АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Маліновська В.М.
№22-ц/796/3653/2016 Доповідач Кравець В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Шиманського В.Й., Семенюк Т.А.

за участю секретаря Дуки В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_1, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна ВікторіяМихайлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович про визнання недійсним свідоцтва, визнання недійсним договору, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А

У листопаді 2013 рокупозивачі звернулися в суд із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням об'єднання в одне провадження справи про визнання права власності в порядку спадкування за законом та справи про витребування майна з чужого незаконного володіння, та уточнюючих позовних вимог, просили визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від ІНФОРМАЦІЯ_3., видане приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. на 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1, яке зареєстровано в реєстрі нотаріуса за № 570 та в спадковому реєстрі за № НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_3. і внесено в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності - номер запису про право власності: НОМЕР_1; визнати недійсним договір від 08.10.2014р. купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П., згідно якого ОСОБА_5 продала ОСОБА_1 вказану квартиру; визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом кожному; витребувати з володіння ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/8 частини квартири кожному.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 72 років помер ОСОБА_9, батько ОСОБА_10 Інших дітей у померлого не було. Разом з ОСОБА_10 до спадкоємців першої черги також належить дружина померлого ОСОБА_9 - ОСОБА_5 Спадкова справа була заведена 24.12.2009р. приватним нотаріусом КМНО Мироник О.В. (номер в спадковому реєстрі НОМЕР_2). ОСОБА_10 у встановлений законом строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлого батька, аналогічну заяву про прийняття спадщини було подано і дружиною померлого -- ОСОБА_5 На день смерті ОСОБА_9 був власником 1/2 частини двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 та іншого майна. ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_10, яка прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_9 Отримати свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_10 не змогла через відсутність у неї правовстановлюючих документів на квартиру батька, а також через те, що ОСОБА_5 надала нотаріусу підроблений заповіт на її ім'я, начебто виданий в 1996 році Южненською сільською радою Ічнянського району Чернігівської області. Спадкоємцями першої черги після померлої ОСОБА_10 є її чоловік ОСОБА_3 та син ОСОБА_4, які своєчасно прийняли спадщину до складу якої, в тому числі, входить 1/4 частина двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1, на яку покійна ОСОБА_10 не встигла отримати свідоцтво про право на спадщину за законом. Нотаріус Мироник В.О., яка відкривала спадкову справу після смерті ОСОБА_9 не видала спадкоємцям свідоцтва на його спадщину, оскільки зупинила свою діяльність з 27.12.2012р. Разом з тим, приватний нотаріус КМНО Анохіна В.М. під час розгляду в суді справи між спадкоємцями померлого ОСОБА_10 та ОСОБА_5 щодо недійсності заповіту ОСОБА_9, видала ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 та на грошові вклади на підставі підробленого заповіту, щодо якого є рішення суду про визнання такого заповіту недійсним. На підставі виданого нотаріусом Анохіною В.М. свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_5 08.10.2014р. за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом КМНО КовальчукомС.П. продала спірну квартиру ОСОБА_1, яка придбала зазначену квартиру у особи, яка не мала права її відчужувати, оскільки власність на 1/4 частину цієї квартири на час посвідчення договору від 08.10.2014р. належала позивачам.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року - позов задоволено частково.

Визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від ІНФОРМАЦІЯ_3., видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу АнохіноюВікторією Михайлівною на 1/2 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1, яке зареєстровано в реєстрі нотаріуса за №570.

Визнано недійсним договір від 08.10.2014р. купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем, зареєстрований в реєстрі нотаріуса за №7699, в частині купівлі-продажу 1/4 частини квартири.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/8 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/8 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Витребувано із володіння ОСОБА_1 1/8 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_3.

Витребувано із володіння ОСОБА_1 1/8 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_4.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1, оскільки придбала квартиру за договором купівлі-продажу, сплативши ОСОБА_5 1 570 000,00 гривень. На момент укладання договору купівлі-продажу ОСОБА_5 була єдиним повноправним власником квартири.

При цьому жодних обмежень на право ОСОБА_5 розпоряджатися всією квартирою на момент укладання договору не існувало: так, перед посвідченням договору купівлі-продажу нотаріусом була здійснена перевірка даної квартири за Державним реєстром речових прав на нерухоме майно, Реєстром прав власності на нерухоме майно, Державним реєстром іпотек, Єдиним реєстром заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державним реєстром обтяжень рухомого майна, і відповідно до отриманих витягів з цих реєстрів станом на день укладання договору жодних обтяжень, арештів, іпотек, податкових застав, заборон на відчуження квартири зареєстровано не було.

Крім того, жодних доказів того, що ОСОБА_5 не мала права відчужувати спірну квартиру на момент укладання договору купівлі-продажу, всупереч положенням ст. 388 ЦК України позивачами надано не було, судом не досліджено, що виключає можливість витребування квартири у добросовісного набувача. Позивачами не надано доказів того, що спірна 1/4 частина квартири вибула з їх володіння не з їх волі, оскільки позивачі ніколи не були власниками 1/4 частини зазначеної квартири, яку вони просять витребувати у відповідача.

Вважає, що виходячи з наявних у справі матеріалів, остаточне судове рішення у кримінальному провадженні № 0016973, яке набрало законної сили, на момент винесення оскаржуваного рішення суду прийняте не було, тобто, факт протиправного вибуття частини квартири з володіння відповідачів у кримінально-процесуальному порядку не встановлений. Тому підстави для витребування позивачами частини квартири у ОСОБА_1 як добросовісного набувача відсутні.

Також судом було порушено ряд процесуальних норм, зокрема, було прийнято та долучено до матеріалів справи заяву, подану 13.08.2015 року про те, що ОСОБА_5 змінила місце реєстрації і всю документацію для неї слід направляти в с. Южне Чернігівської області. При цьому строк дії довіреності, на підставі якої ОСОБА_13 представляв інтереси ОСОБА_5, закінчився 25 червня 2015 року. Тобто, на момент подання заяви від 13.08.2015 p. ОСОБА_14 не був представником ОСОБА_5 і суддя не мала права приймати та долучати до матеріалів справи як докази жодних документів від нього.

Суд безпідставно відмовив у задоволенні заяви про відвід судді, в задоволенні клопотань про витребування інформації стосовно перетину ОСОБА_5 державного кордону з метою з'ясування її місця перебування, про витребування інформації про стан розслідування кримінального провадження, порушеного за фактом підроблення заповіту, про витребування у приватного нотаріуса Ковальчука С. П. копії нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири. Клопотання про виклик в судове засідання позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 для дачі особистих пояснень по суті позовних вимог суд в судовому засіданні 08.06.2015 року задовольнив, але при цьому так і не викликав позивачів в судове засідання, не обґрунтувавши при цьому фактичну відміну своєї попередньої протокольної ухвали.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від ІНФОРМАЦІЯ_3. на ім'я ОСОБА_5 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 видано незаконно на підставі визнаного судом недійсного заповіту спадкодавця ОСОБА_9, а договір купівлі-продажу вказаної квартири від 08.10.2014р., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було вчинено з недодержанням в момент укладення договору вимог, які встановлених ст. 203 ЦК України щодо вільного волевиявлення власників 1/4 частини квартири - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і відповідності такого правочину їх внутрішній волі.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_9, про що в Книзі реєстрації смертей 30.11.2009р. зроблено відповідний актовий запис за № 21486, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві «Повторне» від 11.02.2010р. серія НОМЕР_4 (а.с.3 т.1).

ОСОБА_5 є дружиною померлого ОСОБА_9, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим 06.07.1979р. відділом РАЦС Шевченківського району серія НОМЕР_3 (а.с.49 т.1).

ОСОБА_15 є дочкою померлого ОСОБА_9, що підтверджується Свідоцтвом про народження, виданим 03.10.1961р. Подільським бюро РАЦС серія НОМЕР_7 (a.c.58 т.1), свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим 07.08.1986р. Ленінградським в/РАЦС серія НОМЕР_5 (а.с.59 т.1), свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінської районної державної адміністрації м. Києва 18.11.1994р. серія НОМЕР_6 (а.с.60 т.1), витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 2 від 04.02.2010р. (а.с.61 т.1).

З копії матеріалів спадкової справи № 6/2009 (номер в Спадковому реєстрі НОМЕР_2), заведеної 24.12.2009р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник O.B. щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 вбачається, що дружина померлого - ОСОБА_5 24.12.2009р. звернулась до вказаного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлого чоловіка ОСОБА_9 (а.с.43 т.1). 23.02.2010р. до вказаного нотаріуса звернулась і ОСОБА_10 із заявою про прийняття спадщини після померлого батька ОСОБА_9 (a.c.55 т.1, 163 т.1, а.с. 1-181 т.2).

На день смерті померлому ОСОБА_9 на праві власності належало:

1) 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державної адміністрації Шевченківського району 21.12.1994 р. згідно з розпорядженням від 20.12.1994р. № 9914 (а.с.123 т.2), що також підтверджується інформаційною довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна НОМЕР_8 від 30.10.2013р. (а.с.7 т.1);

2) грошові вклади у філії - Шевченківське відділення № 5441 Ощадного банку м. Києва: філія № 5441/08: - № 019580 - залишок 6,97 грн. - № 057 1307 - залишок 0,90 грн., № 4 - залишок 11 059,65 грн.; філія № 5441/0341: - № 46474 - залишок 0,40 грн., № 91551 14739 - залишок 114,45 грн., що підтверджується листом ВАТ «Державний ощадний банк України» від 20.05.2010р. № 11-18/1019 (а.с.78 т.1);

3) сума неотриманої заробітної плати та допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю за 2009 рік ОСОБА_9 в Державному видавництві «Преса Україна» в сумі 4 198,28 грн., що підтверджується листом Державного видавництва «Преса Україна» № 102-182-к від ІНФОРМАЦІЯ_3. (а.с.177 т.2).

ЗгідноВитягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 23662553 від 13.05.2010р. наданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник O.B. у зв'язку з відкриттям спадкової справи вбачається, що 28.10.1996р. ОСОБА_9 в Южненській сільській раді Ічнянського району Чернігівської області було складено заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 148 (а.с.73 т.1). Згідно заповіту ОСОБА_9 на випадок своєї смерті зробив розпорядження: все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідає ОСОБА_5 (а.с. 100-101 т.1).

Станом на день звернення дочки померлого ОСОБА_9 - ОСОБА_15 до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в Спадковому реєстрі жодних заповітів складених померлим не зазначалось, а заповіт від 28.10.1996р. за реєстровим № 148 був зареєстрований в Спадковому реєстрі лише 13.03.2010р., в зв'язку з чим ОСОБА_15 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мироник Оксана Вікторівна, Южненська сільська рада Ічнянського району Чернігівської області, про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадщину за законом (а.с. 105-106 т.1).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2012 року у справі № 2- 2913/11 позов ОСОБА_10 - задоволено, визнано недійсним заповіт від 28.10.1996 року, складений від імені ОСОБА_9 та посвідчений Южненською сільською радою Ічнянського району Чернігівської області та визнано за ОСОБА_10 право власності на спадкове майно - 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_9 (а.с.230-232 т.1).

He погоджуючись з рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.06.2012р., ОСОБА_5 звернулась з апеляційною скаргою до Апеляційного суду м. Києва, який своїм рішенням від 05.09.2012р. скасував рішення Шевченківського районного суду м. Києва в частині визнання права власності на спадкове майно та постановив в цій частині нове рішення, яким відмовив ОСОБА_10 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування на нерухоме майно. В решті рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2012 року залишено без змін (а.с.125-126 т.1).

ОСОБА_15 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 році у віці 50 років, про що 12.08.2012р. складено відповідний актовий запис №14452, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 12.08.2012р. серія НОМЕР_11 (а.с.4 ті, 175 т.1).

Спадкоємцями після померлої ОСОБА_10 є її чоловік - ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінської районної державної адміністрації м. Києва 18.11.1994р. серія НОМЕР_9 (а.с.60 т.1, 181 т.1), та син - ОСОБА_4, що підтверджується Свідоцтвом про народження, виданим 18.08.1981p. відділом РАЦС Мінського району серія НОМЕР_10 (а.с.178 т.1), що також підтверджується листом Шостої київської державної нотаріальної контори вих. № 3092/02-14 від 27.07.2015р. (а.с.63 т.3).

З копії матеріалів спадкової справи № 730/2012 (номер в Спадковому реєстрі 53611072), заведеної 26 жовтня 2012 року державним нотаріусом Шостої КДНК Капелькою Н.М. щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_15 (a.c.31-200, 191-194 т. 1), вбачається, що 26.10.2012р. ОСОБА_4 звернувся до Шостої КДНК із заявою про прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_10 (a.c.l74 т.1), a 29.10.2012р. до вказаної контори звернувся чоловік померлої ОСОБА_10 - ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини після померлої дружини (а.с.173 т.1).

31.10.2013р. представник позивачів - ОСОБА_19 звернулась до Шостої Київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу спадкоємцям Свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_10 (а.с.34 т.1).

Постановами про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Шостої КДНК Капельки Н.М. від 01.11.2013р. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2. дружини та матері відповідно - ОСОБА_10 в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8-9 т.1).

Дізнавшись в 2014 році про смерть ОСОБА_10 станом на дату винесення рішення Апеляційним судом м. Києва від 05.09.2012р. відповідач - ОСОБА_5 звернулась до Апеляційного суду м. Києва із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2012 року у зв'язку з нововиявленими обставинами за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус КМНО Мироник Оксана Вікторівна, Южненська сільська рада Ічнянського району Чернігівської області про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадщину за законом. Так, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2014 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 05.09.2012р. скасовано, а провадження по справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступників ОСОБА_10 (a.c.208-209 т.1).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 липня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2012 року залишено без змін (а.с.219-220 т.1, 233-235 т.1). У мотивувальній частині рішення суд апеляційної інстанції зазначив, що до набрання рішенням суду першої інстанції законної сили, ІНФОРМАЦІЯ_2. помирає ОСОБА_15 у віці 50 років, правонаступниками якої є її чоловік - ОСОБА_3 та син - ОСОБА_4 - спадкоємці за законом (а.с.220 т.1).

В процесі розгляду Апеляційним судом м. Києва апеляційної скарги ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2012 року з урахуванням нововиявлених обставин, ОСОБА_5 в зв'язку з зупиненням діяльності приватного нотаріуса КМНО Мироник Оксани Вікторівни з 27 грудня 2012 року, що підтверджується листом Головного управління юстиції у м. Києві від 01.04.2013р. № 12033/0/11-13 (a.c.5 т.1, 164 т.1), звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В.М. із заявою від ІНФОРМАЦІЯ_3. про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого чоловіка ОСОБА_9 (а.с.121 т.2).

14 березня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. видано ОСОБА_5 Свідоцтво про право на спадщину за заповітом (зареєстроване в реєстрі за № 570) після померлого чоловіка ОСОБА_9 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 (а.с.172 т.2) та зареєстровано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частку зазначеної квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 19021055 від ІНФОРМАЦІЯ_3. (а.с.174 т.2), та Свідоцтва про право на спадщину на інше майно, що належало померлому ОСОБА_9 на день смерті (а.с.175 т.2,178 т.2).

Відповідно до п.5.1., 5.4. Глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012р. за № 282/20595 при оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі.

У разі визнання заповіту недійсним спадкування відбувається за законом.

Відповідно до ст. 68 Закону України «Про нотаріат» та п.4.14. Глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Закону України «Про нотаріат» та п.3 глави 2 Розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулася до суду та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом.

Так, згідно листа Міністерства юстиції України від 03.03.2015р. № К-2076/13 встановлено, що з інформації, наданої Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві, приватному нотаріусу КМНО Анохіній В.М. було відомо про ухвалу колегії суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 29.01.2014р., якою рішення Апеляційного суду м. Києва від 05.09.2012р. було скасоване; провадження у справі за позовом ОСОБА_15 до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус КМНО Мироник О.В., Южненська сільська рада Ічнянського району Чернігівської області, зупинене до залучення до участі у справі правонаступників ОСОБА_10 А відтак видача Свідоцтв про право на спадщину за заповітом ОСОБА_5 після померлого чоловіка ОСОБА_9, зокрема і на частку квартири АДРЕСА_1, приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. відбулась без врахування вимог частини четвертої статті 42 Закону України «Про нотаріат» та пункту 3 глави 2 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р № 296/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22.02.2012р. за № 282/20595 (а.с.15-17 т.3).

Станом на час видачі приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. Свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_5 після померлого чоловіка ОСОБА_9 - ІНФОРМАЦІЯ_3., рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15.06.2012р. у справі № 2-2973/11 про визнання зазначеного заповіту недійсним, було дійсним та скасовано не було. Докази про наявність цього рішення містились у спадковій справі № 6/2009 приватного нотаріуса Мироник О.В., заведеній щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 (а.с. 89-90 т.2).

Згідно п.23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами», з набранням законної сили новим судовим рішенням, ухваленим за результатами перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, втрачають законну силу судові рішення інших судів у цій справі.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що скасування ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.01.2014р. рішення Апеляційного суду м. Києва від 05.09.2012р. не скасовує рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15.06.2012р., а відтак таке рішення було наявне і могло втратити законну силу лише в разі прийняття нового рішення Апеляційним судом м. Києва за результатами розгляду справи за нововиявленими обставинами. Цивільний процесуальний кодекс України прямо визначає, що у зв»язку з нововиявленими обставинами можуть бути переглянуті саме рішення, які набрали законної сили.

Разом з тим, приватний нотаріус Анохіна В.М. жодним чином не перевірила ту обставину, чи наявне будь-яке рішення з приводу недійсності заповіту, яке має бути враховано при вирішенні питання про коло спадкоємців при видачі Свідоцтва про право на спадщину. Ухвала Апеляційного суду м. Києва від 29.01.2014р. не є остаточним рішенням у справі про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, а крім того, в ній було прямо зазначено про зупинення провадження у справі до залучення до участі у справі правонаступників ОСОБА_15

У будь-якому разі навіть після скасування у зв»язку новоявленими обставинами рішення Апеляційного суду м. Києва за 2012р., яким фактично лише частково було змінено рішення суду першої інстанції від 15.06.2012р. в частині визнання права власності, а в частині визнання недійсним заповіту -залишено без змін, приватний нотаріус Анохіна В.М. мала з'ясувати питання щодо набрання цим рішення законної сили, його скасування чи зміни.

Отже, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_3. станом на день видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_5 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.06.2012р. такий заповіт від 28.10.1996 року, складений від імені ОСОБА_9 та посвідчений Южненською сільською радою Ічнянського району Чернігівської області був визнаний недійсним, та в зв'язку з тим, що при видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна В.М. достовірно знала про ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29.01.2014р., якою рішення Апеляційного суду м. Києва від 05.09.2012р. було скасоване та провадження за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус КМНО Мироник О.В., Южненська сільська рада Ічнянського району Чернігівської області про визнання недійсним заповіту та визнання права власності було зупинено до залучення до участі у справі правонаступників ОСОБА_15, проте не вжила належних заходів для перевірки факту відсутності чи наявності спору щодо спадкового майна померлого ОСОБА_9, хоча відповідні докази були в наявності в копії спадкової справи № 6/2009 (номер в Спадковому реєстрі НОМЕР_2), заведеної 24.12.2009р. приватним нотаріусом КМНО Мироник O.B. щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9, яка була витребувана нотаріусом Анохіною B.M. з державного нотаріального архіву, суд дійшов обґрунтованого висновку, що Свідоцтво на спадщину за заповітом від ІНФОРМАЦІЯ_3., видане ОСОБА_5 приватним нотаріусом КМНО Анохіною Вікторією Михайлівною на 1/2 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1, яке зареєстровано в реєстрі нотаріуса за № 570 є недійсним.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.. 1217 ЦК України).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Відповідно до частини 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини: згідно частини 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст.. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить по складу спадщини», пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст.. 1299 ЦК).

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.. 392 ЦК).

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ПК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців.

У зв'язку з тим, що заповіт від 28.10.1996 року, складений від імені ОСОБА_9 та посвідчений Южненською сільською радою Ічнянського району Чернігівської області був визнаний судом недійсним, то відповідно після смерті ОСОБА_9 спадкування фактично здійснено за законом спадкоємцями першої черги дружиною - ОСОБА_5 та дочкою - ОСОБА_10 в рівних частинах.

ОСОБА_10 як спадкоємиця першої черги у встановлений законом строк прийняла спадщину після свого померлого батька ОСОБА_9, якому на момент відкриття спадщини належала зокрема 1/2 частина квартири АДРЕСА_1, проте не встигла зареєструвати своє право власності на 1/4 частку зазначеної квартири в порядку спадкування після померлого батька, яке належало їй на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15.06.2012р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.07.2014р., оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2. померла. Відповідно право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 після її смерті переходить до її (ОСОБА_10) спадкоємців - чоловіка ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 в рівних частинах.

Позивачі - ОСОБА_3 та ОСОБА_21 реалізували своє право на прийняття спадщини за законом після померлої ОСОБА_10 шляхом подачі відповідних заяв нотаріусу про прийняття спадщини у встановлений законодавством строк (за ст..1270 ЦК України 6 місяців з часу відкриття спадщини, тобто) за ч.2 ст. 1220 ЦК України з дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2.), оскільки не здійснювали відмову від прийняття спадщини.

Відтак суд дійшов правильного висновку, що право власності позивачів на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_10, та на яке державним нотаріусом Шостої КДНК не було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на відповідне майно, підлягає захисту шляхом визнання за ними права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 в рівних частинах, тобто по 1/8 частини квартири кожному.

З матеріалів справи убачається, що 08 жовтня 2014 року ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі за № 7699, за умовами якого продавець передає, а покупець приймає у власність належну продавцю на праві власності квартиру АДРЕСА_1, що в місті Києві:

1/2 частина квартири - на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державної адміністрації Шевченківського району 21.12.1994p, виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 20.12.1994р. № 9914, та

1/2 частина квартири - на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. ІНФОРМАЦІЯ_3. за реєстровим № 570. (а.с.104 т.3, 153 т.3).

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9 визначено: Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4,10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК.

Згідно п. 8 Постанови підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 нього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи те, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 08.10.2014р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, остання не мала права розпоряджатися 1/4 частиною квартири АДРЕСА_1, оскільки вказана частка належала позивачам як спадкоємцям за законом після померлої ОСОБА_10, яка належала останній як спадкоємцю після померлого батька ОСОБА_9, що підтверджується матеріалами справи, а тому укладення договору купівлі-продажу квартири від 08 жовтня 2014 року вчинено з порушенням вимог ст.203 ЦК України щодо вільного волевиявлення учасника правочину на його укладення, а саме законних власників 1/4 частини квартири - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і відповідності такого правочину їх внутрішній волі як власників відповідного майна.

Таким чином, у відповідності до ст. 215 ЦК України такий правочин в частині купівлі-продажу 1/4 частини АДРЕСА_1 є недійсним.

Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України.

Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісність набуття в розумінні ст. 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна від набувача, при цьому випадки такого витребування законодавством обмежуються, зокрема п. 3 ч. 388 ЦК України, якою передбачено, що витребування майна можливе в разі його вибуття з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Крім того, на підставі ст. 392 ЦК України, може бути задоволений позов власника про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою та у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Отже, обраний позивачами спосіб захисту відповідає вимогам закону.

Вищевикладене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-164цс14, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК є обов'язковою для всіх судів.

Оскільки відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене ст. 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 23.01.2013 року у справі за № 6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Оскільки спірна 1/4 частина квартири вибула з володіння позивачів не з їх волі, то вона підлягає витребуванню від добросовісного набувача - відповідача ОСОБА_1

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 218,303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді