У Х В А Л А

іменем україни

09 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за законом за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 29 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що її батькам: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок АДРЕСА_1. Після смерті ОСОБА_10, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_2, відкрилася спадщина, яка складалася із Ѕ частини зазначеного будинку. Спадкоємцями після його смерті є його дружина, ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, та вона, донька, які прийняли спадщину шляхом вступу у фактичне управління спадковим майном, зокрема обробляла спадкову земельну ділянку та користувалася господарськими будівлями. Інші спадкоємці після смерті ОСОБА_10 спадщину не приймали.

Враховуючи викладене, позивачка просила встановити факт прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_10 та визнати за нею право власності на ј частину зазначеного вище житлового будинку в порядку спадкування.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 29 вересня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності фактичного вступу у володіння чи управління спадковим майном, а також із того, що ОСОБА_3 пропустила строк позовної давності.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_10, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_2, відкрилася спадщина, яка складалася із Ѕ частини зазначеного будинку.

05 жовтня 1998 року ОСОБА_11 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_10

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що після смерті батька, ОСОБА_10, вона нарівні з матір'ю, ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, вступила в управління зазначеним вище спадковим майном, зокрема обробляла спадкову земельну ділянку та користувалася господарськими будівлями, у результаті чого успадкувала ј частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, чинного на час спадкування, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Під фактичним вступом в управління або володіння спадковим майном розуміються дії спадкоємців, які за своїм характером свідчать про розпорядження і користування спадковим майном, підтримання його в належному стані, тощо.

Суди у своїх рішеннях вказали на те, що сторони не заперечили факту обробки землі та догляду за господарством, яке входило до складу спадщини, ОСОБА_3 та іншими дітьми спадкодавця після відкриття спадщини після його смерті.

Суди першої та апеляційної інстанцій у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дали належної оцінки зазначеним вище посиланням та показанням свідків про те, що ОСОБА_3 обробляла частину земельної ділянки біля спірного будинку, а також користувалася допоміжними приміщенням, зокрема погребом.

Отже, висновок судів про недоведеність ОСОБА_3 факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10 обґрунтований на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Посилання судів на те, що ОСОБА_3 не надала доказів вступу в управління саме житловим будинком як на підставу відмову у задоволенні позову є помилковим, оскільки за правилами ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року спадщина в цілому приймалася шляхом вступу в управління або володіння хоча б частиною спадкового майна.

Також суди не врахували того, що незвернення спадкоємця до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину не позбавляє його права власності на спадкове майно. Таке право виникає з часу відкриття спадщини та не обмежене певними часовими рамками щодо отримання відповідного свідоцтва.

Крім того, суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дали належної оцінки свідоцтву про право на спадщину за законом, виданому 05 жовтня 1998 року ОСОБА_11 (а.с. 48), не врахували того, що це свідоцтво було видано лише на грошові кошти, а не на житловий будинок АДРЕСА_1, та не перевірили чи видавалося ОСОБА_11 свідоцтво про право на спадщину саме на зазначений житловий будинок.

Суди дійшли суперечливого висновку про пропуск ОСОБА_3 строку позовної давності з огляду на те, що позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

Отже, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску ОСОБА_3 строку позовної давності, суди не навели доводів щодо обґрунтованості позову, отже, відмова у позові з підстав пропуску строку позовної давності є, по-перше, передчасною, а, по-друге, свідчить про те, що позов є обґрунтованим, хоча таких висновків суди не зробили, тобто судові рішення є суперечливими.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірили; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили; не визначились які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 29 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська