Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1007/16 Головуючий у 1-й інстанції: Прінь І.П.
Є.У.№ 310/8317/15-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_1,

При секретарі: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Бердянський МВ УДМС України в Запорізькій області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права вартості на ? частку житлового будинку,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що за договором купівлі-продажу від 24 липня 2002 року набув право власності на житловий будинок №10 по вулиці Гайдара в селі Берестове Бердянського району, Запорізької області, в якому в якості члена його сімї зареєстрована ОСОБА_3 його колишня дружина, шлюб з якою розірвано 18.03.2011 року. Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу відповідач виїхала із спірного будинку, вивезла з нього свої особисті речі і не проживає в ньому понад один рік без поважних причин, просив суд визнати її такою, що втратила право користування житлом з підстав, передбачених ст.405 ЦК України.

Заперечуючи проти позову, у листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом і просила на підставі ст.ст.60, 61, 69, 70 СК України визнати за нею право власності на ? частку спірного будинку, посилаючись на те, що майно було придбано в період шлюбу за спільні кошти.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частку житлового будинку № 10 по вулиці Гайдара в селі Берестове Бердянського району Запорізької області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у задоволенні зустрічного позову і визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що суд вірно вирішив питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин. З дотриманням вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України суд належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом.

Так, відмовляючи в задоволенні позову про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житлом, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що відповідач являється співвласником спірного будинку, а тому не може бути визнана такою, що втратила право користування житлом з підстав, передбачених ст.405 ЦК України. Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірне майно, набуте в шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя, та виходив з принципу рівності часток кожного з них у майні.

Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, зібраним у справі доказам.

Встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з квітня 1998 року перебували у шлюбі, мають двох дітей. Рішенням суду від 18 березня 2011 року шлюб розірвано. Питання про поділ майна між подружжям судом не вирішувалося (а.с.14).

В період перебування сторін у шлюбі за договором купівлі-продажу від 24 липня 2002 року ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок №10 по вулиці Гайдара в селі Берестове, Бердянського району, Запорізької області (а.с.6).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 знялася з реєстрації у спірному будинку, проте з 21 лютого 2012 року знову зареєструвалася в ньому як в місці постійного проживання (а.с.12-13).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Отже, права і обов'язки щодо спірного майна виникають в момент його придбання, тому правовий режим спірної квартири, придбаної у 2002 році, і правовідносини між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 із приводу цього будинку регулюються нормативно-правовими актами, які діяли на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцеві положення Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Час оформлення права власності на майно не впливає на право одного з подружжя на частину майна, придбаного у період шлюбу.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Час оформлення права власності на майно не впливає на право одного з подружжя на частину майна, придбаного у період шлюбу.

Встановивши, що спірний будинок був придбаний сторонами в період шлюбу за спільні кошти, суд першої інстанції обгрунтовано у відповідності з вимогами ст.ст.22, 28 КпШС України визнав за відповідачем право власності на його ? частку в порядку поділу майна подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не врахована вартість предметів домашнього вжитку на загальну суму 27 850 грн., які відповідач вивезла з будинку після розірвання шлюбу, являються неспроможними.

В порядку, передбаченому ст.ст.3,10,11, 119 ЦПК України, вимоги про поділ іншого майна подружжя ОСОБА_2 не заявлялися, доказів в обґрунтування кількості і вартості предметів домашнього вжитку і меблів, якими розпорядилася відповідач на власний розсуд після розірвання шлюбу, матеріали справи не містять. За таких обставин достатніх підстав для висновку про те, що сторони добровільно поділили майно після розірвання шлюбу і внаслідок такого поділу спірний будинок залишився у власності позивача, а на належну відповідачеві ? частку у спільному майні подружжя у 2011 році були виділені предмети домашнього вжитку, не вбачається.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції при поділі будинку не врахував інтереси дітей сторін, які після розірвання шлюбу залишилися з батьком, також не заслуговують на увагу. З вимогою про відступлення від рівності часток у спільному майні ОСОБА_2 до суду не звертався. Доказів в обґрунтування доводів про те, що ОСОБА_3 матеріально дітей не утримує, суду не надавав.

Обставин, які б слугували підставою для відступлення від начала рівності часток подружжя при поділі спірного будинку по справі не встановлено.

Газифікація спірного будинку позивачем за власні кошти, заміна вікон, проведення ремонту, тощо після розірвання шлюбу без узгодження обєму і вартості робіт з іншим співвласником не є підставою для припинення права власності останнього на ? частку в спільному майні або на зменшення розміру ідеальної частки.

Згідно ст. 322 ЦК, ч.1-2 ст.369 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

При цьому за відсутності попередньої домовленості між співвласниками житлового будинку вказані норми права не передбачають можливості стягнення з одного із співвласників майна грошових коштів, які були витрачені іншим співвласником на проведення ремонтних робіт щодо всього майна, або на відступлення від рівності часток при поділі майна між співвласниками спільної сумісної власності.

Доводи апеляційної скарги про недотримання судом першої інстанції санітарних норм при поділі будинку являються неспроможними, оскільки правила ст. 47 ЖК України щодо норми жилої площі на одну особу при поділі спільного майна подружжя не застосовуються.

Посилання в апеляційній скарзі на пропуск відповідачем строку позовної давності за вимогами про поділ спірного будинку також не ґрунтуються на законі.

Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 23.09.2015 року по справі 6-258 цс 15, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України являється обовязковою для виконання і застосування.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 почав оспорювати право своєї колишньої дружини на частку у спільному майні тільки у серпні 2015 року, предявивши до неї позов про визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком, придбаним в період шлюбу, а з позовом про поділ будинку остання звернулася у листопаді 2015 року, тобто в межах трирічного строку, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права щодо строків позовної давності являються безпідставними.

Як зазначено у п.34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст.41 Конституції України, ст.ст.316-319 ЦК України, то власник на підставі ст.391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд згідно зі ст. ст. 213-214 ЦПК України правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив фактичні обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі судове рішення залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.307,308,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: