АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Махлай Л.Д., Рубан С.М.

при секретарі - Перевузник П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Подільського районного суду міста Києва від 12 червня 2015 року по справі за позовом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» до ОСОБА_1 про виселення із самовільно зайнятого житлового приміщення та за позовом Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації права власності, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2009 року Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» звернулось із позовом до ОСОБА_1, у якому просило виселити його з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 30 грудня 1999 року будинок, в якому знаходиться спірна квартира прийнято в експлуатацію і 12 грудня 2000 року наказом головного управління житлового забезпечення будинок переданий йому в повне господарське відання і на Комунальне підприємство покладено обов'язок утримання, обслуговування і експлуатації будинку.

ОСОБА_1 без законних на те підстав, самовільно вселився у спірну квартиру і звільнити її в добровільному порядку відмовляється. (т.1 а.с.3-4)

У січні 2014 року Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) звернувся до суду із зазначеним позовом, уточнивши який зазначив, що 11 червня 1999 року між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-інвест» та ОСОБА_1 було укладено інвестиційний договір № 146-с, предметом якого є участь у фінансуванні будівництва житлового будинку АДРЕСА_1, площею 41,85/73,88 кв.м. з оплатою 50% вартості житла. Зазначений договір укладений на виконання міської програми про фінансування будівництва житла «50х50» для громадян, які перебувають на квартирному обліку та користуються правом позачергового та першочергового забезпечення житлом, і які погодилися сплатити половину вартості квартир, відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 18 лютого 1999 року № 215 «Про фінансування будівництва житлових будинків за кошти міського бюджету та кошти населення» та наказу Головного управління житлового забезпечення від 16 березня 1999 року № 15. Будівництво такого житла проводилося за бюджетні кошти (50%) та кошти громадян(50%), які мають право на позачергове та першочергове забезпечення житлом, проте до таких категорій громадян ОСОБА_1 не належав та на квартирному обліку не перебував. Крім того, ОСОБА_1 зареєстрований за іншою адресою в м. Києві у житлі, яке на праві власності належить його матері.

Враховуючи викладене, позивач вважав інвестиційний договір від 11 червня 1999 року № 146-с таким, що суперечить вимогам закону і порушує законні права та інтереси позивача, оскільки половину вартості за вказану квартиру сплачено за кошти місцевого бюджету. Тому, просив:

- визнати недійсним інвестиційний договір від 11 червня 1999 року № 146-с з моменту його вчинення та витребувати на користь позивача квартиру АДРЕСА_1;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1, оскільки вона була проведена на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 лютого 2011 року у справі № 2-3198/10, яке скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2012 року;

- скасувати реєстрацію ОСОБА_1 за адресою: квартира АДРЕСА_1. (т.4 а.с.2-9, 89)

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 09 вересня 2014 року вказані вище позови КП «Житло-Сервіс» та Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) були об'єднані в одне провадження. (т.4 а.с.105-106)

ОСОБА_1 проти позову заперечував, звертався із зустрічним позовом до Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс», Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: ВГІРФО Подільського РУ ГУ МВС України у м. Києві, Відділ опіки і піклування Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, в якому просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1, зобов'язати ВГІРФО Подільського РУ ГУ МВС України у м. Києві зареєструвати його в спірній квартирі та не чинити перешкоди в користуванні квартирою. (т.2 а.с. 3-5, 43-47, т.3 а.с. 13-16, 24-27, 214-220, 234-238)

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 29 січня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 березня 2015 року, зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду. (т.5 а.с.96-98, 139-142)

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 12 червня 2015 року позов Комунального підприємства «Житло-сервіс» до ОСОБА_1 про виселення із самовільно зайнятого житлового приміщення залишено без задоволення, позов Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації права власності задоволено частково, скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру №13, житловою площею 41,85 кв.м., загальною площею 73,88 кв.м. в будинку АДРЕСА_1, в іншій частині позову відмовлено, а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради 229,40 грн. судового збору. (т.5 а.с.191-197)

В апеляційній скарзі представник Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) посилалась на порушення судом норм матеріального і процесуального права, зазначила, що судом невірно і неповно досліджено докази, тому просила скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 12 червня 2015 року в частині відмови у визнанні недійсним інвестиційного договору від 11 червня 1999 року №146-с. На обґрунтування скарги зазначила, що судом не взято до уваги того факту, що будівництво житла проводиться за бюджетні кошти та кошти громадян, які мають право на першочергове та позачергове забезпечення житлом. Натомість ОСОБА_1 не перебував та не перебуває на квартирному обліку, відповідно, права на отримання такого житла не мав на час укладення договору. Тобто, зазначений Договір є таким, що суперечить законодавству України, порушує законні інтереси територіальної громади та має бути визнаний судом недійсним. (т.5 а.с.203-209)

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 12 червня 2015 року скасовано в частині, ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов задоволено, визнано недійсним Інвестиційний договір №146-с від 11 червня 1999 року, укладений між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-Інвест» та ОСОБА_1, а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради судові витрати в розмірі 1834,10 грн. (т.6 а.с.12-16)

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (т.6 а.с.50-53)

Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» та ОСОБА_1 рішення районного суду не оскаржували.

Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради оскаржував рішення районного суду лише в частині відмови у визнанні недійсним інвестиційного договору від 11 червня 1999 року №146-с, тому з огляду на положення ч. 1 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів перевірила законність оскаржуваного рішення лише в межах доводів скарги та цих вимог Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради заявлених ним в суді першої інстанції.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 підтримала скаргу і просила її задовольнити. Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, були сповіщені належним чином про що у справі є докази.(т. 6 а.с. 75-79)

За вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку такою що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду в межах строків позовної давності, а оспорюваний договір відповідає вимогам законодавства.

З такими висновками колегія суддів не погодилась враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 11 червня 1999 року між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-інвест» та ОСОБА_1 був укладений інвестиційний договір № 146-с, предметом якого є участь у фінансуванні будівництва житлового будинку АДРЕСА_1, зокрема трьохкімнатної квартири № 13, що знаходиться у цьому будинку, загальною площею 73,88 кв. м., житловою площею 41,85 кв. м. з оплатою 50% вартості житла за кошти міського бюджету та 50% за кошти громадян. (т. 2 а. с. 6, т. 4 а.с. 11-12 т. 5 а.с. 152)

Зазначений договір укладений на виконання міської програми про фінансування будівництва житла «50х50» для громадян, які перебувають на квартирному обліку та користуються правом позачергового та першочергового забезпечення житлом, і які погодилися сплатити половину вартості квартир, відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 18 лютого 1999 року № 215 «Про фінансування будівництва житлових будинків за кошти міського бюджету та кошти населення» та наказу Головного управління житлового забезпечення від 16 березня 1999 року № 15, про що зазначено у самому договорі (преамбула).

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 18 лютого 1999 року № 215 (п. 1) передбачалося здійснити будівництво жилого будинку, зокрема, на АДРЕСА_1, для громадян, які перебувають на квартирному обліку і користуються правом позачергового та першочергового забезпечення житлом з фінансуванням із розрахунку: 50 % - за кошти міського бюджету та 50 % - за кошти громадян. (т. 4 а. с. 14)

За пунктом 2 вказаного розпорядження зобов'язано районні у м. Києві державні адміністрації надати Головному управлінню житлового забезпечення, затверджені відповідними розпорядженнями, списки громадян, які перебувають на квартирному обліку і користуються правом позачергового та першочергового забезпечення житлом та погодились сплатити половину вартості квартир, виходячи з ліміту загальної площі, виділеної районам у вказаних будинках.

Відповідно до пункту 3 цього розпорядження визначено, що Головному управлінню житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації потрібно укласти договори з громадянами про порядок оплати вартості конкретних квартир у житлових будинках, зазначених в п.1 цього розпорядження, з урахуванням рівня інфляції.

Повноваження щодо укладення договорів були делеговані Державній госпрозрахунковій організації «Житло-інвест».

Розпорядником бюджетних коштів на будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 було Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації).

Рішенням Київської міської ради від 18 грудня 2003 року № 275/1150 «Про створення комунального комерційного унітарного підприємства «Фінансова компанія «Житло-інвест» та ліквідацію державної госпрозрахункової організації «Житло-інвест» було створено комунальне комерційне унітарне підприємство «Фінансова компанія «Житло-інвест», яке було віднесено до сфери управління Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) та ліквідовано державну госпрозрахункову організацію «Житло-інвест». (т. 3 а. с. 39-40, 52)

Дані про припинення організації внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 12 жовтня 2006 року. (т. 4 а. с. 19)

Відповідно до п. 4 інвестиційного договору від 11 червня 1999 року № 146-с, після виконання Інвестором п. 3 договору та введення жилого будинку в експлуатацію, районна у м. Києві державна адміністрація за місцем перебування Інвестора видає йому ордер на заселення квартири зазначеної у п. 2, тобто квартири АДРЕСА_1.(т. 4 а.с. 11-12)

Встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 було прийнято в експлуатацію згідно акта № 329 «Про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта» від 30 грудня 1999 року. (т. 2 а. с. 65 - 66)

Разом з тим, ОСОБА_1 до районної державної адміністрації за місцем свого перебування не звертався, а тому ордер на заселення йому виданий не був.

Відповідно до наданої інформації Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації від 9 березня 2011 року № 04-11-378, ОСОБА_1 разом із матір'ю ОСОБА_4 зареєстрований у належній останній на праві власності трьохкімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2, на квартирному обліку в Оболонській районній в м. Києві державній адміністрації не перебував та не перебуває. (т. 3 а. с. 67 т. 4 а.с. 15)

Відповідно до наданої інформації Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 21 лютого 2011 року № 630-09 ОСОБА_1 самовільно зайняв квартиру АДРЕСА_1 та на квартирному обліку в Подільській районній в місті Києві державній адміністрації не перебував. (т. 3 а. с. 68)

З службової записки заступника начальника відділу житлових питань Головного управління житлового забезпечення вбачається, що вказаною посадовою особою була перевірена інформація в єдиному загальноміському банку даних громадян м. Києва, які потребують поліпшення житлових умов та встановлено, що станом на 1999 рік ОСОБА_1 на квартирному обліку не перебував. (т. 2 а. с. 103)

Таким чином, судом встановлено, що на час укладення оспорюваного договору № 146-с від 11 червня 1999 року ОСОБА_1 не перебував на квартирному обліку і не користувався правом позачергового та (або) першочергового забезпечення житлом.

Цих обставин ОСОБА_1 не заперечував і об'єктивних доказів на їх спростування до суду не надав, не встановлено таких і судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦКУкраїнської PCP недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі порушує особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Відповідно до положень частини 2 ст. 48 ЦК України (в редакції Закону від 1963 року), визнаючи угоду недійсною, суд, якщо інше не передбачено законом, своїм рішенням зобов'язує кожну із сторін повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі (у разі втрати, псування, значного зносу майна, істотної його зміни та ін.) - повернути його вартість у грошах.

За роз'ясненнями, що містяться в пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», зазначено, що угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції.

Таким чином, підставою недійсності угоди за ч. 1 ст. 48 ЦКУкраїнської PCP є суперечність саме змісту угоди законові, іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції, з огляду на те, що змістом угоди є відповідні її виду умови.

Згідно ст. 31 Житлового кодексу Української PCP громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського-житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу PCP, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української PCP. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу PCP і Української PCP), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю, тоді як стаття 34 ЖК визначає підстави для визнання громадян потребуючими поліпшення житлових умов.

Відповідно до пункту 2 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 р. N 470 (із змінами в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), жилі приміщення надаються громадянам, які потребують поліпшення житлових умов, постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу PCP і Української PCP), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю. На квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов (п. 13 Правил).

Пунктом 37 Правил передбачено, що жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на квартирному обліку, крім випадків, передбачених законодавством, цими Правилами та іншими актами законодавства Української PCP, а також випадків надання жилих приміщень за рішенням Ради Міністрів СРСР і Ради Міністрів УРСР.

Доводи позивача, що в порушення ч. 2 ст. 44 ЦК України (в редакції Закону від 1963 року) інвестиційний договір не був підписаний повноважною особою, яка зазначена як така, що уклала договір колегія суддів відхилила, оскільки підпис особи, яка підписала договір скріплений печаткою підприємства.

За пунктом 3.1 вищевказаного Договору ОСОБА_1 мав перерахувати на розрахунковий рахунок ДГО «Житло-інвест» до 11 червня 1999 року включно суму інвестицій в розмірі 39572.25 грн. з урахуванням змін курсу гривні до умовної одиниці. Фактично ОСОБА_1 сплатив обумовлену договором суму лише 21 червня 1999 року, що підтверджується наданим до суду першої інстанції оригіналом прибуткового касового ордеру № 24 від 21 червня 1999 року завірена районним судом копія якого долучена до матеріалів справи. Проте прострочення платежу не потягло розірвання або визнання недійсним вищевказаного Договору, оскільки за пунктом 6 цього Договору, останній починає діяти з моменту підписання сторонами і діє до отримання Інвестором ордера на квартиру.(т. 2 а.с. 58-59 т. 4 а.с. 11-12)

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 на час укладення оспорюваного договору № 146-с від 11 червня 1999 року не перебував на квартирному обліку і не користувався правом позачергового та (або) першочергового забезпечення житлом, тому укладення з ним оспорюваного договору на пільгових умовах, передбачених лише для громадян, які перебувають на квартирному обліку та користуються правом позачергового та першочергового забезпечення житлом, суперечить наведеним вище нормативно-правовим актам, зокрема п.п. 1-4 Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 18 лютого 1999 року № 215, виданого на виконання постанови Кабінету Міністрів України і Національного банку України від 10.09.1998 року № 1413, положенням ст.ст. 31, 34 ЖК України, п.п. 2, 37 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 р. N 470 (із змінами в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) та з огляду на положення частини 2 ст. 48 ЦК України (в редакції Закону від 1963 року) є підставою для визнання цього інвестиційного договору недійсним.

Доводи ОСОБА_1, що він набув права власності на спірну квартиру, оскільки є добросовісним набувачем прав на вищевказану квартиру із посиланням на положення ст. 344 ЦК України колегія суддів визнала неспроможними. При цьому колегія суддів врахувала, що 50% вартості спірної квартири було сплачено за рахунок місцевого бюджету.

Проте рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року, яким був визнаний недійсним інвестиційний договір №146-с від 11 червня 1999 року укладений між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-Інвест» та ОСОБА_1, скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року. (т.6 а.с. 12-16, 50-53)

Скасувавши рішення апеляційного суду із направленням справи на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що у порушення ст.ст. 10, 60, 212, 303, 316 ЦПК України суд не перевірив належним чином заперечень ОСОБА_1 щодо обізнаності позивача на протязі 14 років про обставини, що склалися та не дослідив у повній мірі цього питання.

З огляду на положення ч. 4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

На виконання висновків суду касаційної інстанції колегія суддів перевірила вказані обставини і встановила наступне.

ОСОБА_1 в суді першої інстанції заявив про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності на звернення із зазначеним позовом як підставу відмови в позові про що подав письмову заяву.(т. 3 а.с. 13-16, 24-27)

Згідно з пунктами 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (у редакції Закону від 16 січня 2003 р.) правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 р., застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Таким чином, правила про позовну давність застосовуються за положеннями ЦК Української РСР.

Відповідно до статей 71, 75, 80 цього Кодексу загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлювався в три роки.

Підставою для відмови в позові було закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову.

Позовна давність застосовувалася судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідні роз'яснення містяться і в пункті 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Як встановлено судом, житловий будинок АДРЕСА_1 було прийнято в експлуатацію згідно акта № 329 «Про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта» від 30 грудня 1999 року, який був затверджений розпорядженням голови Подільської районної в місті Києві державної адміністрації № 1246 від 31.12.1999 року. (т. 1 а.с. 5-6 т. 2 а. с. 65 - 66)

Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері певних відносин.

З огляду на положення пункту 4 вищевказаного Договору, п.п. 3-6 розпорядження Київської міської державної адміністрації від 18 лютого 1999 року № 215, п. 3 рішення Київської міської ради від 08 червня 2000 року № 183/904, сторона Договору ДГО «Житло-інвест» та Київська міська державна адміністрація на Головне управління житлового забезпечення якої був покладений обов'язок укладення договорів з громадянами про порядок оплати вартості конкретних квартир, 11 червня 1999 року мали б дізнатись про відсутність вищенаведених передбачених законодавством підстав на укладення інвестиційного договору із ОСОБА_1

Крім того, Київська міська державна адміністрація мала б дізнатись про порушення її права з боку ОСОБА_1 під час введення будинку в експлуатацію і складання Акта від 30 грудня 1999 року та 16 серпня 2000 року, коли начальником Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації був затверджений Акт за яким ДГО «Житло-інвест» передав, а КП «Житло-сервіс» прийняв у повне господарське відання будинок АДРЕСА_1, оскільки контроль за виконанням вищевказаних розпорядження і рішення були покладені відповідно на заступника голови Київської міської державної адміністрації Фоменка І.А. та постійну комісію Київради з питань власності.

В суді апеляційної інстанції представники сторін визнали ці обставини та факт вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру з часу введення будинку в експлуатацію у 2000 році про що свідчить журнал та звукозапис судового засідання.

З огляду на положення ч. 1 ст. 61 ЦПК України колегія суддів визнала вказані обставини встановленими.

Оскільки право на звернення до суду з позовом у Київської міської державної адміністрації до складу якої входить Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради виникло з моменту укладення оспорюваного договору, тобто з 11 червня 1999 року, і до введення в дію ЦК України 2004 року, то встановлений ст. 71 ЦК Української РСР 1963 року, строк позовної давності сплив, тому підстав для застосування районним судом положень ст. 203, 256, 261, 267 ЦК України 2004 року не вбачалося.

Доводи апелянта із посиланням на письмове зобов'язання написане 25 травня 2009 року від імені ОСОБА_1 за змістом якої останній повідомляє, що орендував спірну квартиру та зобов'язується її звільнити цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.(т.1 а.с. 12)

Суд першої інстанції помилково застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладені вимоги законодавства та обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позову Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради до ОСОБА_1 про визнання недійсним інвестиційного договору та застосування наслідків недійсного правочину, підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні цих позовних вимог за закінченням строку позовної давності до пред'явлення позову.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

В іншій частині рішення районного суду сторони не оскаржували, а тому з огляду на положення ч. 1 ст. 303 ЦПК України, його законність не була предметом перевірки апеляційним судом.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313-316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 12 червня 2015 року - скасувати в частині відмови в задоволенні позову Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсним інвестиційного договору від 11 червня 1999 року № 146-с та застосування наслідків недійсного правочину і ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до ОСОБА_1 про визнання недійсним інвестиційного договору від 11 червня 1999 року № 146-с та застосування наслідків недійсного правочину.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

Л.Д.Махлай

С.М. Рубан

Справа № 22-ц/796/8133/2016

Унікальний номер 2607/4988/12

Головуючий у першій інстанції - Гребенюк В.В.

Доповідач Левенець Б.Б.