Справа № 372/4948/15-ц Головуючий у І інстанції Болобан В. Г.
Провадження № 22-ц/780/2133/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 06.04.2016
УХВАЛА

Іменем України

06 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Верланова С.М., Приходька К.П.,

за участю секретаря Дрозда Р.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Банк Січ» про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди завданої у звязку з неналежним виконанням умов договору на користування індивідуальним сейфом,

УСТАНОВИЛА :

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк Січ» про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданої у звязку з неналежним виконанням умов договору на користування індивідуальним сейфом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 13 травня 2015 року між ним та Публічним акціонерним товариством «Банк Січ» було укладено договір на користування індивідуальним сейфом, відповідно до умов якого банк надає, а наймач орендує індивідуальний сейф № 6 в депозитному сховищі банку для зберігання в ньому цінностей та документів.

В подальшому позивачем було поміщено до банківського сейфу ПАТ «Банк Січ» № 6 кошти у розмірі 46 650 доларів США та 3250 євро. 22 липня 2015 року позивач виявив, що невстановлена особа таємно заволоділа належними йому грошовими коштами, після чого з місця скоєння злочину зникла. У звязку з наведеним позивач просив стягнути з відповідача вартість матеріальних збитків та завдану моральну шкоду.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу зазначив, що суд першої інстанції надав невірну оцінку умовам укладеного між сторонами договору, зокрема п. 5.2 Договору, згідно з яким банк гарантував позивачу недоторканість вмісту сейфу, та дійшов хибного висновку про відсутність відповідальності банку. Крім того, судом безпідставно застосовано до правовідносин, що виникли між сторонами положення ст. 971 ЦК України, та не застосовано при цьому норми ст. 627 та 629 ЦК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягаює задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як вони відповідають встановленим по справі обставинам та грунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 13.05.2015 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «БАНК СІЧ» було укладено договір на користування індивідуальним сейфом № 6. Відповідно до п. 1.1. даного договору, банк надає, а наймач орендує індивідуальний сейф № 6 в депозитному сховищі банку для зберігання в ньому цінностей та документів на строк з 13 травня 2015 року до 12 червня 2015 року.

13.07.2015 року сторони уклали договір № 250/02 про внесення змін до договору № 250 на користування індивідуальним сейфом від 15.07.2015 року відповідно до умов якого вказаний договір було пролонговано до 13.08.2015 року включно.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Однією з підстав виникнення зобов'язання є договір або інший правочин (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до вимог ч. 1 та 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (ч. 2 ст. 6 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з умов п. 2.4 договору № 250 на користування індивідуальним сейфом, Банк зобовязаний надавати наймачу індивідуальний сейф у належному стані та забезпечити умови для зберігання речей наймача. Забезпечити наймачу вільний доступ до своїх речей при умові дотримання ним прави користування індивідуальним сейфом. Забезпечити згідно з чинним законодавством України збереження конфіденційної інформації, яка стосується наймача, факту укладення цього договору та вкладеного майна. Забезпечити неможливість відкриття сейфу без участі наймача, крім випадків, передбачених п. 2.3.4 цього Договору. Повернути наймачу заставну плату в повному обсязі при своєчасному поверненні ним ключа та здачі замка в належному стані. Повернення застави здійснюється в операційний день. Повідомляти наймача про зміну режиму роботи депозитного сховища, реорганізацію або ліквідацію банку за десять календарних днів.

Згідно з п. 5.2 Договору, Банк гарантує наймачу недоторканість вмісту сейфа третіми особами, крім випадків, передбачених цим договором та чинним законодавством. Банк не несе відповідальності за вміст сейфа наймача, а також по зобовязаннях наймача перед третіми особами.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в результаті неналежного виконання Банком умов пунктів 2.4.1, 2.4.4, 5.2 Договору, яке виразилося у ненаданні належних умов для зберігання речей наймача та у незабезпеченні неможливості відкриття сейфу без участі наймача, позивач зазнав значних матеріальних збитків на загальну суму 1 190 640,50 гривень.

Згідно статті 214 ЦПК, під час ухвалення рішення суд вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Докази при розгляді справи мають бути достовірними, належними та допустимими.

Достовірність доказів означає, що вони правильно, адекватно відображають фактичний стан речей.

Належність доказів визначається їх придатністю для встановлення наявності чи відсутності обставин, які входять до предмета доказування у спорі, а також інших обставин, які мають при розгляді справи допоміжне значення.

Допустимість доказів визначається законністю джерела, умов і способів їх одержання.

Згідно ст.129 Конституції Украхїни однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 60, 61 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

На доведення позовних вимог, ОСОБА_3 надано копію договору позики від 22.05.2015 року, копію його розписки щодо отримання коштів у борг, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 22.05.2015 року.

Судом першої інстанції були також допитані свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Аналізуючи в сукупності надані сторонами докази, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо недоведення позивачем факту зберігання ним в індивідуальному сейфі грошових коштів в сумі 46 650 доларів США та 3 250 євро, у звязку з відсутністю будь-яких підтверджуючих документів, які б свідчили про розміщення цих коштів в даному сейфі, орендованому за договором.

Суд апеляційної інстанції також вважає, що позивачем не долучено достовірних та належних доказів на підтвердження обгрунтованості і законності вимог в контексті статті 22 ЦК.

Стаття 22 ЦК України, на яку посилається позивач, передбачає цивільно-правову відповідальність за заподіяння збитків. Але для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність всіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою працівників банку та збитками, вини. За відсутності хоча би одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Відносно втрати цінностей з індивідуального сейфу, що орендується, позивач звернувся із відповідною заявою до Дніпровського районного управління ГУ МВС України в м. Києві, на підставі якої відкрито кримінальне провадження, яке внесене до ЄРДР 03.08.2015 року за № 0000112, правова кваліфікація ч. 5 ст. 185 КК України.

На даний час досудове розслідування за вказаним кримінальним провадженням не закінчено.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги щодо помилкового застосування судом положень ст. 971 ЦК України.

Так, згідно ст. 971 ЦК України до договору про надання особі банківського сейфа без відповідальності банку за вміст сейфа застосовується положення про майновий найм (оренду).

Договір, укладений між сторонами, чітко визначав відсутність відповідальності Банку за вміст сейфу.

Відповідач виконав свої зобовязання щодо передачі позивачу в користування індивідуального сейфу належної якості, ключів від нього, про що сторонами було підписано відповідні акти приймання передачі. Протягом строку дії договору відповідач належним чином виконував умови договору, забезпечуючи можливість безперешкодного користування наймачем орендованого ним індивідуального сейфа.

Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими. Передбачених законом підстав для скасування рішення суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Обставини, на які посилається апелянт в своїй апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив обставини справи, надані сторонами докази, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: