Ухвала

іменем україни

24 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ЧерненкоВ.П., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - публічне акціонерне товариство «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго» в особі виробничого підрозділу Іллічівський РЕМ, про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 16 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року Головннеуправління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області (далі - ГУ ДСНС України в Одеській області) звернулось до суду із зазначеним вище позовом, у якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованість за комунальними платежами у розмірі 6 739 грн 65 коп.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначав, що у відповідачів виникла заборгованість із-за часткової оплати використаної електроенергії, яка подається до приміщення квартири АДРЕСА_1, у якій вони зареєстровані та мешкають.

Посилаючись на те, що із січня 2010 року до березня 2014 року відповідачі не здійснюють оплату в повному обсязі заспожиту електроенергію, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 30 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог ГУ ГУ ДСНС в Одеській області відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ГУ ДСНС в Одеській області задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ГУ ДСНС в Одеській області в рівних частках із кожного заборгованість за комунальні послуги у розмірі 6 739 грн 65 коп. та витрати зі сплати судового збору 365 грн 40 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом установлено, що відповідно до акта прийомки в експлуатацію закінченої будівництвом будівлі Іллічівського пожежного депо від 07 серпня 1974 року в експлуатацію була прийнята будівля пожежного депо на 6 автомобілів і житлових приміщень.

На підставі зазначеного акта рішенням виконкому Іллічівської міської ради Одеської області від 27 лютого 2003 року № 93 було видано свідоцтво про право власності держави в особі Верховної ради на об'єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1, у якому, зокрема, є учбово-житловий корпус, у тому числі із житловою площею 179,1 кв. м. ( а. с. 61-64).

У подальшому, 31 серпня 2006 року було видано тотожне свідоцтво про право власності на об'єкт нерухомості, в якому зазначена чотириповерхова будівля учбово-житлового корпусу «Б» загальною площею 1354,30 кв. м, у тому числі житловою - 179,1 кв. м ( а. с. 60).

Згідно із посвідченням на право зайняття службової житлової площі від 25 жовтня 1983 року № 52, виданим виконкомом Іллічівськоі міської ради народних депутатів Одеської області, ОСОБА_5 була надана житлова площа, яка складається із кімнати площею 26 кв. м у квартирі АДРЕСА_2, на склад сім'ї: ОСОБА_5, його дружина ОСОБА_6, донька ОСОБА_3, син ОСОБА_7 (а. с. 154).

Звертаючись до суду із позовом, позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість за комунальні послуги, надавши розрахунок, згідно із яким станом на січень 2010 року у відповідачів виник борг у сумі 661 грн 77 коп., із січня 2010 року до березня 2014 року заборгованість склала 6 763 грн 45 коп. із урахуванням заборгованості, яка виникла до січня 2010 року.

Відмовляючи у задоволенні позову ГУ ДСНС України в Одеській області, суд першої інстанції виходив із його недоведеності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позову у повному обсязі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідачі не оплачують надані їм житлово-комунальні послуги, у зв'язку з чим виникла заборгованість, що підлягає стягненню з останніх.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон).

Суб'єктами Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону).

Відповідно до вимог ст. 13 Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Статтями 20, 21 Закону визначено права і обов'язки споживача та виконавця. А саме правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг; зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством, а обов'язком - оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг із визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно із типовим договором.

Згідно зі ст. 32 Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 п. 2 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869 «Про забезпечення підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги» з власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та власниками, орендарями нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) укладається договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Копія такого рішення є невід'ємною частиною договору про надання послуг.

Частиною 2 п. 2 Порядку передбачено, що тарифи на послуги розраховується окремо за кожним будинком залежно від запланованих кількісних показників, що фактично повинні надаватися для забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням послуг згідно з додатком до цього Порядку.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на вищенаведені положення закону уваги не звернув, не встановив всі фактичні обставини справи, зокрема, обсяг та види житлово-комунальних послуг, які фактично надавалися відповідачам, не з'ясував та не встановив статус і розмір жилого приміщення, яке займають відповідачі, а відповідно і розмір та тарифи послуг, які їм надаються, не конкретизував структуру боргу (чи за комунальні послуги, чи за електроенергію).

Судом установлено, що ГУ ДСНС України в Одеській області є балансоутримувачем будівлі по АДРЕСА_1, однак не є виконавцем із надання житлово-комунальних послуг, та є споживачем, зокрема, електроенергії на підставі договору про постачання електроенергії, укладеного 25 грудня 2007 року з ПАТ «ЕК «Одесаобленерго».

У житловому приміщенні № 8 за вказаною вище адресою зареєстровані відповідачі та син ОСОБА_3 - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно із посвідченням від 25 жовтня 1983 року № 52, виданим виконкомом Іллічівськоі міської ради народних депутатів Одеської області, зазначене вище жиле приміщення, площею 26 кв. м, є службовим (а. с. 154).

Відповідно до договору про користування житловою площею та прибудинковою територією від 01 липня 2005 року, укладеного між ГУ ДСНС України в Одеській області та ОСОБА_3, згадана вище будівля є гуртожитком (а. с. 198).

Як убачається із розрахункової книжки із оплати комунальних послуг АДРЕСА_1, виданої на ім'я ОСОБА_3, загальний розмір приміщення становить 30,4 кв. м (а. с. 176).

Втім, стягуючи заборгованість за комунальні послуги, суд на зазначене уваги не звернув, вказані вище розбіжності не усунув, не врахував, що порядок нарахування і затвердження комунальних витрат у службових приміщеннях та гуртожитках різний, не встановив, чи тарифи, якими користувався позивач, - це тарифи для службових приміщень (які встановлюються органом міського самоврядування) чи це тарифи для гуртожитку (які встановлюються адміністрацією підприємства та профспілками).

Крім того, апеляційний суд не зробив ніяких висновків щодо розгляду заяви ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення боргу за комунальні послуги та зі сплати електричної енергії (а. с. 23-24).

Наведене свідчить, що апеляційний суд на порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 16 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик