Провадження № 22-ц/779/513/2016
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Матківського Р.Й.

суддів: Горблянського Я.Д., Максюти І.О.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю апелянта ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 21 січня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року позивач звернувся з даним позовом та після уточнення позовних вимог просив визнати недійсним правочин, зазначений у справі №2-45/ 2010 як усний договір між ним та ОСОБА_3 щодо переказу коштів для придбання квартири та застосувати наслідки недійсності правочину.

Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 липня 2010 року залишеним без змін у апеляційному порядку стягнуто з нього на користь ОСОБА_3 132095, 20 гривень, які за усною домовленістю між сторонами, ОСОБА_3 передавав та надсилав відповідачу для придбання квартири При задоволенні даних вимог суди вважали, що між ним та ОСОБА_3 вчинено усний правочин по передачі коштів на придбання квартири.

Позивач по даній справі вважає, що такий усний правочин за рішенням суду при розгляді справи, який став підставою для стягнення з нього 132 095 гривень не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки в ньому не виявлено його волі на укладення, а є предметом нав'язування однією стороною обов'язків другій стороні, що є порушенням ч.3. ст. 208 ЦК України, усний договір не укладено у письмовій формі, що є порушенням вимог ч. 3 ст. 208 ЦК України, а також усний договір укладено внаслідок обману.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове, визнати недійсним правочин, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо переказу коштів для придбання квартири та застосувати наслідки його недійсності.

Апелянт у скарзі зазначає, що рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, не відповідає вимогам справедливості, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення на користь ОСОБА_3 132 095, 20 гривень суд у рішенні від 16 липня 2010 року взяв до уваги доводи представника позивача про усну домовленість між сторонами у справі про передачу та надіслання коштів для придбання квартири у місті Івано-Франківську та визнав укладеним правочин, без зазначення виду правочину, дати правочину та інших обставин, які ідентифікують укладений між сторонами правочин, в ньому відсутнє його волевиявлення, а є предметом нав'язування однією стороною обов'язків другій стороні, його укладено не у письмовій формі та під впливом обману. Суд не врахував, що визначена судом сума боргу 132095, 20 гривень перевищує в 20 і більше разів суму неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а тому договір мав би бути укладений тільки в письмовій, а не усній формі, що свідчить про порушення вимог ч. 3 ст. 208 ЦК України. В даному усному договорі не досягнуто в належній формі згоди всіх істотних умов договору, відсутня погоджена дія двох сторін, не зазначено умови, обов'язки та відповідальність сторін, дату та місце його укладення, не передбачено повернення коштів. Представником позивача вчинено правочин від імені ОСОБА_3, хоча зазначений правочин мав би бути вчинений лише особисто позивачем, а не його представником. Крім того, представником позивача у справі застосовано обман, надано суду завідомо неправдиві відомості про усну домовленість між сторонами у справі, які не підтверджені доказами та без будь-якої правової підстави. Судом неправильно зазначено, що правовідносини між сторонами виникли з 2000 року і були триваючими протягом певного часу, хоча насправді спір виник в 2007 році з ініціативи ОСОБА_4, матері позивача, а не самого позивача. Позовна заява від імені ОСОБА_3 підписана і подана 06 серпня 2008 року представником позивача ОСОБА_3, а не самим позивачем, однак суд зазначене не прийняв до відома, а зазначив факти, які фактично не мали місця.

Вислухавши доповідача, апелянта, який вимоги скарги підтримав, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_2 не доведено наявність предмету позовних вимог про визнання правочину недійсним та не здійснено обґрунтування правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи питання повернення коштів за усною домовленістю між сторонами вже розглядалося судами неодноразово. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 липня 2010 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 132095, 20 гривень, які за усною домовленістю між сторонами, позивач ОСОБА_3 передавав та надсилав відповідачу для придбання в майбутньому для себе квартири. Рішення переглядалося в апеляційному та касаційному порядку та залишено без змін.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 з 2000 року перебуває на заробітках в Республіці Португалія, за усною домовленістю між ним та ОСОБА_2, його вітчимом, передавав та надсилав ОСОБА_2 кошти для придбання в майбутньому для себе квартири в м. Івано-Франківську. Починаючи з 2000 року на виконання домовленості ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_3 кошти на загальну суму 132095,20 гривень, які відмовився повернути. Також судом встановлено, що зустрічний позов ОСОБА_2 про відшкодування витрат на зберігання коштів не підлягає до задоволення, оскільки він не надав суду належних доказів як оплатності усної угоди між ним та ОСОБА_3, так і зобов'язань позивача по відшкодуванню витрат по утриманню спірних коштів.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вже раніше встановлено судовими рішеннями договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не укладалось, а підставою звернення до суду та задоволеного позову ОСОБА_3 визначено витребування майна з чужого незаконного володіння.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно проаналізувавши рішення Івано-Франківського міського суду від 16 липня 2010 року визначив, що предметом позову у справі було витребування майна з чужого незаконного володіння.

Посилання апелянта на зобов'язально-правовий спосіб захисту права власності, що застосовується у договірних відносинах немає жодного правового підґрунтя, що підтверджується судовими рішеннями.

При вирішенні позовних вимог судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано оцінку доводам сторін.

Викладені доводи апеляційної скарги перевірені апеляційним судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело, або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 218, 307, 308, 313-315, ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 21 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Матківський Р.Й.

Судді: Горблянський Я.Д.

Максюта І.О.