1Справа № 335/373/15-ц 2/335/46/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2016 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Воробйова А.В., при секретарі Зубович А.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю „Фондова компанія „Юнівес про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Під час розгляду справи позовні вимоги неодноразово уточнювалися та змінювалися.

В первісній позовній заяві поданій до суду 25.03.2014 року ОСОБА_1 зазначала про 25000 простих іменних акцій в без документарній формі ВАТ «Вугільна компанія «Шахта «Красноармійська-Західна №1» які відповідач придбав за договором №Б406/09; 9/01251-Б купівлі-продажу цінних паперів від 05.05.2009 року (т.1 а.с.4).

В заяві про зміну предмету позову про поділ спільного майна подружжя поданій 15.07.2014 року позивач змінила предмет позову, зазначивши що на підставі даних з відповіді наданих третьою особою - ТОВ «Фондова компанія «Юнівес», на виконання ухвали суду, їй стало відомо про низку укладених ОСОБА_2 договорів згідно яких придбавалися та були продані цінні папери на загальну суму 8275951,84 грн. (т.2 а.с.11).

В заяві про зміну предмету позову від 22.06.2015 року позивач заявила в якості предмету позову про вищевказані кошти від продажу акцій в розмірі 8 275 951,84 грн., а також грошові кошти в розмірі 256 731,06 грн. які станом на 25.03.2008 рік були наявні у Відповідача на картковому рахунку №7132 в гривні в ВАТ «Кредитпромбанк», грошові кошти в розмірі 60 705,00 ЕВРО, які станом на 25.03.2008 р. були наявні у Відповідача на депозитному рахунку №5109, грошові кошти в розмірі 54 000,00 грн. які були внесені до статутного капіталу ТОВ «Торговий дім «Технопром-сервіс» (т.2 а.с.118).

В заяві про зміну предмету позову від 23.10.2015 року позивач зазначала про грошові кошти в розмірі 8 275 951,84 грн. отримані ОСОБА_2 від продажу акцій; грошові кошти в розмірі 4 978 010,14 грн., зараховані та виплачені на картковий рахунок №7132 ОСОБА_2 в ВАТ «Кредитпромбанк» в період з 28.09.2007 р. по 01.03.2013 р.; грошові кошти в розмірі 56 261,59 доларів США зараховані та виплачені на картковий рахунок №7132 ОСОБА_2 в ВАТ «Кредитпромбанк» в період з 28.09.2007 по 01.03.2013 рік, грошові кошти в розмірі 60 705,00 ЕВРО які станом на 25.03.2008 рік були наявні у ОСОБА_2 на депозитному рахунку №5109 в ВАТ «Кредитпромбанк»; грошові кошти в розмірі 54 000,00 грн. - вартості майна внесеного до статутного капіталу ТОВ «Торговий дім «Технопром-Сервіс» (т.2 а.с.183).

В заяві про зменшення позовних вимог від 14.12.2015 року позивач зменшила позовні вимоги шляхом виключення вимог щодо грошових коштів в розмірі 60 705,00 ЕВРО які станом на 25.03.2008 рік були наявні у ОСОБА_2 на депозитному рахунку №5109 в ВАТ «Кредитпромбанк» та грошових коштів в розмірі 54 000,00 грн - вартості майна внесеного до статутного капіталу ТОВ «Торговий дім «Технопром-Сервіс» (т.2 а.с.226).

Відповідно до остаточних позовних вимог позивач просить суд визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на наступне майно:

- грошові кошти в розмірі 8 275 951,84 грн., отримані ОСОБА_2 внаслідок продажу цінних паперів;

- грошові кошти в розмірі 4 978 010,14 грн. зараховані та виплачені на картковий рахунок №7132 ОСОБА_2 в ВАТ «Кредитпромбанк» в період з 28.09.2007 року по 01.03.2013 року;

- грошові кошти в розмірі 56 261,59 долларів США зараховані та виплачені на картковий рахунок №7132 Відповідача у ВАТ «Кредитпромбанк» в період з 28.09.2007 року по 01.03.2013 рік, - всього на загальну суму 14 507 470,20 грн..

Поділити спільне сумісне майно:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на грошові кошти в розмірі 7 253 735,10 грн.;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на грошові кошти в розмірі 7 253 735,10 грн..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7 253 735,10 грн. суму коштів прихованих і витрачених ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 не в інтересах сімї та не на потреби сімї.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати судовий збір в розмірі 3654,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що в період з 28.09.2007 року по 01.03.2013 року вона перебувала в шлюбних відносинах з відповідачем ОСОБА_2. Під час шлюбу подружжям було придбано вищевказане майно яке належить у відповідності до ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61, 69 СК України, 177, ч. 2, 3 ст. 325, ч. 3 ст. 368 ЦК України дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу, незалежно від того на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Позивач наполягав на тому що спільним майном подружжя є майно придбане за період з 28.09.2007 рік по 01.03.2013 рік тобто час перебування у шлюбних відносинах

При цьому позивач зазначає, що зазначені кошти не були витрачені в інтересах сімї та на її потреби, фактично вони були ним приховані. Фактичне місцезнаходження коштів Позивачу не відоме.

Зазначаючи ст. 63 СК України та п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» позивач вказує на рівність прав кожного з подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом правова його спільної сумісної власності.

Крім того звертаючись до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» позивач обґрунтовує що спільною сумісною власністю подружжя зокрема можуть бути грошові кошти.

Позивач також враховує положення ч. 1 ст. 71 СК України щодо поділу обєктів спільної сумісної власності подружжя в натурі, ч. 2 ст. 71 СК України щодо присудження неподільних речей одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

При цьому ОСОБА_1 вважає що у звязку з приховуванням та не витрачанням грошей в інтересах сімї належним способом захисту прав Позивача є визнання права спільної сумісної власності на майно, його поділ та у відповідності до ст. 16 ЦК України стягнення з Відповідача на користь Позивачки належної відповідно до Закону частки майна коштів.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник позов підтримали, наполягаючи на підставах та обставинах викладених у позовній заяві. Просять позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Також пояснили, що ОСОБА_1 не було відомо про діяльність свого чоловіка на фондовому ринку, згоди на укладення будь-яких угод щодо цінних паперів він ніколи не брав. Вважають, що така згода була обовязковою через те, що такі договори виходять за межу дрібного побутового договору. ОСОБА_1 зазначила, що відповідач приховував свої доходи тим самим діяв не в інтересах сімї. Куди ОСОБА_2 витрачав кошти позивачу не відомо, проте знов таки не в інтересах сімї. Витрат в інтересах сімї у розмірах які заявлені в позовних вимогах ОСОБА_1 сімя не несла. Позивачці було відомо про приблизний розмір заробітної плати ОСОБА_2, але щодо угод з приводу акцій не було відомо нічого. Позивач зазначила, що витрати яка понесла сімя на придбання зокрема будинку є спільними, тобто придбання вчинялися на спільні кошти. Вважає, що кошти отримані ОСОБА_2 є спільними через те, що вони отримані під час спільного життя. Позивач зазначила, що їй не відомо про місцезнаходження грошових коштів зазначених у позовній заяві.

У письмових поясненнях ОСОБА_1 також вказує, що розмов в її присутності щодо акцій не було, а ОСОБА_2 уникав подібних розмов взагалі. Будинок придбавався в рівних частках за спільні кошти, а в подальшому був проданий та кошти також поділені порівну, при цьому кошти на облаштування переважно витрачала ОСОБА_1. Позивач зазначила, що ОСОБА_2 не доведено жодними доказами того, що він витрачав зароблені гроші в інтересах сімї, що крім того може бути підтверджено тим, що ОСОБА_1 зверталася під час шлюбу до суду про стягнення аліментів, так як відповідач не надавав кошти не утримання її та дитини. Також ОСОБА_1 зазначає, що джерела коштів наявні в проміжок подружнього життя на рахунках відповідача ним жодним чином не пояснюються та відсутнє підтвердження того, що саме наявні у ОСОБА_2 кошти зокрема на депозитному рахунку були витрачені на придбання акцій (т.3 а.с.35)

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав. Вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню. Просить в задоволенні позову відмовити.

В своїх запереченнях, письмових та усних поясненнях відповідач та його представник пояснили, що дійсно в період з 28.09.2007 по 01.03.2013 рік ОСОБА_2 мешкав разом з ОСОБА_1 однією сімєю та перебував у шлюбі. За цей час він дійсно займався інвестиційною діяльність тобто придбавав та продавав акції. Цим видом діяльності він почав займатися задовго до сумісного життя з позивачкою, що підтверджується укладеним ним договором 08.02.2006 року з ТОВ «Промислові фінанси» (у подальшому відбулася зміна назви на ТОВ «Фондова компанія «Юнівес»). Гроші на придбання акцій витрачав власні. Гроші від продажу акцій частково витрачав на придбання нових акцій, а залишок витрачав на сімейні потреби які виявилися у придбанні 25.09.2008 року будинку та земельної ділянки під ним вартістю 1 165 715,00 грн., ремонті будинку, подорожах та інших коштовних придбаннях. Кошти не в інтересах сімї не витрачав. Факт інвестиційної діяльності від позивача не приховував. Відповідач пояснив, що заявлені позивачем кошти не є отриманими грошима, а є по своїй суті обертовими коштами які перевкладувалися з метою отримання доходу, який обчислюється як різниця між придбаними акціями та проданими. Він мав обертові кошти в проміжок з 26.01.2006 по 27.09.2007 роки, який склав 4 003 057,18 за даними ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» по рахунку 2620.5.01.13370.01, який використовувався ОСОБА_2 в ході розрахункових операцій з ТОВ «Промислові фінанси» і в подальшому. Його доходи за 2006 рік за даними з довідки ДПІ склали 377994,44 грн. Таким чином, він мав оборотні кошти та отримував дохід від продажу акцій, який втрачав на потреби сімї. Кошти які обліковувалися на рахунках в ВАТ «Кредитпромбанк» були саме тими коштами від продажу акцій які він перераховував з рахунків в інших банках зокрема ПАТ «Фінанси і кредит» та ПУАТ «Фідобанк» які поверталися в разі продажу акцій на відповідні рахунки, а також коштами заробітної плати відповідача та коштами від повернутого депозиту в ВАТ «Кредитпромбанк» який був покладний до початку шлюбних відносин. Також зазначив що жодних неправомірних дій придбаваючи та реалізуючи акції не вчиняв і що в даному випадку згода іншого з подружжя не є обовязковою. Також ОСОБА_2 вважає, позивачем не доведений факт того, що отримані ним доходи не були витрачені в інтересах сімї. Позовні вимоги безпідставні, а майно подружжя вже було поділено у добровільному порядку, а саме спільний будинок за адресою Запорізький район, с. Сонячне, вул. Хорив, буд. 4 був проданий та гроші отримані ним та позивачем у рівних частках, щодо іншого майна спорів не має. До матеріалів справи залучено письмові заперечення та пояснення (т.3 а.с. 197, том 3 а.с.1)

Представник третьої особи ТОВ «Фондова компанія «Юнівес» в судове засідання не зявився. Причину не явки суду не повідомив. Про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.

У відповідності до ст.169 ЦПК України, суд вважає можливим розгляну справу у відсутність представника третьої особи.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають з наступних підстав..

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах з 28.09.2007 року по 01.03.2013 року, що сторонами не заперечується.

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В своїй постанові по справі 6-38цс15 від 03.06.2015 року Верховний суд України дійшов висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Так, Відповідач не заперечував та підтвердив, що як до шлюбу так і під час шлюбних відносин він займався інвестиційною діяльністю - придбавав та продавав акції на фондовому ринку для отримання доходу з залученням третьої особи ТОВ «Фондова компанія «Юнівес» з якою був укладений договір комісії на постійне обслуговування на ринку цінних паперів ще в 08.02.2006 року, тобто до шлюбних відносин (т.1 а.с. 68).

Суд вважає доведеним належними доказами ту обставину, що ОСОБА_2 використовував під час своєї діяльності власні кошти які він мав ще до подружнього життя, що зокрема підтверджується довідкою ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» (т.3 а.с.70) та довідкою ДПІ про доходи ОСОБА_2 за 2006 рік (т.3 а.с.72).. З пояснень ОСОБА_1 слідує що вона не знала про цю діяльність відповідача взагалі, тобто жодних доказів того, що ОСОБА_1 мала або вкладення або якесь інше відношення до діяльності відповідача на фондовому ринку позивачем не надано. Таким чином, суд не вбачає, що ОСОБА_1 брала участь у придбанні відповідачем цінних паперів, жодних доказів зворотного позивачем не доведено, а отже суд вважає, що гроші які використовував ОСОБА_2 для придбання акцій, гроші які він отримував від продажу акцій та дохід від цієї діяльності не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя та спільним майном подружжя.

Згідно з вимогами ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Положення ст. 65 СК України припускають існування факту спільної сумісної власності подружжя, розпорядження майном за взаємною згодою, доки не доказано інше кимось з подружжя.

Таким чином, Закон передбачає презумпцію правомірності правочину. Закон покладає обовязок спростовувати презумпцію правомірності правочину на іншого з подружжя того, хто не згоден з цим.

Позивач зазначає, що відповідач здійснив відчуження акцій без її відома.

Стаття 6 Закону України «Про цінні папери та фондову біржу» дає поняття акція - іменний цінний папір, який посвідчує майнові права його власника (акціонера), що стосуються акціонерного товариства, включаючи право на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів та право на отримання частини майна акціонерного товариства у разі його ліквідації, право на управління акціонерним товариством, а також немайнові права, передбачені Цивільним кодексом України та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств.

Абзац 2 частини 1 статті 6 Закону передбачає, що акція є неподільною. Порядок реалізації прав співвласників акції (акцій) визначається Цивільним кодексом України та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств.

Відповідно до ст. 100 ЦК України право участі у товаристві є особистим немайновим правом і не може окремо передаватися іншій особі.

Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що акції можуть бути об'єктом права спільної сумісної власності і предметом поділу між подружжям, якщо вони були придбані за їх спільні кошти.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Частина 5 статті 5 Закону України Про Національну депозитарну систему та особливості електронного обігу цінних паперів в Україні, який був чинним на момент здійснення операцій з акціями зазначає, що угоди щодо цінних паперів не підлягають нотаріальному посвідченню, якщо інше не передбачено законодавством чи угодою сторін.

Нотаріальне посвідчення угод не передбачено договором з ТОВ «Промислові фінанси» від 08.02.2006 року з відповідними додатковими угодами та не передбачено і в замовленнях, а отже воно не було обовязкове. Не передбачена також і державна реєстрація подібних угод.

Стосовно договорів з приводу цінного майна то зважаючи на відсутність законодавчо визначеного поняття «цінне майно» дане поняття є оціночним. Суд вважає, що цінні папери які придбавав та продавав ОСОБА_2 можна вважати цінним майном, проте зважаючи на ту обставину, що позивачем не надано доказів що гроші вкладені в придбання акцій або самі акції були обєктом спільної сумісної власності, отже письмової згоди на купівлю-продаж акцій ОСОБА_2 не потребував.

Суд також звертає увагу на те, що позивачем по суті позовних вимог не оспорюються власне угоди з приводу купівлі-продажу цінних паперів, а предметом спору є майно у вигляді грошей отриманих від продажу акцій.

Таким чином суд приходить до висновку, про безпідставність тверджень позивача щодо обовязкового узгодження операцій купівлі-продажу акцій які здійснював відповідач з ОСОБА_1. Суд не вбачає в діях ОСОБА_2 жодного порушення, а пояснення позивача щодо приховування цих фактів та відчуження без її відома є лише особистою думкою не заснованою на вимогах Закону. При цьому позивачем не оспорюються угоди згідно яких ОСОБА_2 отримував дохід, а вимагається розподіл коштів отриманих від такої діяльності, що свідчить про те, що позивач не заперечує правомірність способу набуття вказаних доходів.

За змістом ст. ст. 63, 65 СК України, у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Позивачем було зазначено, що вказані гроші відповідач не витратив в інтересах сімї та продав акції без відома іншого з подружжя та приховав отримані кошти. Жодних належний та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 витратив кошти не в інтересах сімї та приховав їх позивачем не надано, як власне того вимагає положення ч. 1 ст. 60 ЦПК України про те, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За клопотанням відповідача судом було допитано в якості свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що він знайомий як з позивачем так і відповідачем, перебував в дружніх стосунках з обома. Свідок підтвердив, що в його присутності а також в присутності Позивачки в сімї ОСОБА_2 відбувалися розмови про акції та наміри придбання певних цінних паперів, а тому вважає, що вона була обізнана про цю діяльність Відповідача задовго до припинення шлюбних відносин.

Допитаний в судовому засідання свідок ОСОБА_4 пояснила, що працювала разом із Відповідачем в ВАТ «Кредитпромбанк». Іноді приймала участь у розмовах в яких відповідач пояснював про те, що він займається діяльністю з придбання та продажу акцій, при цьому Позивач мала можливість чути це, а тому позивач обізнана про відповідну діяльність відповідача.

До пояснень позивача та його представника про те, що доказом витрат не на користь сімї є різниця між заявленими у позовній заяві коштами та витратами сімї які не підтверджують витрату саме вказаного розміру коштів суд відноситься критично, так як по-перше дійсний розмір отриманих грошей з підстав зазначених нижче суд вважає не доведеним, а по друге суд не вважає за можливим будь-ким надати всі квитанції, акти, чеки, договори щодо усіх придбань зокрема за проміжок часу з 2007 по 2013 рік.

Суд виходить з того, що отримані ОСОБА_2 кошти від продажу акцій та дохід від продажу акцій були у володінні ОСОБА_2 та подружжя під час шлюбу, отже сторони мали можливість та право розпорядитися ними спільно за взаємною згодою. Суд допускає що ОСОБА_1 могла бути і не освічена щодо кожної угоди яку укладав ОСОБА_2 на фондовому ринку, що не можна вважати приховуванням, проте наслідки цієї діяльності у вигляді доходу та отриманих грошей як ОСОБА_2 так і ОСОБА_1 мали можливість витратити під час спільного подружнього життя. Висновки позивача про те, що саме різниця між оборотними коштами та доведеними документально придбаннями і є доказом витрат коштів відповідачем не в інтересах сімї є припущеннями.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодного конкретного доказу про витрати коштів не в інтересах сімї та не на потреби сімї позивачем не надано.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства.

Судом з усних та письмових пояснень та з письмових доказів встановлено, що на час припинення шлюбних відносин тобто 01.03.2013 рік сімя ОСОБА_1 мала у власності спільне сумісне майно: будинок в Запорізькій області, Запорізькому району, с. Сонячне, вул. Хорив будинок 4 придбаний під час шлюбу (т.2 а.с. 49 ); меблі: стол «Ліон Діоро», стільці «Перла дель Маре» в кількості 8 шт., вітрина «Дожи», диванчик «Ла Феніче», мякі меблі «Экмі» колекція «Венеція» - тримісний диван, двомісний диван, дві крісла (т.3 а.с. 14).

Сторонами не оспорювався той факт, що з приводу вказаного майна, а також іншого побутового майна подружжя, документи на яке не надано до суду спорів у ОСОБА_2В та ОСОБА_1 не має.

В силу положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Також сторони визначились та не оспорювали той факт, що майно, яке зареєстроване на ОСОБА_2, зокрема автомобіль НОМЕР_1 (т.2 а.с. 72), квартира АДРЕСА_1 (т.2 а.с. 69 ) у звязку з його придбанням до шлюбу не є спірним та не є майном подружжя.

Зважаючи на положення ст. 11 ЦПК та ч. 1 статті 61 ЦПК обставини щодо вказаного майна не підлягають доказуванню та не входять до позовних вимог заяви ОСОБА_1.

Суд також бере до уваги пояснення відповідача про те, що він окрім заробітної плати, додатково отримував дохід який складався з різниці між придбаними акціями та проданими.

Частина 2 статті 61 СК України зазначає, що об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частина 3 статті 61 СК України передбачає що якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_2 вів діяльність на фондовому ринку до початку шлюбних відносин та продовжив цю діяльність під час шлюбу проте, зважаючи на пояснення позивача щодо необізнаності про діяльність на фондовому ринку свого чоловіка та відсутність доказів того що позивач приймала участь у вказаній діяльності суд вважає що не можна вважати що укладені ОСОБА_2 замовлення були вчинені в інтересах сімї.

Зважаючи на висновки який зробив Верховний суд в правовому висновку від 1 липня 2015 року у справі № 6-612цс15 - норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Проте з метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином, суд приходить до висновку, що гроші які ОСОБА_2 вкладав в акції та дохід у вигляді грошей отриманий від продажу акцій не можна вважати обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2. При цьому зважаючи що в своїх поясненнях ОСОБА_2 зазначає, що все ж таки кошти витрачав в інтересах сімї суд вважає що кожна особа має вибір щодо того куди саме витрачати зароблені особисті кошти.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями які виникли в інтересах сімї.

Позивачем не доведено, що гроші вказані у позовних вимогах існують або обліковуються будь-де у відповідача або третіх осіб на період розгляду справи. Зважаючи на письмові довідки щодо банківських рахунків ОСОБА_2 та декларацію за 2013 рік місцезнаходження грошей у розмірі який зазначає позивач також не підтверджується. Так залишок коштів на 01.03.2013 рік згідно відповіді ПУАТ «Фідобанк» по рахунку №0697 складав 3,80 грн (т.3 а.с. 17 ). Згідно довідки АТ «Банк «Фінанси та кредит» станом на 01.03.2013 рік залишок по рахунку ОСОБА_2 №7001 склав 4,33 грн. (т.3 а.с. 18). Згідно відповіді ПАТ «Кредитпромбанк» залишок коштів на рахунку ОСОБА_2 №7132 станом на 01.03.2013 рік склав 0,00 грн. (т.2 а.с. 195).

Пунктом 1 статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Позивачем не доведено, що гроші які заявлені в позовній заяві існують або існували в натурі на час припинення шлюбних відносин. З матеріалів справи також не вбачається що грошові кошти які позивач вважає майном є будь-де в натурі.

Частина 2 статті 68 СК України передбачає, що розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою відповідно до Цивільного кодексу України.

Суду не надано доказів того, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 без згоди позивача розпорядився будь-яким майном, яке є обєктом спільної сумісної власності.

Суд також вважає, що позивачем не доведений дійсний розмір коштів отриманий Відповідачем. Так, загальний обсяг проданих акцій за час подружнього життя за розрахунком позивача 8275951,84 грн. суд не може прийняти як безперечний доказ виходячи з наступного.

Зважаючи на розрахунки позивача наведені в позовних заявах позивач бере до уваги лише договори про продаж акцій, та не звертає уваги на договори про придбання акцій, які наявні в матеріалах справи. В своїх розрахунках позивачем враховано в якості добутку гроші у розмірі 174923,20 грн. за замовленням №6032/10/з20 від 19.04.2010 року (т. 1. а.с. 212), при тому що з тексту договору очевидно що це є договором про придбання акцій. Саме те, що позивач в своїх розрахунках не враховує вартість придбання акцій позивачем та їх джерело, що дає хибні уяву про дійсний розмір отриманих відповідачем коштів, крім того позивачем не врахований той факт, що позивач перевкладав гроші отримані від продажу акцій у придбання наступних акцій.

Таким чином, суд дійшов до висновку що зазначаючи 8 275 951,84 грн. отриманих ОСОБА_2 від продажу акцій позивач має на увазі оборотні кошти, а не фактичні гроші отримані відповідачем.

Враховуючи викладене, суд вважає розрахунок позивача про поділ майні у вигляді грошей не обґрунтованим, а вимогу про поділ грошей у розмірі 8 275 951,84 грн. такою, що заперечується обєктивними обставинами справи.

Додатково, зважаючи на досліджені в ході судового процесу доказів та пояснень сторін суд вважає, що дохід отриманий ОСОБА_2 не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя.

Стосовно коштів на рахунку ВАТ «Кредитпромбанк» в розмірі 4 987 010,14 грн. та 56 261,59 доларів США суд вважає, що позивачем не доведено її відношення до вказаних коштів, а тому вказані кошти не належать спільної власності подружжя ОСОБА_2.

Вимога позивача про визнання права власності на вказане майно суперечить положенням ч. 1 ст. 71 СК України щодо поділу майна в натурі, в звязку з чим суд приходить до висновку, що визнавати право власності та ділити на майно яке не існує в натурі не можливо.

Стосовно обраного позивачем способу захисту своїх прав у вигляді стягнення суд вважає, що позивачем не вірно обраний спосіб захисту з наступних підстав.

Абзацем 2 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» дається розяснення про те, що у випадку коли про розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Суд на вбачає підстав вважати, що ОСОБА_2 приховав від позивачки будь-яке майно, а по друге зважаючи на наявне у сімї на час припинення шлюбних відносин майно та пояснення сторін суд вважає, що майно подружжя ОСОБА_2 вже розподілено.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, так як позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту того що вказане майно є спільною сумісною власністю та не доведено її право власності на майно в розмірі зазначеному у позовних вимогах. Крім того матеріалами справи не підтверджується факт наявності майна яке, а саме грошових коштів які є предметом позову. Матеріалами справи також не підтверджується факт наявності коштів на рахунках ОСОБА_2 або третіх осіб на час припинення спільного господарства.

Факт приховування ОСОБА_2 від ОСОБА_1 доходів не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи, доказів того, що ОСОБА_2 використав кошти отримані від діяльності на фондовому ринку не в інтересах сімї позивачем не надано, відсутні такі матеріали і в матеріалах справи. Крім того суд не може визнавати право власності на майно яке відсутнє під час розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10,11,209,212,214-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І ШИ В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було ухвалено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: А.В.Воробйов