Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Максимчук З.М., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Дубенського міськрайонного суду від 30 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 30 жовтня 2015 року позов задоволено: визнано за ОСОБА_4 після смерті сина ОСОБА_6, що помер 01.07.2014 року, право власності на земельну ділянку площею 2, 99 га на території Рачинської сільської ради Дубенського району Рівненської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала покійному на підставі Державного акта на право приватної власності на землю ІІІ-РВ № 019624, виданого 3 березня 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації Державних актів на право власності на земельну ділянку за № 19.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, через свого представника ОСОБА_3 покликались на неповне зясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначали про невідповідність оскаржуваного рішення вимогам ст. 213 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості. Суд відповідно до вимог ст. 119 ЦПК України не врахував змісту позовних вимог та обставин їх умотивування. Покликалися на лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16 травня 2013 року, і вважали неповним з'ясування обставин справи. Зокрема, позивач та її представник не звертались до нотаріуса з вимогою зробити запит до органів земельного кадастру щодо видачі Державного акта на право приватної власності на землю замість втраченого.

Вважали, що позивачем не було доведено обставини звернення із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця у передбачений ст. 1270 ЦК України строк, а також не надано доказів існування спадкової справи. Тому в оскаржуваному рішенні не обговорювалися обставини наявності постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Судом помилково взято до уваги пояснення відповідача щодо її родинних звязків зі спадкодавцем та відсутності інших спадкоємців, оскільки в розумінні ст. 62 ЦПК України вона не була допитана як свідок. У звязку з усуненням їх від спадкування сторонами було приховано той факт, що особи, які подали апеляційну скаргу, є дітьми спадкодавця.

Вони та ОСОБА_4 є спадкоємцями першої черги після смерті спадкодавця, тоді як ОСОБА_5 є спадкоємцем другої черги, тобто неналежним відповідачем у справі.

Зважаючи на наведені обставини та на те, що вони не брали участі в справі, однак суд вирішив питання про їх права та обовязки, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у позові ОСОБА_4 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи представника ОСОБА_1 і ОСОБА_2, колегія суддів дійшла висновку що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості, оскільки право спадкодавця на земельну ділянку стверджено зібраними в справі доказами, а позивач є спадкоємцем першої черги. Тому за нею визнано право власності на спірну земельну ділянку після смерті сина.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Матеріалами справи встановлено, що 1 липня 2014 року помер ОСОБА_6 (а.с. 4).

Вважаючи, що вона є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті сина і спадщину прийняла через постійне проживання зі спадкодавцем на час її відкриття, у липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до своєї дочки та сестри спадкодавця ОСОБА_5, як спадкоємця другої черги, про визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 2, 99 га на території Рачинської сільської ради Дубенського району Рівненської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала ОСОБА_6 на підставі Державного акта на праві приватної власності на землю ІІІ-РВ №019624, виданого 3 березня 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку за №19.

Між тим, згідно зі ст. 1259 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

На а.с. 48-48, зв., міститься копія рішення Дубенського міськрайонного суду від 6 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_7 до Рачинської сільської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Цим рішенням, що набрало законної сили, визначено позивачам як дітям спадкодавця додатковий строк тривалістю у 2 місяці для подання заяви про прийняття спадщини за законом, що відкрилася 1 липня 2014 року після смерті ОСОБА_6

Тобто спадкоємцями першої черги за законом вбачаються ОСОБА_4 як мати спадкодавця та діти спадкодавця ОСОБА_1 і ОСОБА_2, а тому оскаржуваним рішенням припинено права останніх на спадщину після смерті батька.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Оскільки рішенням Дубенського міськрайонного суду від 30 жовтня 2015 року вирішено питання про права і обовязки осіб, які не брали участі в справі, тому з доводами апеляційної скарги про його незаконність та необґрунтованість слід погодитися.

Крім того, суд першої інстанції залишив без уваги, що з позовом про визнання права власності на спадщину в судовому порядку може звернутися особа лише у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Дані роз'яснення містяться в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування".

Натомість мотивована відмова нотаріуса у формі постанови або будь-який інший письмовий доказ про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно у матеріалах справи відсутні.

Норми ч. 1 ст. 303 ЦПК України передбачають межі розгляду справи апеляційним судом, а саме, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За таких обставин апеляційний суд не в змозі самостійно усунути допущені місцевим судом процесуально-правові порушення і розглянути справу по суті, залучивши до участі в справі осіб, питання про права та обовязки яких вирішено, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Спонуканнями для ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_4 в позові відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 та ч. 1 ст. 292 ЦПК України є порушення судом норм процесуального права, що призвело до вирішення питання про права і обовязки осіб, які не брали участі в справі.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України понесені особами, які подали апеляційну скаргу, 267, 96 гривень судового збору слід стягнути з позивача в рівних частках, тобто по 133, 98 гривень кожному.

Керуючись ст.ст. 292, 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дубенського міськрайонного суду від 30 жовтня 2015 року скасувати, а ОСОБА_4 відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_2 по 133 (сто тридцять три) гривні 98 копійок судового збору кожному.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: