Ухвала

іменем україни

28 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ситнік О.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Сидори» про розірвання договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 2 серпня 2013 року між нею та приватним орендним сільськогосподарським підприємством «Сидори» було укладено договір оренди землі № 27, відповідно до умов якого вона передала відповідачу в строкове платне користування належну їй на праві власності земельну ділянку загальною площею 6,3084 га, розташовану на території Сидорівської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Термін дії договору оренди становить 10 років.

10 квітня 2014 року зазначений договір було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 1244979.

Позивач вважала, що орендна плата за цим договором невірно розраховується, є значно заниженою та не відповідає нормам Податкового кодексу України.

Крім того, ОСОБА_4 зазначала, що при державній реєстрації даного договору, реєстратор не звернув уваги на дату укладення договору оренди (2 серпня 2013 року), а державна реєстрація договору відбулася 10 квітня 2014 року, тобто через півроку після його укладення.

У зв'язку з цим позивач ОСОБА_4 просила визнати недійсним договір оренди землі від 2 серпня 2013 року № 27 та скасувати рішення державного реєстратора Білоцерківського міськрайонного управління юстиції про державну реєстрацію цього договору від 10 квітня 2014 року за № 12494979.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення у справі про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди правильно виходили із того, що спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Земельним кодексом України (далі - ЗК України) та Законом України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час укладення договору оренди між сторонами.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі ст. 13 цього Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 93, 125 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності; право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» визначені істотні умови договору оренди, відсутність хоча б однієї з цих істотних умов є відповідно до ч. 2 цієї ж статті підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору оренди недійсним.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшли обґрунтованого висновку про те, що підстав для визнання недійсним договору оренди землі від 2 серпня 2013 року № 27 не існує, укладений договір відповідає вимогам Закону. При цьому встановлено, що протягом терміну дії спірного договору оренди, орендар належно сплачує орендодавцю орендну плату за використання земельної ділянки, порушень у визначенні плати не виявлено. Також не встановлено судами і порушень правил реєстрації спірного договору оренди землі. За таких обставин висновок судів про недоведеність заявлених ОСОБА_4 позовних вимог є обґрунтованим.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є безпідставними і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, відхилити, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук А.В. Маляренко
О.М. Ситнік

Колегія суддів: