АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Борисової О.В., Ратнікової В.М.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/4335/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Каліушко Ф.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 121,80 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні таким, що втратив право користування спірною квартирою ОСОБА_4 скасувати, та постановити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_4 навчався та проживав у спеціалізованій школі-інтернаті. Крім того, ОСОБА_2 не отримував листа від ОСОБА_4 про вселення та не знав про його існування, оскільки даний лист отримала його дружина та не повідомила його про це. Також зазначає, що лист Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві від 02 квітня 2014 року не підтверджує того факту, що ОСОБА_4 чинилися перешкоди у користуванні квартирою, а тому висновки суду про відсутність підстав для визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, є помилковими.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважав, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання особисто ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_2, ОСОБА_4 забезпечили явку в судове засідання своїх уповноважених представників, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підставі ордеру № 0394 від 08 липня 1987 року ОСОБА_8 разом з сім'єю була надана квартира АДРЕСА_1 (а.с.14).

Після смерті ОСОБА_8 власником особового рахунку став позивач - ОСОБА_2

Згідно довідки форми № 3, виданої 12 березня 2014 року КП «Керуюча компанія з управління житловим господарством Дарницького району м. Києва», у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Вказана квартира не приватизована, складається з трьох кімнат та має житлову площу 42,0 кв.м. (а.с.7).

В серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 на підставі ст. 72 ЖК Української РСР, посилаючись на те, що ОСОБА_3 не проживає у вказаній квартирі більше шести років, а ОСОБА_4 - більше сімнадцяти років, та не сплачують кошти за житлово-комунальні послуги.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, визнавши ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

При цьому, відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що причини тимчасового не проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі є поважними, відтак вказані вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням з огляду на наступне.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Пунктом 5 частини 3 вказаної статті встановлено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них.

Згідно зі ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Таким чином, виходячи з аналізу зазначених правових норм, наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку підряд без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_4 є інвалідом з дитинства (ІІ група інвалідності) (довідка спецпсихіатричної МСЕК серії АВ за №0414858 від 02 березня 2015 року) (а.с.66).

З 2003 по 2012 рік ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, навчався в Київській спеціалізованій школі-інтернат № 16 (а.с.114).

Після досягнення повноліття ОСОБА_4 мав намір вселитися до квартири АДРЕСА_2, проте, з незалежних від нього причин не мав можливості користуватися спірною житловою площею, оскільки йому в цьому чинилися перешкоди з боку позивача.

Так, 21 березня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві з заявою про допомогу у вселенні до вказаної квартири в зв'язку з тим, що ОСОБА_2 перешкоджає йому в цьому, про що свідчить лист Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві від 02 квітня 2014 року № 47/Ф-473 (а.с.63).

01 серпня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_2, ОСОБА_3 з вимогою не чинити йому перешкоди у користуванні жилим приміщенням за місцем реєстрації (а.с.61).

Вказану вимогу було отримано 06 серпня 2014 року дружиною ОСОБА_2 - ОСОБА_9, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення, наявним в матеріалах справи(а.с.62) та не заперечувалося ОСОБА_2 в апеляційній скарзі.

Відтак, враховуючи, що після закінчення навчання в школі-інтернаті та досягнення повноліття, ОСОБА_4 намагався вселитися до спірної квартири, але йому в цьому позивачем та членами його сім'ї чинилися перешкоди, висновок суду першої інстанції, про те, що ОСОБА_4 не проживає у спірному житловому приміщенні з поважних причин є правильним.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Колегія суддів також враховує положення ст.3 ЦК України та вважає, що ухвалене у справі рішення відповідає загальним засадам цивільного законодавства, а саме є справедливим, добросовісним та розумним.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням сторонами оскаржене не було, а тому відповідно до положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України у суду апеляційної інстанції відсутні підстави переглядати рішення суду в цій частині.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: О.В. Борисова

В.М. Ратнікова