Справа № 450/1914/15 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/1687/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Берези В.І. і ОСОБА_2

при секретарі Куцик І.Б.

з участю позивача ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 і ОСОБА_5 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа Орган опіки та піклування Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Після розірвання шлюбу залишено за позивачем ОСОБА_3 прізвище, яке вона змінила у зв"язку з реєстрацією шлюбу "Петришин".

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржили позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_5.

ОСОБА_3 рішення суду в частині визначення місця проживання дитини вважає незаконним, необгрунтованим і таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права. Вважає, що судом не в повній мірі досліджено всі обставини справи, в зв"язку з чим суд прийшов до помилково висновку про часткове задоволення її позову. В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

ОСОБА_5 вважає рішення суду незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3. Звертає увагу, що суд першої інстанції, постановляючи рішення не дослідив той факт, чи дійсно позивач була ознайомлена з рішенням суду від 18 листопада 2015 року про надання терміну на примирення, оскільки на час розгляду справи судом жодних відомостей від позивача з цього приводу не отримано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_3 і ОСОБА_5 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 15.09.2009 року, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Жовківського районного управління юстиції Львівської області, актовий запис №107, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-СГ № 121796 від 15.09.2009 року.

Від шлюбу у сторін народився син, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується свідоцтвом про народження серії 1-СГ № 234038, що видане 01.03.2010 року Старосільською сільською радою Пустомитівського району Львівської області.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу є однією з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Оскільки позивач скориставшись своїм правом, звернувся до із позовом про розірвання шлюбу де зазначив, що немає наміру зберегти шлюб з відповідачем, суд першої інстанції беручи до увагу той факт, що шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка прийшов до висновку про можливість розірвання шлюбу, так як спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить її інтересам

З такими висновками суду, колегія суддів погоджується.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частиною 3 ст.105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 110 СК України право на пред'явлення позову про розірвання шлюбу позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Відповідно до статті 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч.1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч.5 ст.191 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Розгляд справи в суді першої інстанції тривав в період з серпня 2015 року по грудень 2015 року, з врахуванням того, що судом першої інстанції 17 листопада 2015 року розгляд справи було зупинено до 17 грудня 2015 року з метою надання сторонам строку для примирення, що було достатнім строком для можливості примирення колишнього подружжя. До моменту постановлення 17 грудня 2015 року сторони не скористалися можливістю на примирення та не примирились.

Оскільки примушування до шлюбу не допускається, подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу між сторонами суперечило б інтересам одного з них та інтересам їхньої дитини, що має істотне значення для справи. Судом не встановлено порушення інтересів дітей.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до вірного висновку, розірвавши шлюб.

Відмовляючи в задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини суд виходив з тих підстав, що відсутні будь-які підстави вважати, що задоволення позову в цій частині буде сприяти інтересам дитини.

З таким висновком колегія суддів погоджується.

Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою з матір'ю.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку, беручи до уваги вік дитини, місце її проживання, а також те, що в період перебування позивача за кордоном, вона проживає з своєю бабусею, без висновок органу опіки і піклування про доцільність встановлення місця проживання дитини з одним з батьків, неможливо встановити, чи визначення місця проживання дитини буде сприяти її інтересам. За таких обставин, колегія суддів вважає, що вимога позивача про визначення місця проживання дитини ОСОБА_8 з нею ОСОБА_3 є передчасним.

Таким чином, доводи апеляційних скарг ОСОБА_3 і ОСОБА_5 правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для скасування рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 грудня 2015 року та ухвалення нового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційні скарги ОСОБА_3 і ОСОБА_5 слід відхилити, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 грудня 2015 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст. 315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 і ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я.Мельничук

Судді: В.І. Береза

ОСОБА_2