УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Коротуна В.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10, ОСОБА_11, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10, третя особа - приватний нотаріус Дудкіна Надія Володимирівна, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання квартири спільним сумісним майном подружжя, визнання частково недійсною нотаріально посвідченої заяви, визнання частково недійсним пункту договору, визнання майна, майнових прав, зобов'язань спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності,

за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_13, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 08 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, який уточнив в процесі розгляду справи, та остаточно просив:

- встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в період з лютого 2010 року по 25 листопада 2011 року та визнати спільним сумісним майном подружжя трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1;

- визнати частково недійсною його заяву (згоду на придбання квартири) від 29 грудня 2011 року, посвідчену приватним нотаріусом Дудкіною Н.В. в частині «оскільки квартира набувається моєю дружиною за кошти, які належать їй особисто» та в частині «При цьому свідчу, що вказана квартира буде належати моїй дружині ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності»;

- визнати частково недійсним п. 10 договору купівлі-продажу від 29 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дудкіною Н.В, а саме: «та про те, що квартира набувається ОСОБА_5 за власні кошти та буде належати їй на праві особистої приватної власності»;

- виділити йому та відповідачці по 1/2 частини вказаної вище квартири, що в грошовому вираженні становить приблизно по 577 500 грн;

- поділити спільно майно подружжя, визнавши за ним та відповідачкою право власності по Ѕ частини рухомого майна, яке зазначено у позові, на загальну суму 81 350 грн, виділити його у власність відповідачки;

- борг у розмірі 1 000 доларів США та кошти у сумі 3 000 доларів США - виділити в натурі та стягнути на його користь різницю у сумі 1 000 доларів США, що еквівалентно 16 500 грн;

- зобов'язати відповідачку повернути майно, яке є його особистою власністю, та яке ним визначено у позові, на загальну суму 125 366 грн.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він та відповідачка перебувають у шлюбі, який було зареєстровано 25 листопада 2011 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1823.

Наприкінці серпня 2014 року йому стало відомо, що його дружина (відповідачка) подала позовну заяву про розірвання шлюбу.

Вказав, що у під час шлюбу у грудні 2012 року ними за спільні кошти було придбано вказану вище трьохкімнатну квартиру, вартість якої становила 563 500 грн. та яка була оформлена на ім'я ОСОБА_5

Посилаючись на те, що домовленості про добровільний розподіл майна, що є спільною сумісною власністю між сторонами не досягнуто, доступу до квартири, яка є спільною сумісною власністю та де знаходяться його особисті речі, він не має, оскільки відповідачка замінила замки та чинить йому перешкоди в користуванні нерухомою власністю та особистими речами, просив позов задовольнити.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 08 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 липня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_13, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, виходив із відсутності підстав для визнання частково недійсною заяви про надання згоди на придбання квартири від 29 грудня 2011 року та визнання частково недійсним п. 10 договору купівлі-продажу квартири, оскільки позивачем не надано доказів порушень норм ЦК України, Закону України «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої Наказом Міністерства Юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, чинної на час укладення угоди, у зв'язку із чим суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у визнанні спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона відповідно до ст. 57 СК України належить ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності.

При цьому відмовляючи у задоволенні позову в частині розподілу рухомих речей і визнання на них права власності, суди врахували роз'яснення, викладені у п. п. 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», дійшовши обґрунтованого висновку про відсутність доказів їх набуття під час шлюбу подружжям за спільні кошти.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_13, відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 08 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.М. Коротун

Т.О. Писана