Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/4837/16 Головуючий у 1-й інстанції: Шалагінова А.В.
Є.У.№ 335/1819/16-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Запорізький експертно-технічний центр Держпраці», треті особи Державна служба України з питань праці, профспілковий комітет державного підприємства «Запорізький експертно-технічний центр Держпраці», Національне агентство з питань запобігання корупції, про скасування наказів № 005-к від 22 січня 2016 року, № 212 від 31 грудня 2015 року поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнював і уточнював. Зазначав, що з грудня 2011 року перебував у трудових відносинах з відповідачем: обіймав посаду помічника директора з економічної безпеки та антикорупційної діяльності, а з грудня 2013 року уповноваженої особи з питань запобігання та виявлення корупції. Наказом керівника підприємства № 212 від 31 грудня 2015 року припинені його повноваження як уповноваженої особи з питань запобігання корупції, і наказом №005-к від 22 січня 2016 року його звільнено з посади за п.1 ст.40 КЗпП України у звязку із скороченням штату. Посилаючись на те, що скорочення його посади економічно не обгрунтовано, проведено без згоди профспілкового комітету і Національного агентства з питань запобігання корупції, йому не були запропоновані інші посади, просив суд скасувати вищевказані накази, поновити його на роботі і стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 75 451,10 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_3 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи. Зокрема, ОСОБА_3 зазначає, що надання згоди профкомом на його звільнення відбулося з порушенням процедури, оскільки він не запрошувався на його засідання і ухвала суду про повторний розгляд цього на адресу профкому не виносилась. Відповідач не запропонував йому посаду помічника директора підприємства за загальними питаннями, яка вивільнилася напередодні його звільнення у звязку із подачею ОСОБА_4 заяви про вихід на пенсію. Крім того, його звільнення відбулося без погодження з Національним агентством з питань запобігання корупції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 307, 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача відбулося з дотриманням норм трудового законодавства, а тому підстав для його поновлення на роботі не має.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дана правильна оцінка.

Встановлено, що ОСОБА_5 перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Запорізький експертно-технічний цент Держпраці» (далі ДП «ЗЕТЦ»).

Відповідно до Статуту, затвердженого Головою Державної служби України з питань праці наказом №36 від 26.05.2015р., ДП «ЗЕТЦ» здійснює свою діяльність на базі відокремленої частини державної власності та згідно з Положенням про Державну службу України з питань праці, належить до сфери управління Державної служби з питань праці.

Підприємство є самостійним господарюючим субєктом з правами юридичної особи. Управління підприємством здійснює директор, який самостійно вирішує питання діяльності підприємства за винятком тих, що віднесені до компетенції Держпраці, визначає організаційну структуру, граничну чисельність, штатний розпис підприємства та умови оплати праці.

Директор підприємства затверджує організаційну структуру та штатний розклад за погодженням з Головою Держпраці; приймає на роботу та звільняє з роботи працівників підприємства, застосовує до них заходи заохочення і накладає стягнення (том1: а.с.119-136; п.п.1.1, 3.1, 6.5,6.6 Статуту).

Наказом №067-к від 29.12.2011 р. ОСОБА_3 прийнято на посаду помічника начальника з економічної безпеки та антикорупційної діяльності Державного підприємства «Запорізький експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України», який перейменовано на Державне підприємство «Запорізький експертно-технічний центр Держпраці» (далі ДП «ЗЕТЦ») згідно з наказом Держпраці від 27.04.2015 р. №4. Наказом № 76/4 від 22.06.2015 р. посаду помічника директора перейменовано в помічника директора з економічної безпеки та антикорупційної діяльності (том1: а.с. 57).

Наказом №170 від 20.12.2013 р. ОСОБА_3 призначено уповноваженою особою з питань запобігання та виявлення корупції (том1: а.с.15).

Судом також встановлено, що в організації праці ДП «ЗЕТЦ» протягом 2015-2016 р.р. відбулися зміни, зокрема, скорочення посади, яку обіймав позивач.

Так, з метою оптимізації організаційної структури і штату підприємства для визначення питань подальшої діяльності, зменшення ризиків надмірних витрат та запобігання розширення штату адміністративного персоналу на підприємстві 12.10.2015 р. відбулася оперативна нарада посадових осіб підприємства, в роботі якої приймав участь і голова профкому, на якій було прийнято рішення про скорочення посади помічника директора з економічної безпеки та антикорупційної діяльності (том 1: а.с. 100-104).

Наказом №165 від 30.10.2015 р. з причин економічного характеру та з метою оптимізації штатної структури посад ДП «ЗЕТЦ» скорочено з 20.01.2016р. штат працівників підприємства на 1 одиницю: помічник директора з економічної безпеки та антикорупційної діяльності (том1: а.с.10).

Наказом №172 від 16.11.2015 р. затверджено працівника, що підлягає звільненню у звязку із скороченням штату: ОСОБА_3 помічника директора з економічної безпеки та антикорупційної діяльності (том1: а.с.12) .

19.11.2015 р. ОСОБА_3 вручено повідомлення про майбутнє звільнення із займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з 20.01.2016р. і відсутність вакантних посад, а також розяснено його право розірвати трудовий договір до закінчення двомісячного терміну (том1: а.с.69).

Наказом №212 від 31 грудня 2015р. припинено дію наказу по підприємству від 20.12.2013р. №170, призначено на виконання функцій з питань запобігання корупції головного експерта технічного з промислової безпеки ОСОБА_6 (том1: а.с.17).

Наказом № 005-к від 22.01.2016 ОСОБА_3 звільнено у звязку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП (том 1: а. с. 9, 57, 67).

Факт скорочення штату підприємства підтверджується наявними в матеріалах справи копією штатного розпису підприємства із доповненнями та змінами, погодженими з Головою Державної служби України з питань праці, із яких вбачається, що посаду, яку обіймав позивач напередодні звільнення, скорочено і виключено зі штатного розпису (том 1: а.с. 105109,111-112).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників. Звільнення з цієї підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Згідно зі ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України може бути проведене лише за попередньою згодою первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Судом встановлено, що 19 листопада 2015 р. профспілковому комітету було надіслано подання директора підприємства про надання згоди на звільнення з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_3, який обіймав посаду помічника директора з економічної безпеки та антикорупційної діяльності (том1: а.с. 174).

26 листопада 2015 року відбулося засідання профкому, на якому було прийнято рішення про задоволення подання адміністрації підприємства і надання згоди на звільнення позивача, що підтверджується витягом із протоколу №21-15 від 21.11.2015р. і протоколом засідання профкому від 26.11.2015р. (том 1: а.с.173,211-212).

Факт проведення засідання профкому 26.11.2015 р. підтвердили члени профкому ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, допитані судом першої інстанції як свідки, які пояснювали суду, що на вказане засідання ОСОБА_3 не запрошувався.

Проте, оскільки засідання профкому 26.11.2015 року відбулося без запрошення позивача, за клопотанням профкому, заявленим у судовому засіданні суду першої інстанції 01.07.2016р., по справі було оголошено перерву. З ініціативи профкому 28.07.2016р. відбулося його засідання, на якому повторно розглядалося подання адміністрації про надання згоди на звільнення ОСОБА_3 Рішенням профкому повторно надано згоду на звільнення ОСОБА_3 (том1: а.с.242).

Доводи апеляційної скарги про те, що вказане рішення профкому не має юридичного значення, являються неспроможними.

Згідно з розясненнями, наданими у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення.

Оскільки винесення профкомом на повторний розгляд подання адміністрації про надання згоди на звільнення працівника в період знаходження справи у суді не суперечить приписам ст.43 КЗпП України і узгоджується з вищевказаними розясненнями постанови пленуму Верховного суду України, доводи апеляційної скарги в цій частині являються неспроможними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що матеріали справи не містять письмового підтвердження про вручення позивачеві запрошення на засідання профкому, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки спростовуються повідомленням про вручення телеграми, поданої 25.07.2016р., 26.07.2016р. особисто ОСОБА_3 (том1:а.с.246-248) .

За Правилами поштового зв'язку, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009р. № 270, підпис отримувача поштового відправлення передбачається на повідомленнях про вручення судової повістки.

У даному випадку позивачеві було вручено телеграму про запрошення його на засідання профкому, на яку не розповсюджуються вимоги щодо вручення судових повісток.

Згідно п. 106 цих Правил під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв'язку на підставі пред'явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище.

Тобто, особистий підпис отримувача на такому повідомленні не передбачений Правилами поштового зв'язку. Тому наявне у справі поштове повідомлення про вручення з відміткою пошти про вручення його ОСОБА_3 є належним документом.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачеві при звільненні не була запропонована посада помічника директора із загальних питань, також являються неспроможними.

Як встановлено судом першої інстанції, станом на час звільнення позивача вказана посада не була вакантною, оскільки її обіймав ОСОБА_4, якого звільнено з роботи наказом №010-к від 12.02.2016 № 010-к (том 1: а.с. 88).

Подання ОСОБА_4 19.01.2016р. заяви про його звільнення з 12.02.2016р. за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію, не свідчить про те, що в день розірвання трудового договору з ОСОБА_3 відповідач повинен був запропонувати посаду, яку обіймав ОСОБА_4

Крім того, як вбачається із доповнень та змін до штатного розпису, з 15.02.2016 р. із штатного розпису виключено посаду помічника директора з загальних питань (том1:а.с.112).

Доводи апеляційної скарги про те, що при звільненні ОСОБА_3 не була отримана згода Національного агентства з питань запобігання корупції також не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається із заяви від 19.10.2016 р. Національного агентства з питань запобігання корупції, адресованої суду першої інстанції, Рішенням агентства від 14.08.2016 р. №1 дату початку його діяльності визначено з 15.08.2016 р., тобто на момент звільнення позивача з роботи Національне агентство не мало правових підстав для надання такої згоди, оскільки перебувало в стадії створенні і не здійснювало свою діяльність.

Крім того, відповідно до Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» уповноважені підрозділи (особи) з питань запобігання та виявлення корупції утворюються (визначаються), зокрема, в юридичних особах публічного права в порядку, визначеному законодавством.

Згідно з Типовим положенням про уповноважений підрозділ (особу) з питань запобігання та виявлення корупції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.09.2013 р.№706, відповідний уповноважений підрозділ (особа) утворюється (визначається) у порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до абзацу 4 пункту 1 Типового положення, уповноважена особа визначається у разі недоцільності утворення на підприємстві підрозділу з огляду на структуру, чисельність працівників, у тому числі тих, які є субєктами декларування, а також обсяг, характер та складність роботи.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 як помічника начальника з економічної безпеки та антикорупційної діяльності наказом №170 від 20.12.2013р. призначено уповноваженою особою з питань запобігання та виявлення корупції, тобто обовязки уповноваженого підрозділу (особи) покладено на наявну штатну одиницю державного підприємства.

Водночас, ст.64 Закону України «Про запобігання корупції», який набрав чинності 26.10.2014р, передбачено надання згоди Національним агентством на звільнення уповноваженого, який є посадовою особою, відповідальною за реалізацію антикорупційної програми юридичної особи, зазначеної у ч.2 ст.62 Закону, що призначається відповідно до законодавства про працю керівником юридичної особи або її учасниками (засновниками) у порядку, передбаченому ухваленою антикорупційною програмою. З огляду на те, що призначення ОСОБА_3 відбулося відповідно до Закону «Про засади запобігання і протидії корупції» тобто до дати набрання чинності Законом України «Про запобігання корупції», відповідні зміни до наказу не вносилися, останній був уповноваженою особою з питань запобігання та виявлення корупції і не являвся особою, відповідальною за реалізацію антикорупційної програми, Національне агентство не уповноважене надавати згоду на його звільнення.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Оскільки судом правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це вимагає позивач.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст.307,308,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2016 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: