У х в а л а

14 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 9 червня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради, Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю органів державної влади та місцевого самоврядування,

в с т а н о в и л а :

Печерський районний суд м. Києва рішенням від 21 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 9 червня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 8 липня 2016 року відмовив у відкритті касаційного провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

8 жовтня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 9 червня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 липня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статті 56 Конституції України, статей 22, 1166, 1173, 1174 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу перегляду вказаних судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2014 року, судові рішення Верховного Суду України від 7 листопада 2006 року і 11 березня 2009 року, постанови Вищого господарського суду України від 6 червня 2006 року, 26 липня 2010 року, 1 березня, 6 липня і 12 жовтня 2011 року, 20 серпня 2012 року, в яких, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано зазначені норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанови Верховного Суду України від 2 жовтня 2012 року, 11 вересня 2013 року, 28 січня 2015 року, 17 лютого і 18 травня (дві постанови) 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 8 липня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з висновками судів про відсутність правових підстав для покладення на відповідачів обов'язку відшкодувати збитки у вигляді упущеної вигоди, оскільки ОСОБА_4 не надав належних та допустимих доказів реальної можливості одержання ним доходу; при цьому посилання позивача на світову фінансову кризу, що призвело до знецінення національної грошової одиниці та нерухомого майна, суд вважав безпідставними.

Разом з тим в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2014 року, наданій заявником для порівняння, касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірним розпорядженням голови обласної державної адміністрації, що встановлено відповідним судовим рішенням, яке набрало законної сили.

У судових рішеннях Верховного Суду України, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- у постанові від 7 листопада 2006 року касаційний суд, залишивши в силі постанову суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про те, що позивач довів наявність збитків у вигляді неодержаного ним доходу внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов'язань, а тому є правові підстави для задоволення позовних вимог;

- в ухвалі від 11 березня 2009 року касаційний суд, направивши справу в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення неодержаного доходу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказав на порушення судами норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

У судових рішеннях Вищого господарського суду України, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- у постанові від 6 червня 2006 року касаційний суд, залишивши без змін рішення господарського суду першої інстанції, погодився з його висновком про наявність правових підстав для стягнення коштів на користь позивача з Державного бюджету України з огляду на те, що саме внаслідок видання міською державною адміністрацією незаконних розпоряджень право власності позивача на спірні квартири було припинено та втрачено;

- у постанові від 26 липня 2010 року касаційний суд, залишивши в силі рішення господарського суду першої інстанції, погодився з його висновком про стягнення з міської державної адміністрації на користь позивача грошової компенсації, оскільки внаслідок бездіяльності відповідача щодо встановлення ним тарифів на теплову енергію та у зв'язку з дією в країні інфляційних процесів позивач зазнав значних матеріальних збитків, які підлягають стягненню з відповідача;

- у постанові від 1 березня 2011 року касаційний суд, залишивши в силі рішення господарського суду першої інстанції, погодився з його висновком про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача суми збитків, оскільки внаслідок неперерахування банком кредитного траншу на замовлення позивача останній не одержав дохід, який міг би отримати від купівлі-продажу цінних паперів;

- у постанові від 6 липня 2011 року касаційний суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції (змінивши його резолютивну частину) про задоволення позовних вимог щодо відшкодування шкоди з огляду на те, що відповідним судовим рішенням доведено вину органу місцевого самоврядування щодо прийняття ним неправомірних рішень, за якими державі в особі Міністерства оборони України завдано збитки;

- у постанові від 12 жовтня 2011 року касаційний суд, залишивши без змін постанову господарського суду першої інстанції, погодився з його висновком про те, що саме бездіяльність відповідача стала підставою для звернення позивача до виконавчої служби з метою примусового виконання рішення суду, а тому наявні правові підстави для стягнення на його користь упущеної вигоди;

- у постанові від 20 серпня 2012 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновком про стягнення з міської ради матеріальної шкоди, оскільки внаслідок прийняття відповідачем (міською радою) незаконних рішень позивач (центр зайнятості) зазнав витрат, що підтверджено матеріалами справи та не спростовано відповідачем.

Порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Крім того, відсутні й підстави для перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 липня 2016 року у зв'язку з її невідповідністю висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 2 жовтня 2012 року, 11 вересня 2013 року, 28 січня 2015 року, 17 лютого і 18 травня (дві постанови) 2016 року, оскільки судове рішення, про перегляд якого подано заяву, не суперечить зазначеним висновкам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради, Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю органів державної влади та місцевого самоврядування за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 9 червня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 липня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко