Ухвала

іменем україни

24 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 18 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що між позивачем та ОСОБА_3 24 грудня 2007 року укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримала кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 45885 доларів США строком до 24 грудня 2021 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком і відповідачем 26 грудня 2007 року було укладено договір іпотеки. Згідно з договором іпотеки відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 56,10 кв. м, житловою площею 42,00 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 не виконала, в зв'язку із чим рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 22 березня 2010 року задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк». Позивач також направляв відповідачам вимоги про звільнення спірного житлового приміщення, однак відповідачі добровільно не виселились. Враховуючи зазначене, позивач просив виселити ОСОБА_3 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у спірній квартирі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 травня 2015 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого постійного житла. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 18 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення у справі про задоволення позову.

Касаційна скарга заявника підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що оскільки позивач не реалізував свого права іпотекодержателя щодо звернення стягнення на квартиру в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», він не набув права на вимогу щодо виселення мешканців із житлового приміщення, яке є предметом іпотеки відповідно до вимог ст. 109 ЖК України.

Проте погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 24 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 24 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_3 також було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 22 березня 2010 року, яке набрало законної сили 02 квітня 2010 року, у цивільній справі № 2-421 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на квартиру, позов задоволено в повному обсязі. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 56,1 кв. м, яка розташована в АДРЕСА_1.

Враховуючи положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені вище вказаним судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не потребують доказування при розгляді даної цивільної справи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є власником спірної квартири.

Згідно довідки № 251/Д, виданої 29 січня 2014 року МКП «ЖЕК № 15», в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано: ОСОБА_5, ОСОБА_6 (чоловік), ОСОБА_3 (наймач) та ОСОБА_4 (донька).

Відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України у Вінницькій області від 05 червня 2014 року, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1

Частинами 1 та 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», в редакції, яка діяла на момент набрання чинності рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 22 березня 2010 року, передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Таким чином, норма ст. 40 Закону України «Про іпотеку» в зазначеній редакції визначає обов'язковою умовою виселення наявність письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення.

Разом з тим, апеляційний суд всупереч вимогам статей 212 - 214, 303 ЦПК України не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутні належні докази отримання відповідачами письмової вимоги іпотекодержателя про добровільне звільнення квартири.

Також, ухвалюючи рішення апеляційний суд не визначився із нормою права, яка підлягає до застосування; не встановив всі обставини справи, які потрібні для вірного вирішення справи, зокрема не дослідив умови договору іпотеки від 24 грудня 2007 року щодо наявності підстав для застосування норми ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, оскільки якість копії тексту договору іпотеки, наявного в матеріалах справи, не надає можливості прочитати умови вказаного договору, що свідчить про те, що суди цей доказ не досліджували належним чином.

Висновок апеляційного суду про те, що в зв'язку із поверненням заступником начальника Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції виконавчого листа з можливістю повторного пред'явлення виконавчого документу до 01 квітня 2014 року (постанова від 22 квітня 2011 року) позивач не реалізував свого права іпотекодержателя щодо звернення стягнення на квартиру в порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження» та не набув права на вимогу щодо виселення мешканців, є помилковим, оскільки законні підстави набуття вказаного права іпотекодержателя визначені в ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, при здійсненні нового розгляду справи суду слід звернути увагу на те, що виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст. 109 ЖК УРСР).

Вказана правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвалене апеляційним судом рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 18 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська