РІШЕННЯ

іменем України

04 листопада 2016 року , м.Сватове

Сватівський районний суд Луганської області в складі головуючого судді Попової О.М., при секретарі судового засідання Крикуновій Т.В., за відсутності осіб, які беруть участь у справі, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сватове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та про зняття з реєстраційного обліку, -

встановив:

Представник позивача ОСОБА_1, ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом та в обґрунтування заявлених вимог вказав, що 15 вересня 1997 року позивач ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_2, який вони зареєстрували у Ленінському відділі реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, актовий запис № 242. На підставі договору дарування житлового будинку від 18 серпня 2006 року ОСОБА_1 став власником домоволодіння за адресою: м. Луганськ, вул. Остапенко, 26. З того часу ОСОБА_1 зі своєю дружиною ОСОБА_2 та її повнолітньою донькою - ОСОБА_3 проживав у будинку за вказаною адресою. На підставі рішення Ленінського районного суду м. Луганська від 09 грудня 2008 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. 27 січня 2009 в Ленінському відділі реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції було отримано свідоцтво про розірвання шлюбу. З 09 грудня 2008 року ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3 за адресою: м. Луганськ, вул. Остапенко, 26 не мешкають. З моменту добровільної зміни відповідачками свого місця мешкання та до цього часу ОСОБА_1 неодноразово звертався до них з вимогою знятися з реєстраційного обліку у його житлі, так як йому доводиться багато сплачувати по рахунках за комунальні послуги за них, але відповідачки відмовилися це зробити. З вищенаведеного витікає, що відповідачки добровільно виселились і вивезли усе належне їм майно з житлового будинку ОСОБА_1, тобто добровільно змінили місце свого проживання, вибувши у інше житлове приміщення та з цього приводу втратили право користування будинком позивача.

Позивач та його представник в судовому засіданні участі не брали та завчасно надали заяви про розгляд справи за їх відсутності та наполягали на позовних вимогах, а також не заперечували проти винесення заочного рішення (а.с.16-17).

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 які проживають: ІНФОРМАЦІЯ_1 та з якими відсутній поштовий зв'язок, та інші засоби звязку, в судове засідання не зявились, причину неявки суду не повідомили, заперечення на позов не надали. Заяви про розгляд справи за їх відсутності не надходило, про час та місце слухання справи повідомлені через оголошення в пресі відповідно до ст.. 74 ЦПК України (а.с.51-52).

04.11.2016 року зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст..224 ЦПК України

У відповідності з ч. 1 ст. 225 ЦПК України суд на місці постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, беручи до уваги заяви позивача, представника позивача, дослідивши в судовому засіданні надані докази, оцінивши їх у сукупності, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, всебічно зясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, 15 вересня 1997 року позивач ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_2, На підставі рішення Ленінського районного суду м. Луганська від 09 грудня 2008 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. 27 січня 2009 в Ленінському відділі реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції було отримано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 4). На підставі договору дарування житлового будинку від 18 серпня 2006 року ОСОБА_1 став власником домоволодіння за адресою: м. Луганськ, вул. Остапенко, 26. (а.с.8).

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 26 вулиця Остапенко місто Луганськ власником вказаний ОСОБА_1 (а.с. 9-11).

Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Луганськ за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_6, приватний нотаріус ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про розподіл майна та визнання договору купівлі- продажу, та договору дарування недійсним позивачам- відмовлено (а.с. 6-7).

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до ЗУ 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Приписами ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання членів сім'ї, інших осіб, та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до п. 34 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р., усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно п. 53 «Правових позицій, висловлених судовою колегією в цивільних справах Верховного суду України в звязку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році» Ухвали судової колегії у цивільних справах ВСУ від 01.12.1997 р. норми глави 2 розділу III Житлового кодексу Української PCP (до якої входить ст. 107 ЖК УРСР) про користування житловими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду, до житлових відносин у приватному житловому фонді застосовуються у випадках, коли у главі б ЖК УРСР є посилання на них або коли схожі житлові відносини не врегульовані нормами глави б і застосування до них норм глави 2 не суперечить їх змісту.

Глава 6 розділу III ЖК УРСР не містить норм, які б регулювали правовідносини між власником квартири і колишніми членами сім'ї при добровільному їх вибутті з квартири на інше місце проживання. Тому у даному випадку вважається правомірним застосування при таких спірних відносинах ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР за аналогією закону, якою врегульовані схожі відносини.

Частиною 2 ст. 107 ЖК УРСР передбачено, що у разі вибуття наймача або члена його сім 'ї (в даному випадку відповідачка є колишнім членом сім'ї власника квартири) на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму житлового приміщення (в даному випадку - право користування житловим приміщенням) вважається розірваним (в даному випадку - право користування житловим приміщенням втраченим) з дня вибуття.

У відповідності до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 р. № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

З досліджених у судовому засіданні матеріалів справи встановлено, що відповідачі вже не є членами родини позивача, будучи раніше зареєстрованими у будинку так і залишились в ньому зареєстровані, але в ньому не проживають, обов'язки щодо утримання житла і сплати комунальних послуг не несуть, а отже, своєю реєстрацією в будинку чинять перешкоди власнику позивачу ОСОБА_1 у розпорядженні своїм майном. Таким чином, порушення права власності мають бути усунуті відповідно до положень ст. 321 ЦК України, оскільки право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений цього права, або обмежений у його здійсненні.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що зібрані у справі докази вказують на наявність підстав для задоволення позовної заяви.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 209, 213-215, 224, 226, 296 ЦПК України, ч. 1 ст. 71, ст. 72, ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР, ст.ст. 319, 321, 383, 391 ЦК України, суд,-

ухвалив:

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та про зняття з реєстраційного обліку задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, права користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: м. Луганськ, вул. Остапенко, 26. Луганської області шляхом зняття з реєстраційного обліку.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 витрати, пов'язані з оплатою судового збору, у розмірі: 551, 20 ( п'ятсот п'ятдесят одна гривня двадцять копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Луганської області через Сватівський районний суд Луганської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.М. Попова