини Мiнiстерства аграрної полiтики України вiд 14.01.2004 року №4, п.7.7 Правил Дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306, ДБН В.2.3-16:2007. Норми відведення земельних ділянок для будівництва (реконструкції) автомобільних доріг, ст. 5, 8, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 74, 110, 208, 212-214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 11500 гривень матеріальної шкоди та 12288 гривень упущеної вигоди, а всього коштів у сумі 23788 гривень - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 2204 гривні 80 копійок судових витрат щодо компенсації понесених витрат на правову допомогу.

Рішення набуває законної сили після закінчення строків його оскарження.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів після його проголошення, Апеляційному суду Вінницької області через Жмеринський міськрайонний суд.

Суддя Вернік В.М.