№ 201/8307/16- ц
провадження 2/201/2155/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Пухловій О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради і ОСОБА_3 капітального будівництва ОСОБА_2 обласної державної адміністрації, треті особи виконавчий комітет Соборної районної у м. Дніпрі ради і департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області про визнання права власності на гараж,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 03 червня 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 міської ради і ОСОБА_3 капітального будівництва ОСОБА_2 обласної державної адміністрації про визнання права власності на гараж, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що 26 березня 2001 року між позивачем і ОСОБА_3 капітального будівництва ОСОБА_2 обласної державної адміністрації було підписано договір про участь у дольовому будівництві, згідно якого цей відповідач за кошти позивача повинен був збудувати і передати позивачу гараж у дворі будинку № 13 по пров. Урицього м. Дніпропетровська; позивач кошти надав, відповідач, отримавши необхідні дозвільні документи, гараж збудував і по акту в 2008 році передав його позивачу. Останній користувався цим гаражем як своїм, отримав технічний паспорт на гараж. З метою реєстрації права власності на цей гараж позивач звернулася до відповідачів, але отримала відмову. Позивач вважає вказане незаконним, оскільки будівництво гаражу було законним, кошти внесені, гараж збудовано і передано їй як власниці, вона ним правомірно користується. В добровільному порядку питання не вирішені і позивач звертається х позовом до суду. Просила визнати за нею право власності на вказаний гараж без додаткових актів в воду в експлуатацію, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що ними стосовно позивача порушень не допущено, звернення позивача до них з питань позовних вимог не було, позивачем порушено питання про належне оформлення правовстановлюючих документів на гараж, цей обєкт нерухомості не введений в експлуатацію, а отже і не може бути зареєстрованим, тому позов безпідставний. На звернення позивача надавали своєчасно відповідь по суті звернення. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги до них не обгрунтованими і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 капітального будівництва ОСОБА_2 обласної державної адміністрації в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, в письмовому зверненні до суду позовні вимоги фактично визнав повністю, не заперечував проти них, просив їх задовольнити і справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України.

Представники третіх осіб виконавчого комітету Соборної районної у м. Дніпрі ради і департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. В письмовому зверненні до суду позовні вимоги фактично визнали, не заперечували проти них, просили справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних третіх осіб відповідно до ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, зясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 26 березня 2001 року між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_3 капітального будівництва ОСОБА_2 обласної державної адміністрації було укладено та підписано договір про участь у дольовому будівництві, згідно якого цей відповідач за кошти позивача повинен був збудувати і передати позивачу гараж у дворі будинку № 13 по пров. Урицього м. Дніпропетровська; відповідно до цього договору позивач кошти надав для цього будівництва, а цей відповідач, отримавши необхідні дозвільні документи (на будівництво, оренду землі та інш.), гараж на протязі семи років збудував і по акту в 2008 році передав його позивачу. Останній користується цим гаражем як своїм, в 2015 році отримав технічний паспорт на гараж. З метою реєстрації права власності на цей гараж позивач звернулася до відповідачів, але отримала відмову через відсутність вводу в передбаченому законом порядку в експлуатацію гаражу. Позивач вважає вказане незаконним і порушуючим його права як власника, оскільки будівництво гаражу було законним, кошти внесені, гараж збудовано і передано їй як власниці, вона ним правомірно користується. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, в іншому передбаченому законом порядку вирішити вказані питання не можливо, тому позивач вимушений звернутися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до абз. 2 п. 13 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року «Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін».

Судом зясовано, що між сторонами 26 березня 2001 року було укладено та підписано договір про участь у дольовому будівництві, згідно якого цей відповідач за кошти позивача повинен був збудувати і передати позивачу гараж у дворі будинку № 13 по пров. Урицього м. Дніпропетровська; вказане було виконане. По цьому договору ОСОБА_3 капітального будівництва ОСОБА_2 обласної державної адміністрації не зобовязано було надавати позивачу правовстановлюючі документи на цей гараж, не було у відповідача і обоз явку прийняти вказаний гараж в експлуатацію, ці питання повинні були вирішуватися окремо в передбаченому законом порядку і позивачем не вирішені.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК (435-15) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

При розгляді справи з позовів та пояснень і доказів сторін не доведено, чому була необхідність укладення саме такого договору (дольова участь в будівництві), чому договір не був нотаріально посвідчений, чому не передбачалося введення гаражу в експлуатацію відповідачем і видачі свідоцтва про право власної, чи дійсно сторона ухилилася від цього та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав вирішити це питання і виконати договір (шляхом укладання додаткових угод тощо).

Судом встановлено, що вказаний спірний гараж збудований на земельній ділянці, стосовно якої зараз немає документів про її відвід, оренду чи інш., позивачка не приватизувала вказану земельну ділянку, для неї збудований гараж не введено в експлуатацію, отже порушено закон.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом встановлено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Пунктом 1.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 передбачено, що реєстрації права власності підлягають тільки обєкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці обєкти.

Відповідно до п. 8.1. Положення, оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно органами місцевого самоврядування: - фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна за Наявності документа, що посвідчує право на земельну ділянку, та документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам;

Згідно п. 8.2. «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», до заяви про оформлення права власності на нерухоме майно додаються матеріали технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна, а також інші документи, визначені Положенням (паспорт, або інший документ, що посвідчує особу, довідку податкового органу про включення власника до державного реєстру фізичних осіб, правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності на об'єкт нерухомого майна на момент початку перебудови, реконструкції, зареєстрований в КП «ДМБТІ», передбачені законодавством документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт, дозвіл на виконання будівельних робіт, сертифікат відповідності закінченого будівництвом об'єкта, виданого Інспекцією ДАБК у Дніпропетровській області, акт про зміну розміру часток, виданий КП «ДМБТІ» та ін.).

Крім того, на виконання Законів України «Про основи містобудування», «Про відповідальність підприємств, їх об'єднань, установ, та організацій за правопорушення у сфері містобудування», виконавчим комітетом ОСОБА_2 міської ради за № 1569 від 24 листопада 1996 року було прийнято рішення «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», згідно якого «Усі об'єкти, закінчені будівництвом підлягають обов'язковому введенню в експлуатацію відповідно до затверджених актів та звітів державної приймальної (технічної) комісії».

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» від 16 листопада 1992 року № 2780-ХИ, будівництво об'єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відвідних рад, які можуть делегувати це право відповідним виконавчим органам.

Законом України «Про основи містобудування» передбачено, що при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені розробка містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови. Відповідно до ст. 7, 8, 14 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ОСОБА_2 міська рада здійснює контроль за дотриманням законодавства у сфері містобудування, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови населених пунктів та проводить роботи з прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством.

Стаття 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97-ВР від 21 травня 1997 року регулює повноваження місцевих рад у галузі будівництва. Такими повноваженнями, зокрема, є: здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердження містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, що передбачені Законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу; здійснення контролю за забезпеченням надійності та безпечності будинків і споруд незалежно від форм власності.

Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України «Про планування та забудову територій» будівництвом слід вважати здійснення нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування обєктів градобудівництва, розширення та технічного переоснащення.

Судом в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 в позовних вимогах навіть не ставить питання про введення в експлуатацію вказаного спірного гаражу, новоствореного обєкту нерухомості, зараз змінився порядок і механізм вводу обєктів нерухомості в експлуатацію, необхідно отримання громадянами свідоцтва (сертифікату, а потім і декларації) стосовно вводу в експлуатацію самовільно збудованих обєктів нерухомості інспекцією ДАБК Дніпропетровської області або відповідач, куди позивач стосовно цього сертифікату (декларації) не звертався; якщо такий сертифікат не потрібно, то це повинно бути відображено у письмовій відповіді інспекції ДАБК Дніпропетровської області. Вказані обставини в судовому засіданні були розяснені позивачу, але доповнень, змін чи уточнень позовних вимог не було і позивач наполягав на заявлених вимогах. Наявні документи свідчать про можливість вирішення питання реєстрації вказаних позивачем обєктів нерухомості тоді ще в КП ДМБТІ ДОР і без звернення до суду, але і такого звернення позивачем не було.

На сьогодні не відомо відповідність будівельним нормам і правилам будинку, господарських будівель і споруд, не надано документального підтвердження про належне будівництво та переобладнання гаражу і позивачем; не відомо в якому стані зараз це самовільне будівництво; судом може бути визнано право власності на збудоване нерухоме майно про умові, що при будівництві не було порушено прав інших фізичних та юридичних осіб, інших співвласників і власників сусідніх будинків (в даному випадку сусідів).

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Цивільна відповідальність майнова відповідальність громадян чи організацій, що виникає в разі неправомірних дій, невиконання договірних зобов'язань, заподіяння особистої чи майнової шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення можливе встановленням фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними чи іншими діями відповідачів позивачу завдано майнової шкоди та прямих збитків або інш., які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Згідно ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельної ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Тому якщо власник або співвласник будинку зведенням будівель і споруд погіршує права решти учасників спільної власності чи інших осіб, у тому числі погіршує для них екологічну ситуацію, то вони відповідно до ст. ст. 55, 124 Основного Закону та інших актів законодавства мають право заявляти в суді вимоги до знесення цих будівель і споруд (незалежно від того, зводились вони з відповідного дозволу чи без нього) або усунення допущених порушень іншим шляхом.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача і його представника на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджені.

У відповідності зі ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежним йому майном. Власник має право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню а ні частково, а ні повністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача, а позивач цього не довів, відповіді позивачу на його звернення надавалися, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням.

З огляду на наведене та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог та підстав, на які посилається позивач у позові, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 міської ради і ОСОБА_3 капітального будівництва ОСОБА_2 обласної державної адміністрації про визнання права власності на гараж відмовити.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання та не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 58, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 3, 5, 15, 16, 182, 202, 203, 210, 228, 317, 319, 321, 328, 331, 375, 392, 509, 525, 526 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про основи містобудування», ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 7, 8, 10, 14, 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 міської ради і ОСОБА_3 капітального будівництва ОСОБА_2 обласної державної адміністрації про визнання права власності на гараж відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -