Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Ковальчук Н.М.,

суддів Боймиструка С.В., Григоренка М.П.,

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 лютого 2013 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 лютого 2013 року вказаний позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» 202 134,26 грн. заборгованості за кредитним договором. Вирішено питання про судові витрати.

Вважаючи рішення суду таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, ухваленим за невірної юридичної оцінки документам по справі та з порушенням норм матеріального права, незаконним в частині визначення розміру відшкодування, ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що підставою звернення ПАТ «КБ «ПриватБанк» до суду із позовом про стягнення з нього заборгованості став договір поруки від 11.09.2007 року № 1680/п1, у якому він поручився відповідати за зобовязаннями ТзОВ компанії «Інвестжитлобуд» в сумі 166 167,00 грн. по договору кредиту. Додає, що строк повернення кредитних кошів встановлений не пізніше 09 грудня 2008 року. Вказує, що п.5 договору поруки передбачено, що в разі невиконання боржником будь-якого зобовязання за договором кредиту, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаних обовязків з тим, щоб останній виконав цей обовязок в межах 5 календарних днів з дня отримання. Стверджує, що наявна в матеріалах справи претензія від 01.07.2010 року не може вважатись такою письмовою вимогою. Покликається на ст. 559 ЦК України та на договір поруки і вважає, що в ньому не визначено строку її припинення, а тому до правовідносин мають застосовуватися вищезазначені норми, котрі передбачають, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання, настання строку виконання зобовязання в повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково не предявить вимоги до поручителя. Вважає, що строк звернення до суду з позовом до поручителя за договором поруки почався у ПАТ «КБ «ПриватБанк» 10 грудня 2008 року, оскільки строк виконання основного зобовязання закінчився 09.12.2008 року. Заперечує стягнення пені за період з 27.12.2008 року по 02.07.2010 року, оскільки це порушує вимоги п.1. ч. 2 ст. 258 ЦК України, котра встановлює

__________________________________________________________________________Справа № 2-876/11 Головуючий в суді І інстанції ОСОБА_4

Провадження № 22-ц 787/1868/2016 Суддя-доповідач ОСОБА_5 період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання, не більше одного року. Звертає увагу, що місцевий суд у оскаржуваному рішенні обмежився лише формальними посиланнями на обґрунтованість позовних вимог, при цьому не визначивши

періоду, за який здійснюється стягнення, не визначив, з чого складається сума заборгованості, не дав оцінки розрахунку заборгованості, який представив позивач. Зазначає про порушення процесуальних норм, які виявились у неповідомлення його належним чином про час та місце розгляду справи. З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що 11 вересня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТзОВ компанією «Інвестжитлобуд» було укладено кредитний договір № 1680, за умовами якого останнє отримало кредит у розмірі 200 000 грн. на фінансування поточної господарської діяльності зі сплатою 18,75 % річних, а у випадку прострочки сплати 42,3 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості, які в подальшому були змінені додатковою угодою № 1 від 10.09.2008 року і становили 23 % річних за користування кредитом та 54 % річних у випадку прострочки.

На забезпечення виконання зобовязань ТзОВ компанії «Інвестжитлобуд» за даним договором того ж дня, 11 вересня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3В, було укладено договір поруки № 1680/п1, у якому останній поручився перед кредитором за виконання обовязків за кредитним договором у тому ж розмірі що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Спірні відносини між сторонами виникли у звязку з невиконанням боржником своїх зобовязань перед Банком за договором кредиту і як наслідок утворення заборгованості.

Звертаючись до суду із позовом до поручителя про стягнення заборгованості, ПАТ «КБ «ПриватБанк» визначив її за період з 27.12.2008 року по 02.07.2010 року у сумі 202 134,26 гривень, з яких: прострочені відсотки - 129 380,97 грн. та пеня - 72 753,29 грн..

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався передбаченим законом обовязком позичальника повернути позикодавцеві отримані за договором кредиту кошти разом з відсотками та сплатою штрафних санкцій, та виходив з того, що у звязку з порушенням боржником своїх зобовязань за договором кредиту, забезпеченого порукою, у Банку виникло право примусового стягнення суми заборгованості, відсотків, плати за обслуговування кредиту та штрафних санкцій із поручителя.

Проте колегія суддів з таким висновком суду не може погодитись з наступних підстав.

За змістом ст.ст. 1054 і 526 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається із п.1.2 кредитного договору № 1680 від 11.09.2007р., позичальник зобовязувався повернути кредит не пізніше 10 квітня 2008 року (а.с. 5), а додатковою угодою № 1 до даного договору від 10.09.2008 року термін повернення кредиту продовжено до 09 грудня 2008 року (а.с. 8).

У відповідності до п.2 договору поруки № 1680/п1 від 11.09.2007р., поручитель відповідає перед кредитором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагороди, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Строк поруки не є строком позовної давності для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після закінчення цього строку припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Таким чином, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, встановленого сторонами в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія, і поручитель не виконав указані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-2239цс15 та у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс16 і згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Таким чином, позовна вимога до поручителя ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту була заявлена ПАТ КБ «ПриватБанк» поза межами строку дії договору поруки, який припинив свою дію зі спливом шестимісячного строку після настання строку виконання основного зобовязання, визначеного додатковою угодою № 1 від 10.09.2008р. до кредитного договору № 1680 від 11.09.2007р., тобто 09 червня 2009 року, а відтак дана позовна вимога не підлягає до задоволення.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 316 Цивільного процесуального кодексу України, частиною 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 лютого 2013 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя підпис ОСОБА_5

Судді: підпис ОСОБА_6

підпис ОСОБА_7

Копія вірна: суддя-доповідач ОСОБА_5