Ухвала

іменем україни

24 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про повернення строкового банківського вкладу, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Іванківського районного суду Київської області від 02 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21 лютого 2014 року між сторонами укладено договір банківського вкладу, предметом якого є розміщення у банку іменного строкового банківського вкладу фізичної особи на мінімальний строк 3 місяці, але не більше 366 днів, з виплатою відсотків зі спливом кожного розрахункового періоду на особовий рахунок позивача. Відповідач згідно умов договору зобов'язався повернути позивачу вклад, нарахувати і сплатити 8 % річних від суми вкладу 21 лютого 2015 року, що становитиме 8 800 доларів США. ОСОБА_330 січня 2015 року звернувся до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») із заявою про виплату належних йому коштів, на що отримав лист про відмову в їх виплаті у зв'язку з тим, що згідно постанови Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 06 лютого 2014 року № 49, яка діяла на час звернення, банківські установи було зобов'язано обмежити видачу готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати у межах до 15 000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ, тобто банк на даний час не може виконати своїх зобов'язань за договором. 23 лютого 2015 року відповідач видав через касу обмежену суму - 500 доларів США, а не всі кошти відразу згідно поданої заяви. Позивач вважає, що такі дії банку є протиправними, а також просить позов задовольнити.

Заочним рішенням Іванківського районного суду Київської області від 02 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 15 вересня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 кошти у розмірі 8 300 доларів США одноразовою виплатою готівкою. Зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» нарахувати відсотки з розрахунку 8 % річних на суму фактично невиплачених коштів, за користування коштами вкладника по день фактичного повернення суми вкладу на користь ОСОБА_3 та сплатити нараховані кошти. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що банком порушено право власності ОСОБА_3, що суперечить вимогам законодавства України та принципам міжнародного права, а тому кошти мають бути видані позивачу одноразовою операцією з його поточного рахунку.

Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 21 лютого 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір вклад «Стандарт», відповідно до умов якого клієнт передає банку грошові кошти для розміщення на депозитному рахунку на мінімальний строк 3 місяці, але не більше 366 днів з виплатою відсотків у розмірі 8 % річних зі спливом кожного розрахункового періоду на особовий рахунок позивача. Згідно умов зазначеного договору сума вкладу складає 8 105,75 доларів США, а день повернення вкладу - 21 лютого 2015 року.

21 лютого 2014 року ОСОБА_3 здійснив вклад в іноземній валюті у розмірі 8 105,75 доларів США на вкладний рахунок, що підтверджується наданим платіжним дорученням.

30 січня 2015 року позивач звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з письмовою вимогою про повернення йому 23 лютого 2015 року внесених за договором коштів та нарахованих на них відсотків одноразовою виплатою готівкою.

На зазначену вимогу ПАТ КБ «ПриватБанк» надало відповідь від 03 лютого 2015 року, в якій відмовив позивачу у виплаті суми вкладу та відсотків, посилаючись на постанову Правління НБУ від 06 лютого 2014 року № 49 «Про заходи щодо діяльності банків та проведення валютних операцій», в якій банківські установи зобов'язано обмежити видачу готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати у межах до 15 000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ.

Також судом встановлено, що 23 лютого 2015 року відповідач видав позивачу через касу 500 доларів США.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

За змістом ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» нормативно-правові акти НБУ видаються у формі постанов Правління НБУ, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління НБУ. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом'якшують або скасовують відповідальність.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до положень ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Крім того, ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 529 ЦК України кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Отже, за змістом наведених норм права зобов'язання банку полягає у виплаті володільцеві рахунку грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором.

Разом з тим нормативно-правові акти НБУ не є актами цивільного законодавства України у розумінні ст. 4 ЦК України, оскільки є нормативно-правовими актами органу державного управління.

Тобто, посилання ПАТ КБ «Приват Банк» на постанову Правління НБУ від 06 лютого 2014 року № 49 «Про заходи щодо діяльності банків та проведення валютних операцій», в якій банківські установи зобов'язано обмежити видачу готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15 000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ, є безпідставним, оскільки зазначена і подібні цій наступні відповідні постанови цього банку є розпорядчими актами, які адресовані обмеженій кількості осіб і таке регулювання здійснюється в межах адміністративно-правових відносин НБУ з банками, які охоплюються його наглядовою діяльністю. Ці постанови банку не встановлюють нових прав або обов'язків для громадян, не можуть зачіпати їх права, свободи та інтереси.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Отже, суди дійшли правильного висновку, про те, що відмова банку у поверненні грошових коштів з поточного (мультивалютного) рахунку ОСОБА_3 суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. 1068 ЦК України та умовам укладеного між сторонами договору.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком апеляційного суду про те, що кошти мають бути видані позивачу одноразовою операцією з його поточного рахунку.

Правовідносини банку та володільця рахунку урегульовано главою 72 ЦК України, обов'язок банку з повернення коштів визначено статтями 1068, 1073 ЦК України та умовами відповідного договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка.

Згідно зі ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

За змістом п. 23 договору вклад «Стандарт» від 21 лютого 2015 року всі спори щодо даного договору вирішуються шляхом переговорів. Якщо клієнт і банк не досягли взаємної згоди, то спори розглядаються відповідно до діючого законодавства України.

Зобов'язуючи банк видати ОСОБА_3 готівкою одноразовою операцією через касу банку належні йому кошти, суд не звернув уваги на те, що порядок виконання рішення суду передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, суд правильно зобов'язав відповідача видати позивачу грошові кошти згідно умов поточного рахунку, але не мав права визначати на власний розсуд порядок виконання цього рішення, оскільки такий порядок встановлюється державним виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» під час виконання рішення суду.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 213, 214, 303, 304 ЦПК України на вищенаведені положення закону уваги не звернув, не визначився із характером спірних правовідносин та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для зобов'язання відповідача видати кошти з поточного рахунку позивача одноразовою операцією.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвалене апеляційним судом рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська