Справа № 125/168/15-ц Провадження № 22-ц/772/930/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 48Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі: головуючого судді Панасюка О.С., суддів Іванюка М.В., Копаничук С.Г., з участю секретаря Топольської В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 аналогічного змісту за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Барського районного суду Вінницької області від 2 лютого 2016 року,

встановила:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом, вказуючи, що під час шлюбу з ОСОБА_3 набув у власність гараж, розташований у м. Бар Вінницької області по вул. Пролетарській, 14, бокс 4, шляхом легалізації самочинного будівництва відповідно до рішення виконавчого комітету Барської міської ради Вінницької області від 26 січня 2007 року. За рішенням виконавчого комітету Барської міської ради від 6 березня 2007 року № 147 йому 10 березня 2007 року було видано свідоцтво про право власності на цей гараж серії САА № 900483. В жовтні 2007 року шлюб між сторонами розірвано. 9 жовтня 2012 року він отримав у власність земельну ділянку, на якій розташований гараж, розміром 0,0029 га, згідно з державним актом серії ЯМ № 073012. Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 2 лютого 2016 року в частині, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 17 листопада 2014 року, поділено майно, що було обєктом спільної сумісної власності сторін. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по ? частині гаража за кожним, повернуто ОСОБА_3 14281 грн внесених на депозит суду коштів.

Оскілки зазначений гараж є неподільним, спільне його використання сторонами не можливе, він має у користуванні автомобіль ИЖ 2715, державний номер НОМЕР_1, якого використовує для забезпечення власної життєдіяльності як інвалід 3-ї групи, просив припинити право ОСОБА_3 на ? частину гаража, визнати за ним право власності на це нерухоме майно.

В листопаді 2015 року ОСОБА_3 подала зустрічний позов до ОСОБА_2 такого самого змісту. Вказувала, що на відміну від ОСОБА_2 проживає за адресою розташування гаража у м. Бар Вінницької області по вул. Героїв Майдану, 14 (колишня вул. Пролетарська), має у користуванні автомобіль, посвідчення водія і, на відміну від ОСОБА_2, не має медичних протипоказань для керування ним.

З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просила: позбавити ОСОБА_2 права власності на ? частину гаража, визнати за нею право власності на гараж вартістю, 17625 грн 25 к., стягнувши на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості його частки за рахунок внесених нею на депозитний рахунок суду коштів в розмірі 18642 грн 75 к.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 2 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено повністю. Припинено право власності ОСОБА_2 на ? частину у спільному майні нежитловому приміщенні «гараж», який розташований у м. Бар Вінницької області по вул. Пролетарській, 14, бокс № 4. Вирішено виплатити ОСОБА_2 внесену ОСОБА_3 на депозитний рахунок суду грошову компенсацію частки у праві спільної часткової власності на гараж у розмірі 17260 грн 25 к. Визнано за ОСОБА_3 право приватної власності в цілому на нежитлове приміщення «гараж», загальною площею 24,5 кв. м., який розташований у м. Бар Вінницької області по вул. Героїв Майдану (колишня Пролетарська), 14, бокс № 4. Повернуто ОСОБА_3 надмірно внесену на депозитний рахунок суму компенсації частки у праві спільної часткової власності в розмірі 1382 грн 50 к. У позові ОСОБА_2 відмовлено. Повернуто ОСОБА_2 12899 грн, внесених ним на депозитний рахунок суду коштів.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким первісний позов ОСОБА_2 задовольнити, а у зустрічному позові ОСОБА_3 відмовити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 під час шлюбу з ОСОБА_3 набув у власність гараж, розташований у м. Бар Вінницької області по вул. Пролетарській, 14, бокс 4, шляхом легалізації самочинного будівництва відповідно до рішення виконавчого комітету Барської міської ради Вінницької області від 26 січня 2007 року. За рішенням виконавчого комітету Барської міської ради від 6 березня 2007 року № 147 йому 10 березня 2007 року було видано свідоцтво про право власності на цей гараж серії САА № 900483 (а. с. 8). В жовтні 2007 року шлюб між сторонами розірвано (свідоцтво про розірвання шлюбу на а. с. 9). 9 жовтня 2012 року ОСОБА_2 отримав у власність земельну ділянку, на якій розташований гараж, розміром 0,0029 га, згідно з державним актом серії ЯМ № 073012 (а. с. 6 7). Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 2 лютого 2016 року в частині, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 17 листопада 2014 року, поділено майно, що було обєктом спільної сумісної власності сторін. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по ? частині гаража за кожним, повернуто ОСОБА_3 14281 грн внесених на депозит суду коштів (а. с. 21 30).

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 7 НДЕКЦ при УМВС України у Вінницькій області від 25 вересня 2015 року ринкова вартість гаражу, загальною площею 24,5 кв. м., що розташований у м. Бар Вінницької області по вул. Героїв Майдану (колишня Пролетарська), 14, бокс 4, становить 34520 грн 50 к.; поділ гаража з технічної точки зору не можливий (а. с. 115 121).

У користуванні ОСОБА_2 є автомобіль ИЖ 2715, 1989 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, на підставі довіреності від 19 вересня 2014 року (а. с. 20). ОСОБА_3 у власності має автомобіль ВАЗ 21099, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (а. с. 44 45), та у користуванні ВАЗ 11193, 2007 року виробництва, реєстраційний номер НОМЕР_3, на підставі довіреності від 24 жовтня 2011 року (а. с. 156). Сторони також мають право на керування транспортними засобами відповідної категорії (а. с. 158, 184).

За технічними характеристиками гаража та з урахуванням стосунків між сторонами спільне користування цим майном для зберігання двох автомобілів неможливе (обставина визнана особами, які беруть участь у справі, відтак в силу приписів ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню).

ОСОБА_3 є власником квартири і проживає ІНФОРМАЦІЯ_1 (колишній Пролетарській), 14 кв. 19 (34), має на утриманні непрацездатну матір ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 164, 200, 2002), внесла на депозитний рахунок суду повну вартість ? частини гаража в розмірі 17260 грн 25 к. (а. с. 177).

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Установивши, що спірний гараж є неподільною річчю, спільне володіння і користування ним неможливе, а ОСОБА_3, на відміну від ОСОБА_2 попередньо внесла на депозитний рахунок суду повну вартість ? частини гаража, визначену висновком судової будівельно-технічної експертизи № 7 НДЕКЦ при УМВС України у Вінницькій області від 25 вересня 2015 року, суд першої інстанції з урахуванням обставин справи, встановлених на підставі досліджених у ній доказів, зокрема про: фактичну віддаленість місця проживання ОСОБА_2 від місця розташування гаража, наявність у нього захворювання, яке віднесено до Переліку захворювань і вад, при яких особа не може бути допущена до керування відповідними транспортними засобами, затвердженого Наказом МОЗ України № 299 від 24 грудня 1999 року, прийшов до правильного висновку, що припинення права ОСОБА_2 на частку у праві власності на це майно не завдасть істотної шкоди його інтересам.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справах № 6-37цс13 від 15 травня 2013 року та № 6-68цс14 від 2 липня 2014 року.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував належність на праві власності земельної ділянки, на якій розташований гараж, ОСОБА_2, тому що ч. 1 ст. 120 ЗК України містить імперативний припис про припинення права власності особи на земельну ділянку, на якій розташовані жилий будинок, будівля або споруда, у разі набуття права власності на ці обєкти іншою особою і перехід права власності на таку ділянку, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду.

Оскільки суд визначився щодо припинення права власності на частку ОСОБА_8 у нерухомому майні, то питання про перехід права власності на земельну ділянку, на якій це нерухоме майно розташоване, додаткового урегулювання судовим рішенням не потребувало, що, з пояснення представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_9 в суді апеляційної інстанції, спонукало її довірительку уточнити позовні вимоги в суді першої інстанції, виключивши земельну ділянку із предмету позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про істотність шкоди ОСОБА_2 у звязку з припиненням йог права на частку у праві власності на гараж через необхідність зберігання там автомобіля, якого він використовує для поїздок до медичного закладу, як особа, яка потребує періодичного медичного обстеження та допомоги, то колегія суддів звертає увагу на те, що з його ж пояснень відстань від місця проживання ОСОБА_2 до гаража не менша, ніж відстань, до лікарні, де такі огляди і допомогу він отримує. Крім того, сама по собі неможливість зберігати автомобіль у гаражі (який до того ж розташований на значній відстані від місця проживання позивача відповідача) не може свідчити про неможливість користуватись автомобілем взагалі, а також зберігати його в іншому, в тому числі спеціально пристосованому місці, за умови отримання грошової компенсації вартості частки у праві власності на нерухоме майно.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 2 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_10

Судді: /підпис/ ОСОБА_11

/підпис/ ОСОБА_12

Згідно з оригіналом: ОСОБА_10