Справа № 136/1512/15-ц Провадження № 22-ц/772/360/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 21 Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

Головуючого Медяного В.М.,

суддів : Ковальчука О.В., Жданкіна В.В.,

при секретарі Агеєвій Г.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4, про визнання договору дарування недійсним,

за апеляційною скаргою третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 16 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Зазначає, що вона є спадкоємцем покійної матері ОСОБА_5, яка померла 07.06.2011 року.

05.05.2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу 05 травня 2008 року ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №843, згідно з яким ОСОБА_5 подарувала внучці ОСОБА_3 квартиру №6 в будинку №2 по вулиці Кар`єрній в смт. Турбові Липовецького району Вінницької області.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що іще за життя її матір ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання вказаного договору дарування недійсним. Тоді ж при розгляді цивільної справи №2-10/11 було проведено судово-психіатричну експертизу, за висновками якої на час укладення договору дарування її матір страждала хронічним душевним захворюванням, яке позбавляло її здатності повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Проте, смерть матері не дала можливості відстояти у суді її права, а тому вона вважає за необхідне визнати вказаний договір дарування недійсним.

Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 16 грудня 2015 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 (а.с.91).

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 16 грудня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір дарування укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 05.05.2008 року, посвідчений ОСОБА_6, приватним нотаріусом Липовецького нотаріального округу 05 травня 2008 року, зареєстрований в реєстрі №843, згідно з яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 квартиру №6 в будинку №2 на вулиці Карєрній в смт. Турбові Липовецького району Вінницької області (а.с.99 - 100).

В апеляційній скарзі третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції від 16 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. Зазначає, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим через порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції скаржник ОСОБА_4 апеляційну скаргу повністю підтримала та просила її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи. Додатково зазначила про те, що позивачу ОСОБА_2 пропонувалося закінчити спір мирним шляхом і на даний час ця можливість не втрачена.

Позивач ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнала та заперечила проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просила рішення залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду до скасування з ухваленням нового рішення у справі, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобовязаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобовязана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Проте, зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За змістом п.1,2,3, 4 ч. 1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що 05.05.2008 року укладений договір дарування, посвідчений ОСОБА_6, приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу 05 травня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за №843, згідно з яким ОСОБА_5 подарувала внучці ОСОБА_3 ( доньці третьої особи ОСОБА_4В.), квартиру №6 в будинку №2 на вулиці Карєрній в смт. Турбові Липовецького району Вінницької області. Згідно з умовами договору, подарована квартира належала дарувальнику на підставі договору дарування, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого державним нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори ОСОБА_7 04.11.2003 року.

Судом в судовому засіданні були оглянуті матеріали цивільної справи №2-10/11 з яких встановлено, що 03 червня 2010 року ОСОБА_5 звернулась до Липовецького районного суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири №6 в будинку №2 на вулиці Карєрній в смт. Турбові Липовецького району Вінницької області, який посвідчений 05.05.2008 року. Позов обґрунтувала своєю хворобою та відсутністю допомоги зі сторони внучки. Представником позивачки за довіреністю була ОСОБА_2.

Під час розгляду цивільної справи №2-10/11, за клопотанням позивача ухвалою Липовецького районного суду від 29 червня 2010 року у справі призначено стаціонарну судово-психіатричну експертизу.

Згідно з висновком стаціонарної судово-психіатричної експертизи №346 від 28.10.2010 року ОСОБА_8 станом на травень 2008 р., на час укладання нею договору-дарування, страждала на хронічне душевне захворювання у вигляді легкої деменції внаслідок органічного ураження головного мозку судинного генезу (церебросклероз, гіпертонічна хвороба, цукровий діабет), що позбавляло її здатності повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_8 в теперішній час страждає на хронічне душевне захворювання у вигляді легкої деменції внаслідок органічного ураження головного мозку судинного генезу (церебросклероз, гіпертонічна хвороба, цукровий діабет), що позбавляє її здатності повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оригінал якого знаходиться в цивільній справі № 2-10/11.

Ухвалою Липовецького районного суду від 11.03.2011 року у справі №2-10/11 призначена додаткова судово-психіатрична експертиза.

Згідно з висновком додаткової амбулаторної судово-психіатричної експертизи №168 від 12.05.2011 року: 1. У ОСОБА_8 психічні розлади, які говорять про хронічність і стійкість захворювання почалися з 1980 p. 2. Психічна хвороба, на яку захворіла ОСОБА_8, може впливати на волю та свідомість людини. 3. Станом на травень 2008 p., на час укладання нею договору-дарування. ОСОБА_8 страждала на стійкий хронічний психічний розлад в формі легкої деменції внаслідок органічного ураження головного мозку судинного ґенезу (церебросклероз, гіпертонічна хвороба, цукровий діабет), що позбавляло її здатності повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 4. Під час видачі доручення ОСОБА_2 15 лютого 2010 р. ОСОБА_8 за станом свого психічного здоровя не могла повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Проте згідно із ст. 37 п. 2 ЦК України особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вправі самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та має право звертатися до суду з позовом до визнання права на вчинення того чи іншого правочину. Оригінал даного висновку також знаходиться в цивільній справі № 2-10/11.

11 серпня 2011 року провадження у справі №2-10/11 закрито в звязку зі смертю позивача ОСОБА_5, яка померла 07.06.2011 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що результати стаціонарної та додаткової (амбулаторної) судово-психіатричних експертиз містять чіткі й конкретні висновки щодо психічного стану ОСОБА_5 на час укладення оспорюваного договору, відповідно до яких в момент вчинення правочину в травні 2008 року ОСОБА_5 була неспроможна розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Члени експертної комісії є атестованими судовими експертами та внесені до відповідного реєстру Міністерства юстиції України, вони були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий експертний висновок. За результатами проведеного експертного дослідження ними надані повні відповіді на порушені судом питання, ці відповіді належним чином обґрунтовані та аргументовані, дослідницька частина експертного висновку узгоджується з підсумковим висновком експертизи, тому суд не мав підстав сумніватися у правильності та об'єктивності висновків експертиз.

Позивач ОСОБА_2, як спадкоємець матері ОСОБА_5, яка померла 07.06.2011 року, звернулась до суду з даним позовом 27.08.2015 року, тобто більше, як через три роки після її смерті. Однак судом першої інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_2 є інвалідом другої групи. Згідно з наданими нею документами, має психічне захворювання F.02 з 1997 року. Також знаходиться на диспансерному обліку з 1997 року з приводу епілептичної хвороби, з 04.02.2009 року - з приводу вегето-судинної дистонії по кардіальному типу, хронічний панкреатит, дискінезія жовчних шляхів; протягом 2012-2014 років неодноразово зверталась за медичною допомогою через інші захворювання : варикозна хвороба, ушиб хребта, ІХС, кардіосклероз, остеохондроз хребта.

Крім цього, в 2013 році ОСОБА_2 зверталась до прокуратури Липовецького району з приводу дійсності спірного договору дарування та просила прокуратуру представляти її інтереси в суді, на що листом від 30.05.2013 року отримала відмову.

Таким чином, зазначені обставини суд першої інстанції оцінив як обставини, які ускладнювали можливість звернення позивача до суду та робили його своєчасне звернення з даним позовом до суду неможливим, а тому суд визнав такі причини пропущення ОСОБА_2 строку позовної давності поважними та з врахуванням вищенаведеного вважає, що порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання недійсним договору дарування від 05 травня 2008 року.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції через неповно зясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Так, частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Колегія суддів переконана, що суд першої інстанції допустився порушень зазначених вимог норм процесуального права.

Згідно ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Положенням ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішньої волі.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1,2 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун.

Пунктами 1, 2, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», розяснено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Пунктом 16 даної постанови Пленуму Верховний Суд України визначив, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні ст.225 ЦК України Верховний Суд України у постанові від 29 лютого 2012 р. у справі № 6-9цс12 дійшов правового висновку, що відповідно до ч.1 ст.225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі та йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 17.09.2014 року у справі №6-13цс14 та №6-9 цс12 від 29.02.2012 року, який у відповідності до ч. 1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Колегією суддів витребувано з Липовецького районого суду Вінницької області та оглянуто в судовому засіданні матеріали цивільної справи №2-10/11 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Як вбачається з матеріалів даної справи, згідно з висновком стаціонарної судово-психіатричної експертизи №346 від 28.10.2010 року, проведеної згідно ухвали Липовецького районного суду від 29 червня 2010 року, ОСОБА_8 станом на травень 2008 р., на час укладання нею договору-дарування, страждала на хронічне душевне захворювання у вигляді легкої деменції внаслідок органічного ураження головного мозку судинного генезу (церебросклероз, гіпертонічна хвороба, цукровий діабет), що позбавляло її здатності повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_8 в теперішній час страждає на хронічне душевне захворювання у вигляді легкої деменції внаслідок органічного ураження головного мозку судинного генезу (церебросклероз, гіпертонічна хвороба, цукровий діабет), що позбавляє її здатності повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Також згідно з висновком додаткової амбулаторної судово-психіатричної експертизи №168 від 12.05.2011 року, проведеної згідно ухвали Липовецького районного суду від 11.03.2011 року: 1. У ОСОБА_8 психічні розлади, які говорять про хронічність і стійкість захворювання почалися з 1980 p. 2. Психічна хвороба, на яку захворіла ОСОБА_8, може впливати на волю та свідомість людини. 3. Станом на травень 2008 p., на час укладання нею договору-дарування. ОСОБА_8 страждала на стійкий хронічний психічний розлад в формі легкої деменції внаслідок органічного ураження головного мозку судинного ґенезу (церебросклероз, гіпертонічна хвороба, цукровий діабет), що позбавляло її здатності повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 4. Під час видачі доручення ОСОБА_2 15 лютого 2010 р. ОСОБА_8 за станом свого психічного здоровя не могла повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Проте згідно із ст. 37 п. 2 ЦК України особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вправі самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та має право звертатися до суду з позовом до визнання права на вчинення того чи іншого правочину.

Крім цього, як вбачається з матеріалів витребуваної справи, 15 лютого 2010 року ОСОБА_5 видала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 15 лютого 2010 року ОСОБА_9, зареєстровану в реєстрі за №121, якою уповноважила ОСОБА_2 бути її представником та вести справи в судах загальної юрисдикції.

01 06.2011 року ОСОБА_5 звернулася до суду із письмовою заявою в якій просила закрити провадження по справі про визнання договору дарування недійсним за її позовом на підставі п. 3 ст. 205 ЦПК України.

Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 11 серпня 2011 року закрито провадження у справі №2-10/11 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, в звязку зі смертю позивача ОСОБА_5, яка померла 07.06.2011 року.

Згідно ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 2) психічний стан особи.

Згідно ст. 150 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57- 60 ЦПК України.

На виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України колегія суддів сприяла всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема роз'яснила особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попередила про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяла здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, а саме про можливість звернутися до суду з клопотанням про призначення у справі експертизи та про можливість укладення між ними мирової угоди. Проте, сторони у справі зазначеною пропозицією суду не скористалися.

У справі, рішення суду першої інстанції в якій переглядається апеляційним судом, суд не встановив факту неспроможності ОСОБА_5 в момент укладення оспореного договору дарування квартири розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, вказавши лише, що така її здатність була обмежена.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Таким чином, лише за таких умов, коли фізична особа, яка є дієздатною у момент вчинення правочину, перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, суд може визнати такий правочин недійсним.

Мається на увазі про тимчасовий стан, при якому особа внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ не може розуміти значення своїх дій або керувати ними, тому правочин, укладений в такому стані, не відображає справжньої волі особи щодо встановлення, припинення тощо цивільних прав і обов'язків.

Відповідно правове значення для визнання угоди недійсною має бути неспроможність через нервове потрясіння, фізичну травму, глибоке алкогольне або наркотичне сп'яніння, тощо, дієздатного громадянина розуміти значення своїх дій або керувати ним саме в момент укладення угоди.

Отже, підставою для визнання угоди недійсною за правилами ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент укладення угоди розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Таким чином суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи, дав їм неналежну оцінку, а тому дійшов помилкового висновку про задоволення даного позову, оскільки колегією суддів встановлено відсутність належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що під час укладення ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договору дарування квартири від 05 травня 2008 року, даючи письмову згоду на таке відчуження, ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій, не могла керувати ними, зокрема, щодо природи договору, прав та обов'язків сторін при його укладенні, а в проведених вищевикладених експертизах під час розгляду іншої справі №2-10/11 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, відсутній висновок про абсолютну неспроможність ОСОБА_5 у момент укладення договору дарування від 05 травня 2008 року розуміти значення своїх дій та керувати ними. Таким чином суд першої інстанції припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону.

Повно та всебічно дослідивши факти, які обґрунтовують вимоги та заперечення сторін щодо недійсності договору дарування квартири, оцінивши у відповідності до вимог процесуального закону здобуті докази, виходячи із правильного розуміння наведених положень ЦК України щодо підстав оскарження правочину, апеляційний суд дійшов висновку про те, що повна неспроможність дарувальника у момент вчинення договору розуміти значення своїх дій і керувати ними наданими доказами не доведена, а тому законні підстави для задоволення позову відсутні.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судове рішення першої інстанції суду не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості, що призвело до неправильного вирішення спору, а тому залишатися в законній силі не може та підлягає скасуванню на підставі п.п.1, 2, 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 16 грудня 2015 року -скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:підпис. ОСОБА_10

Судді: підписи. ОСОБА_11

ОСОБА_12

Згідно з оригіналом.

Суддя : В.М. Медяний