Справа № 658/3323/15-ц
(провадження № 2/658/58/16)
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 року Каховський міськрайонний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді - Єйбог І.М.,

при секретарі - Садовій І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Каховка, цивільну справу за позовом прокурора Каланчацького району в інтересах держави в особі Каланчацької районної державної адміністрації Херсонської області до ОСОБА_1 про стягнення збитків,

в с т а н о в и в:

Прокурора Каланчацького району звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків.

Позов мотивовано тим, що 07 травня 2013 року розпорядження голови Каланчацької районної державної адміністрації Херсонської області (далі - РДА) було звільнено ОСОБА_2, однак йому не було виплачено вихідна допомога, яка за рішенням суду було стягнуто з РДА. Крім того на підставі постанови Херсонського окружного адміністративного суду Херсонської області з РДА стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 64 177,75 грн. На виконання вказаного рішення суду 17 квітня 2015 року було видано виконавчий лист, який у період з 05 травня 2015 року по 14 травня 2015 року РДА виконано. Таким чином прокурор вважає, що незаконні дії, що призвели до виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні вчиненні головою РАД ОСОБА_1 Однак в добровільному порядку відповідач не відшкодувала завдану шкоду державі в розмірі 64 177,75 грн. Обов'язок покрити шкоду завдану незаконним звільненням або переведенням працівника на іншу роботу покладається на винну службову особа (ст. 237 КЗпП України). За вказаних обставин, а також враховуючи вимоги п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, яким на працівника покладається повна матеріальна відповідальність за незаконне звільнення або переведення працівника на іншу роботу, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Каланчацької районної державної адміністрації Херсонської області збитки у сумі 64 177,75 грн. заподіяних внаслідок виплат ОСОБА_2 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Прокурор в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав, з підстав викладених в позові.

Відповідач в судове засідання не з'явилася надала до суду заперечення, відповідно до змісту яких, позов не визнала. Так, заперечення мотивовані тим, що на підставі постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2012 року ОСОБА_2 вважається звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 03 вересня 2007 року, що вказує на відсутность незаконного звільнення працівника, як то вказує позивач. Таким чином твердження позивача про настання повної матеріальної відповідальності відповідача з підстав п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України незаконні. Крім того, на виконання рішення суду нею було видано розпорядження про звільнення ОСОБА_2, виконання якого покладено на заступника голови РДА, який відповідно до Закону України "Про місцеві державні адміністрації" повинна була забезпечити контроль за нарахуванням всіх сум належних при звільненні ОСОБА_2, вказане свідчить про відсутність вини з боку відповідача за затримку виплат при звільненні.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити. Підтримав подані заперечення ОСОБА_1, та пояснив, що рішеннями суддів розглядалося питання щодо законності звільнення ОСОБА_2, зокрема постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2013 року встановлено, що ОСОБА_2 був звільнений правомірно, в такому разі не може бути покладено на відповідача матеріальна відповідальність в повному розмірі шкоди як зазначено в позовних вимогах позивача з посиланням на п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України.

Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, а також на повно та всебічно зясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозвязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, cуд приходить до висновку про відмову в задоволеніпозовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 28 березня 2011 року ОСОБА_1 відповідно до розпорядження президента України від 23 березня 2011 року № 103/2011-рп приступила до виконання повноважень голови Каланчацької РДА (а.с. 21, 21 зв.).

Розпорядженням голови РДА від 18 червня 2010 року № 61-к на посаду заступника голови РДА призначено ОСОБА_4 (а.с. 72).

11 вересня 2012 року на підставі розпорядження голови РДА призначено ОСОБА_5 з 11 вересня 2012 року на посаду головного спеціаліста відділу фінансово-господарського забезпечення апарату РДА (а.с. 74).

Згідно до функцій і повноважень голови РДА та його заступника ОСОБА_4 затверджених розпорядженням голови РДА від 25 січня 2013 року № 28, голова РДА є розпорядником коштів РДА, використовуючи їх лише за цільовим призначенням, призначає на посади та звільняє з посад керівників управлінь, відділів та інших структурних підрозділів РДА. Заступник голови зокрема, спрямовує і контролює роботу фінансового управління, виконує інші обов'язки за дорученням голови РДА (а.с. 87, 88 - 89, 91 - 92).

Відповідно до розпорядження РДА від 28 березня 2014 року № 48-ос, ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та розпорядження в.о. Президента України від 17 березня 2014 року № 144/2014-рп припинила повноваження голови РДА (а.с. 22, 22 зв.).

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до РДА про визнання дій протиправними, визнання звільнення незаконним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено (а.с. 64 - 66).

07 травня 2013 року розпорядженням голови РДА ОСОБА_1 ОСОБА_2 звільнено з посади начальника відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Каланчацької РДА за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 03 вересня 2007 року. Контроль за виконанням розпорядження покладено на заступника начальника голови РДА ОСОБА_4 (а.с. 5).

На підставі постанови Херсонського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2014 року, що залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2015 року з РДА на користь ОСОБА_2 стягнуто середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 64 177,75 грн. Вказаною постановою встановлено, що 07 травня 2013 року є останнім робочим днем ОСОБА_2 в РДА, а датою фактичного отримання ним вихідної допомоги є 22 серпня 2014 року, тому середній заробіток за час затримки розрахунку складає 64 177,75 грн. (197,47 грн.*325 робочі дні), з обов'язковим утриманням податків і зборів згідно діючого законодавства (а.с. 6 - 8, 9 - 10).

На виконання постанови суду 17 квітня 2015 року виданий виконавчий лист про стягнення з РДА на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 64 177,75 грн. (а.с. 11).

Таким чином, період за який РДА було виплачено ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки становить з 07 травня 2013 року по 22 серпня 2014 року, тобто включає в себе і час після припинення повноважень відповідачем, а саме з 28 березня 2014 року по 22 серпня 2014 року.

Як вбачається з виписок з рахунку РДА на виконання постанови суду перерахувало ОСОБА_2 13 892,87 грн. 14 травня 2015 року та 50 284,88 грн. 05 травня 2015 року (а.с. 12, 13).

Загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників визначені ст. 130 КЗпП України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Як вбачається з аналізу норм КЗпП України, законодавець визначив чіткий перелік випадків коли наступає повна матеріально відповідальність працівника. Так, п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України встановлено, що службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14 зазначено, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (ч. 2 ст. 11 ЦПК України).

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Враховуючи вищенаведене, суд вбачає, і це підтвердив представник прокуратури, що виплата РДА грошових коштів в сумі 64 177,75 грн. ОСОБА_2 призвела саме затримка розрахунку при звільненні з 07 травня 2013 року по 22 серпня 2014 року. Отже доводи позивача про те, що існують підстави передбачені п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, для покладення саме повної матеріальної відповідальності на відповідача є необґрунтованими.

Крім того, суд зазначає про відсутність вини відповідача у завданні збитків РДА у період після 28 березня 2014 року, оскільки вона вже не працювала в РДА з вказаного часу.

Суд виходячи із наявних в матеріалах справи доказів, заявлених вимог,прав сторін при розгляді справивважає, що позивачемвсупереч вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надано докази того, що на відповідача може бути покладена повна матеріальна відповідальності за ст. 134 КЗпП України за виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_2

За таких обставин підстави для стягнення виплаченого РДА середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 64 177,75 грн. з відповідача, відсутні.

Керуючись ст.ст. 8, 21, 22, 24, 55, 124 Конституції України, ст.ст.130, 134 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14, ст.ст. 3 11, 57 61, 212 215, 223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволені позову прокурора Каланчацького району в інтересах держави в особі Каланчацької районної державної адміністрації Херсонської області до ОСОБА_1 про стягнення збитків, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Каховський міськрайнний суд Херсонської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя І.М. Єйбог