Михайлівський районний суд Запорізької області
Справа № 321/344/16-ц
Провадження № 2/321/203/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2016 року смт. Михайлівка

Михайлівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Олійника М.Ю.

за участю:

секретаря судового засідання Засько О.А.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, за участю третьої особи відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, про примусове виконання обовязку в натурі, стягнення індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми грошового зобовязання, а також стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про примусове виконання обовязку в натурі, стягнення індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми грошового зобовязання, а також стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 17 квітня 2012 року було, зокрема, зобовязано ОСОБА_5 компенсувати їй вартість майна в сумі 4000 грн., а також вартість неподільних речей, а саме: автомобіля ВАЗ 210999, реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 22118 грн., супутникових антен у розмірі 1000 грн., водонагрівача у розмірі 200 грн., газової плити у розмірі 240 грн., 1/2 частину коштів вкладених на ремонт та благоустрій житлового будинку у с. Кавунівка, № 16 у розмірі 13534 грн., на загальну суму 41092 грн. Однак, до теперішнього часу рішення суду в цій частині суду не виконано, гроші позивачу не повернуті. Тому, позивач просить суд зобовязати відповідача виконати обовязок в натурі, шляхом стягнення з нього суми боргу в сумі 41092 грн. Крім того, позивач зазначає, що у звязку з тривалим простроченням повернення грошових коштів та невиконанням рішення суду, відповідач повинен сплатити їй інфляційні втрати і три проценти річних від простроченої суми в розмірі 37826,69 грн. Крім того, неправомірними діями відповідача, позивачу було завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в 30000 грн., а також просить стягнути понесені судові витрати по сплату судового збору в сумі 1089,19 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 просив суд задовольнити позов на підставах, викладених в позовні заяві. Також, представник позивача визнав, що позивачем ОСОБА_4 дійсно було отримано від відповідача ОСОБА_5 грошові перекази на загальну суму 1250 грн.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позову, надав письмові заперечення на позов (а.с. 31-35), а також додатково пояснив, що відповідач ОСОБА_5 вживав всі заходи для виконання рішення суду, але воно не було виконане через неналежне ставлення державного виконавця до виконання своїх обовязків. ОСОБА_5 повернув позивачу частину коштів, але з невідомих причин державним виконавцем не були зараховані відповідні суми в рахунок погашення заборгованості. Позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не було доведено вини відповідача у невиконанні рішення суду. Крім того, Законом взагалі не передбачено повторного стягнення суми, ще вже була стягнута за рішенням суду. Враховуючи не доведення позивачем обставин, що підлягають доведенні, підстав для задоволення позову, на думку представника позивача, немає.

Представник третьої особи ОСОБА_3 в судовому засіданні просила вирішити спір на розсуд суду, додатково пояснила, що в її провадженні, як державного виконавця, на теперішній час перебуває зведене виконавче провадження про зобовязання ОСОБА_5 компенсувати ОСОБА_4 вартість майна та неподільних речей на загальну суму 41092 грн. Будь-яких даних про виконання або часткове виконання вказаного зобовязання, матеріали виконавчого провадження не містять. У звязку з ухиленням боржника ОСОБА_4 від виконання рішення суду, на нього двічі були накладені штрафи, а також направлене повідомлення в органи поліції, щодо умисного ухилення від виконання судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, враховуючи таке:

Так, рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 17 квітня 2012 року було, зокрема, зобовязано ОСОБА_5 компенсувати ОСОБА_4 вартість майна в сумі 4000 грн., а також вартість неподільних речей, а саме: автомобіля ВАЗ 210999, реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 22118 грн., супутникових антен у розмірі 1000 грн., водонагрівача у розмірі 200 грн., газової плити у розмірі 240 грн., 1/2 частину коштів вкладених на ремонт та благоустрій житлового будинку у с. Кавунівка, № 16 у розмірі 13534 грн. (а.с. 6-7). Загальна сума грошового зобовязання складає 41092 грн.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 6 грудня 2012 року, було скасоване рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 17 квітня 2012 року і ухвалене нове рішення (а.с. 8-9).

Проте, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29 травня 2013 року, рішення Апеляційного суду Запорізької області від 6 грудня 2012 року було скасоване, а рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 17 квітня 2012 року залишено в силі (а.с. 10-12).

За рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 17 квітня 2012 року були видані виконавчі листи, котрі було предявлено до виконання на адресу відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції. Постановами державного виконавця від 18 вересня 2014 року було відкрито виконавче провадження (а.с. 40-43).

Відповідно до фіскальних чеків, ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_5 поштові перекази, а саме: 2 вересня 2015 року 300 грн., 29 вересня 2015 року 200 грн., 28 жовтня 2015 року 150 грн., 28 листопада 2015 року 150 грн., 9 січня 2016 року 150 грн., 28 січня 2016 року 150 грн. і 1 березня 2016 року 150 грн., на загальну суму 1250 грн. (а.с. 59).

Інших доказів про погашення боргу, матеріали справи не містять.

В свою чергу, представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні визнав ту обставину, що ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_5 гроші в сумі 1250 грн.

Відповідно ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Таким чином, станом на дату звернення до суду 15 березня 2016 року залишок боргу ОСОБА_5 складає 39812 грн. (41092 - 1250 = 39812).

Позивач просить суд на підставі п.5 ч. 2 ст. 16 ЦК України винести рішення про примусове виконання обовязку в натурі, шляхом стягнення з ОСОБА_5 суми боргу.

Проте, суд звертає увагу, що згідно рішення суду на ОСОБА_5 вже покладено обовязок компенсувати ОСОБА_4 41092 грн., тому стягнення з нього вказаної суми призведе до повторного стягнення одного і йото самого боргу, що є неприпустимим. Відповідно позов в цій частині не підлягає задоволенню.

Щодо стягнення індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, суд звертає увагу на таке:

Згідно з ч. ч. 2, 5 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Із змісту п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України вбачається, що основними засадами судочинства є обовязковість рішень суду.

Згідно з ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Обовязковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Із змісту абз. 6 ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» слідує, що єдність системи судів загальної юрисдикції забезпечується обовязковістю виконання на території України судових рішень.

Згідно з ч. 4 ст. 31 ЦПК України кожна із сторін має право вимагати виконання судового рішення в частині, що стосується цієї сторони.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, всупереч імперативним вимогам ч. 5 ст.124, п. 9 ч. 3 ст.129 Конституції України; ч. 1 ст. 14 ЦПК України; ч. 2 ст. 13, абз. 6 ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ОСОБА_5 не виконав рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 17 квітня 2012 року, в частині, що його стосується.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичайного ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дана норма визначає спеціальні правові наслідки прострочення виконання грошових зобовязань. Таких наслідків є декілька. По-перше, боржник зобовязаний сплатити суму заборгованості з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення. Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті «Урядовий курєр» та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується. По-друге, дана норма передбачає можливість стягувати за прострочення виконання грошового зобовязання проценти річних. Розмір процентів річних визначається сторонами в договорі. Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Проценти річних, передбачені цією нормою, є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобовязань.

Більш того, за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та навіть незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження тощо.

Таким чином, зважаючи, що рішенням суду на відповідача покладено обовязок компенсувати позивачу гроші на загальну суму 41092 грн., між сторонами дійсно склалися правовідносини грошового зобовязання, тому на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовязання.

Ст. 625 ЦК України регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, дає підстави для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами зобовязальних правовідносин.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі за № 6-113цс14 і має бути врахована у розгляді справ при застосуванні ст. 625 ЦК України.

Крім того, така ж правова позиція висловлена й у висновках Верховного суду України, викладених у постанові від 25 червня 2014 року № 6-25цс14, відповідно до якої за змістом ст.ст. 524, 533 535, 625 ЦК України грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобовязання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Підставою застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 зазначеного Кодексу, є прострочення боржником грошового зобовязання. Така відповідальність настає у разі встановлення, що зобовязання є грошовим, у інших випадках ця норма застосуванню не підлягає.

Водночас формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно повязується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі №6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі №6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

Відповідно до ст. 214 ЦПК України, зі змінами внесеними Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд», при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Враховуючи обставини справи, суд не вбачає підстав для відступу від правових позиції, викладених у висновках Верховного суду України в постановах від 01 жовтня 2014 року у справі за № 6-113цс14, 25 червня 2014 року № 6-25цс14, 6 червня 2012 року №6-49цс12, 24 жовтня 2011 року №6-38цс11, 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11, що в силу 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів України.

Отже, суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Проте, при обрахуванні їх розміру, позивачем не враховано часткове погашення відповідачем боргу в сумі 1250 грн., тому, як вже зазначалося вище, на час розгляду справи, сума не сплаченого грошового зобовязання складає 39812 грн.

Таким чином, сума індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобовязання, у період з дати набрання рішення суду законної сили - 29 травня 2013 року до дати подачі позову - 15 березня 2016 року, складає: 31641,75 грн. (100,1% х 100% х 99,9% х 99,3% х 100% х 100,4% х 100,2% х 100,5% х 100,2% х 102,2% х 103,3% х 103,8% х 101% х 100,4% х 100,8% х 102,9% х 102,4% х 101,9% х 103% х 103,1% х 105,3% х 110,8% х 114% х 102,2% х 100,4% х 99% х 99,2% х 102,3% х 98,7% х 102% х 100,7% х 100,9% х 99,6% х 39812 = 71453,75 39812 = 31641,75).

Стосовно позовних вимог про стягнення процентів за прострочення виконання грошового зобовязання слід зазначити, що 3% річних від простроченої суми за час прострочення виконання грошового зобовязання складає за період з 29 травня 2013 року по 15 березня 2016 року = 3341 грн. (39812 х 3 % / 100 % / 365 днів у році х 1021 днів прострочення = 3341).

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають вказані вище суми інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми, оскільки відповідачем було прострочено виконання грошового зобовязання перед позивачем.

Водночас, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди враховуючи таке:

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно розяснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Виходячи з приписів ст.ст. 23, 1167 ЦК України, підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є склад цивільно-правового правопорушення, що складається з наступних елементів: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобовязання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобовязання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Проте в ході судомо розгляду, не була доведена належними та допустимими доказами, як вина відповідача, так і наявність причинного звязку між шкодою та діями відповідача, також належним чином не обґрунтований розмір моральної шкоди.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування моральної шкоди. Наслідки порушення позичальником своїх зобовязань визначені ст.ст. 625 ЦК України, та не передбачають відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи все вище викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 349,83 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 59, 60, 61, 88, 107, 208, 212 215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5, за участю третьої особи відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, про примусове виконання обовязку в натурі, стягнення індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми грошового зобовязання, а також стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму інфляційних втрат в розмірі 31641 грн. 75 коп., суму трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 3341 грн. та понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 349,83 грн., а всього: 35332 (тридцять пять тисяч триста тридцять дві) грн. 58 коп.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Михайлівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Михайлівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_6