У х в а л а

30 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Яреми А.Г.,

розглянувши заяву публічного акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго» про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго» про відшкодування майнової шкоди,

в с т а н о в и л а :

Малиновський районний суд м. Одеси рішенням від 9 червня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Апеляційний суд Одеської області 15 лютого 2016 року скасував рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування майнової шкоди (а саме стягнення коштів за оренду квартири) та ухвалив у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив частково; ухвалив стягнути з публічного акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго» (далі - ПАТ «ЕК «Одесаобленерго») на користь ОСОБА_4 17 тис. 500 грн; у задоволенні решти позовних вимог суд відмовив. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Ухвалив стягнути з ПАТ «ЕК «Одесаобленерго» на користь ОСОБА_4 292 грн 20 коп. понесених ним судових витрат.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 11 березня 2016 року відмовив ПАТ «ЕК «Одесаобленерго» у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою у вказаній справі з підстави, передбаченої пунктом 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

13 червня 2016 року ПАТ «ЕК «Одесаобленерго» звернулося до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статті 1166 Цивільного кодексу України; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу перегляду вказаних судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня, 21 жовтня і 9 грудня 2015 року, 3 лютого 2016 року, в яких, на думку заявника, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано зазначену норму матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанову Верховного Суду України від 3 червня 2015 року і рішення Верховного Суду України від 8 лютого 2012 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 11 березня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що майнова шкода, завдана неправомірними діями відповідача, підлягає відшкодуванню на підставі положень статті 1166 ЦК України.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 2 вересня 2015 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про наявність правових підстав для стягнення на користь позивачів майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, оскільки відповідач (роботодавець) згідно із положеннями статей 1167, 1172, 1187 ЦК України несе відповідальність як власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки;

- в ухвалі від 21 жовтня 2015 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, указав на необхідність звернути увагу на: наявність (відсутність) належних та допустимих доказів реальних збитків, завданих позивачу внаслідок дій відповідача; наявність причинного зв'язку між діями відповідача та визначеною позивачем сумою збитків; залежність вирішення позовних вимог у частині відшкодування моральної шкоди від правильності вирішення позову в частині відшкодування майнової шкоди;

- в ухвалі від 9 грудня 2015 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про наявність правових підстав щодо задоволення позовних вимог в частині відшкодування на користь позивачів майнової шкоди, оскільки вина працівників відповідача підтверджена вироком суду, що набрав чинності; крім того, касаційний суд погодився й з висновками судів про задоволення позовних вимог стосовно відшкодування моральної шкоди з огляду на те, що позивачі тривалий період перебували у стані стресу, витрачали час і зусилля для відновлення пошкодженого нерухомого майна до попереднього стану;

- в ухвалі від 3 лютого 2016 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, указав на необхідність визначитися з характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню при вирішенні спору; зазначив про порушення судами норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

При цьому правові висновки судів касаційної інстанції, викладені в наведених судових рішеннях та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах.

Крім того, відсутні й підстави для перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2016 року у зв'язку з її невідповідністю висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 3 червня 2015 року, оскільки судове рішення, про перегляд якого подано заяву, не суперечить цьому висновку.

Рішення Верховного Суду України від 8 лютого 2012 року не може слугувати прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки це рішення ухвалено в порядку перегляду справи у зв'язку з винятковими обставинами і не є судовим рішенням в розумінні пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України.

Таким чином, вважати зазначену заяву обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго» про відшкодування майнової шкоди за заявою публічного акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго» про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

А.Г. Ярема