Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/516/16 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - представника ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації житлового фонду, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання особи такою, що втратила право користування та виселення, про вселення.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

28.01.2014 позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_5 та просила визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації від 20.05.2014 на квартиру АДРЕСА_1 , визнати недійсним Свідоцтво про право власності на спірне житло, визнати відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою та висилети її з квартири, а вселити її (позивача) до спірної квартири.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 2000 року вона з нині уже покійним ОСОБА_6 стала проживати у спірній квартирі та вести спільне господарство.В 2008 році між ними був зареєстрований шлюб. Вона (позивач) була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2, хоча фактично з 2000 року проживала в квартирі чоловіка. У спірній квартирі були зареєстровані її чоловік та донька чоловіка від першого шлюбу - відповідач по справі, хоча з 1989 року вона з батьком не спілкувалася, не проживала у спірній квартирі, не надавала йому допомоги при тяжкій хворобі. 09.01.2014 вона виписалася з квартири по вул. Милославській за вимогою чоловіка, а 25.01.2014 подала заяву на реєстрацію до спірної квартири, але отримали відмову, так як в спірній квартирі зареєстрована і відповідач, від якої потрібна була згода. В лютому 2014 року чоловік подав позов до суду про визнання дочки такою, що втратила право користування житлом, однак справа була закрита у зв'язку із смертю чоловіка 24.03.2014. Відповідач за її відсутності замінила замки у спірній квартирі, вселилася в неї, її приватизувала. Вважаючи порушеним своє право позивач звернулася до суду за його захистом.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5, третя особа: Комунальне підприємство "Керуюча дирекція Дніпровського району м.Києва" про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації житлового фонду, визнання недійсним Свідоцтва про право власності на житло, визнання особи такою, що втратила право користування та виселення, про вселення відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду позивач ОСОБА_3 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність, порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні. На її думку, вона, як член сім'і наймача, яка набула всіх прав та обов'язків щодо користування спірною квартирою, мала право подати позов щодо визнання відповідачки ОСОБА_5, особою, яка втратила право на користування спірною квартирою. При цьому зазначала, що вона вселилася до спірної квартири за згодою свого чоловіка, як член його сім'ї. Отримання згоди чоловіком на її вселення до квартири як дружини, у його дочки, відповідачки ОСОБА_5, вважала, що в даному випадку, ст. 65 ЖК УРСР не передбачає такої необхідності. Адже в ч. 1 ст. 65 ЖК УРСР передбачено отримання такої згоду членів сім'ї, які проживають з наймачем. ОСОБА_5 не проживала в спірній квартирі. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неодноразову неявку відповідача ОСОБА_5 та третьої особи Комунального підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» в судові засідання, які належним чином про час та місце розгляду справи повідомлялися, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положеньст.57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За відсутності правових підстав та права вимоги, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог.

З такими висновками суду слід погодитися, оскільки суд дійшов їх дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки наданих у справі доказів стороною позивача та норм матеріально права.

При ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1, згідно ордеру №224 від 30.09.1980 була надана ОСОБА_7 на сім'ю з трьох осіб: ОСОБА_8, його дружину ОСОБА_9, дочку ОСОБА_10 Згідно довідки Ф-3 в спірній квартирі станом на 2014 рік було зареєстровано дві особи: ОСОБА_6 та його дочка ОСОБА_5 - відповідач з 05.09.1989. 18.01.2008 ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_3 - позивачем у справі.

24 березня 2014 року ОСОБА_6 помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть. На момент смерті ОСОБА_6 в спірній квартирі були зареєстровані ОСОБА_6 та його дочка ОСОБА_5, квартира не була приватизована.

З цивільної справи 2/755/2473/14, 755/6245/14-ц встановлено, що за життя, 27.02.2014 ОСОБА_6 звертався до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою, було відкрите провадження по цій справі, а згідно ухвали суду від 31.03.2014 провадження було закрите на підставі п.6 ч.І ст.205 ЦПК України (у зв'язку із смертю позивача, та у зв'язку з тим, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва). На час смерті ОСОБА_6 в спірній квартирі була зареєстрована одна особа - його дочка ОСОБА_5 Позивач ОСОБА_3 в спірній квартирі ніколи не була зареєстрована, мала своє житло, де була зареєстрована до 09.01.2014, за адресою: АДРЕСА_2. Позивач проживала в спірній квартирі тривалий час (2000 року), з квартиронаймачем однією сім'єю, була членом його сім'ї - дружиною, доглядала чоловіка під час його хвороб. Разом з тим, при житті ОСОБА_6 право користування спірною жилою площею за позивачем в установленому законом порядку не було закріплено. Після смерті ОСОБА_6, відповідач ОСОБА_5 спірну квартиру приватизувала, отримавши відповідні документи.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав до відмови у задоволені позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо висновків суду проте, що вона є неналежним позивачем у справі і не має права вимоги, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав до скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорені або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації житлового фонду, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування та виселення, про вселення, позивач вказувала, що діями ОСОБА_5 були порушені її житлові права.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Між тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач у спірній квартирі не зареєстрована, за нею не визнано право користування спірним житлом, а тому усі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову та неможливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду позивач та її представник також не навели таких обставин та не надали суду належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України щодо порушених прав позивача і не зазначили про їх наявність.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторони позивача, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: