Провадження № 22-ц/779/609/2016
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Васильковського В.М., Малєєва А.Ю.,

секретаря: Мельник О.В.,

з участю: представника ПАТ КБ "ПриватБанк" -

ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 -

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 27 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» пред'явлено позов до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору від 10.07.2007 року, який складається з заяви, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів Банку, утворилась заборгованість, яка станом на 31.08.2015 року складає 7690,78 доларів США, що еквівалентно 162 890,73 грн. Посилаючись на те, що в добровільному порядку останній відмовився повертати надані йому кошти, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 162 890,73 грн заборгованості за кредитним договором та 2443,36 грн сплаченого судового збору.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 січня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи. Апелянт вважає невірним висновок суду про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки відповідачем ОСОБА_3 не було повернуто надані йому банком кошти, а тому зобов'язання відповідача за договором не припинились. При цьому, зазначає апелянт, кредитний договір сторонами не було розірвано чи припинено. Крім того, представник Банку звертає увагу суду на те, що відповідно до умов кредитного договору відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами, оскільки розрахунок заборгованості здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом. А тому, на думку апелянта, Банк має право вимагати повернення відсотків в межах строків позовної давності, тобто за період з 15.10.2012 року по 15.10.2015 року в сумі 2534,26 доларів США. Посилаючись на незаконність рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в частині стягнення відсотків та неустойки за кредитним договором в повному обсязі, а також стягнути із відповідача судові витрати.

У судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній. Висновок суду першої інстанції про пропуск ПАТ КБ "ПриватБанк" строку позовної давності вважає безпідставним. Тому просить оскаржене рішення як незаконне скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову банку.

Представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечив. Додатково зазначив, що Банком було пропущено строк позовної давності, оскільки останній платіж ОСОБА_3 було внесено 19.05.2010 року, і Банк не просив поновити пропущений строк позовної давності строк.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову Банку до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, суд першої інстанції вважав, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пропущено загальний строк позовної давності. Колегії суддів з таким висновком місцевого суду погоджується на підставі такого.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 відповідно до укладеного договору №б/н від 10.07.2007 року отримав кредит в сумі 2200 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,6% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.15).

Згідно розділу 3 «Умов і правил надання банківських послуг», які є складовою частиною згаданого кредитного договору, для надання послуг Банк відкриває клієнту картрахунки, видає клієнту картки. Крім того, банк видає Пам'ятку клієнта про порядок користування картками і "Тарифи та порядок погашення по кредиту", які також є складовою частиною кредитного договору. Датою укладення договору є дата відкриття рахунку, вказаного в розділі «відмітки банку» заяви позичальника (а.с.18). У п.9.12 названих вище «Умов» зазначено, що кредитний договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. В цьому ж пункті вказано, що у випадку коли протягом цього строку жодна із сторін не попередить другу сторону про припинення дії договору, він автоматично поновлюється на такий же строк (а.с.24).

Судом першої інстанції встановлено і матеріалами справи підтверджується, що внаслідок неналежного виконання умов договору кредиту у ОСОБА_3 утворилась заборгованість, яка станом на 31.08.2015 року складає 7 690,78 доларів США, що еквівалентно 162 890,73 грн, з яких: 2160,50 доларів США заборгованості за кредитом, 4841,57 доларів США заборгованості за відсотками, 300 доларів США пені та комісії, а також 23,61 доларів США та 365,10 доларів США штрафи (фіксована частина та процентна складова) (а.с.9-12).

Колегією суддів встановлено і апелянтом не заперечується, що Умовами кредитного договору визначено порядок погашення заборгованості шляхом повернення кредитних коштів частинами - щомісячними платежами.

Згідно із ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.2 ст. 267 ЦК України).

Про застосування позовної давності відповідач ОСОБА_3 подав відповідну заяву 20 січня 2016 року (а.с.54).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що в разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року по справі №6-154цс15, яка згідно ч.1 статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Оскільки сторони визнають, що згідно розрахунку заборгованості (а.с.9-12) останній місячний платіж ОСОБА_3 здійснив 19 травня 2010 року, а банк звернувся до суду з позовом тільки 15 жовтня 2015 року, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про пропуск банком строку позовної давності.

Посилання апелянта на те, що строк позовної давності на вимоги про стягнення відсотків за користування кредитними коштами і пені не сплив, не може бути прийняте до уваги, оскільки згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо).

Приймаючи до уваги вище викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в даній справі ухвалено з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права. Доводи апелянта висновків суду не спростовують. Тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.

Керуючись ст. ст. 218; 307; 308; 315; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 27 січня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Васильковський

А.Ю. Малєєв