МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа №521/2-3752/11
Номер провадження №2/521/2675/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2016 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:

головуючого судді Жуган Л.В.

при секретарі Іськовій В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 15.12.1999 року звернувся до Жовтневого районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, який під час розгляду справи був неодноразово уточнений.

Відповідач ОСОБА_3 (колишнє прізвище «Гурська») Н.Р. 08.12.2000 року подала до Жовтневого районного суду м. Одеси зустрічну позову заяву до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, яку теж неодноразово уточнювала в процесі розгляду справи.

09.07.2013 року Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл сумісного майна подружжя - залишено без розгляду та продовжено судовий розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл сумісного майна подружжя.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.09.2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 про розподіл сумісного майна подружжя задоволено частково, визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину кв. №7, буд. №25, по вул. Варненській, у м. Одесі. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

28.01.2014 року Ухвалою апеляційного суду Одеської області Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2013 року про залишення позову ОСОБА_2 без розгляду скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.03.2014 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.09.2013 року залишено без змін.

З наявних в матеріалах справи позовних заяв ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, вбачається, що обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначав, що з 02.04.1977 року перебував з відповідачкою у шлюбі, до 1992 року вони проживали у м. Одесі, вели спільне господарство, з 1992 року переїхали у м. Братськ. 28.01.1992 року мати ОСОБА_4 ОСОБА_5 отримала в дарунок 2-кімнатну квартиру №6, по вул. Академіка Філатова 44, та згодом обміняла її на 1-кімнатну квартиру №13, по вул. Леніна (Рішельєвській) 42, у м. Одесі. Крім цього, позивач вказував, що 20.08.1993 року ОСОБА_5 самостійно придбала 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_1, та після того обміняла її на 2-кімнатну квартиру №11 по вул. Леніна (Рішельєвській) 42, у м. Одесі. Квартири №11 та №13 наразі обєднані, хоча мають різні номери.

11.12.1991 року ОСОБА_4 отримала в дарунок від ОСОБА_6 2-кімнатну квартиру №4, по вул. Хворостіна (Прохорівська) 26, у м. Одесі, та зареєструвалася там. 10.11.1994 року ОСОБА_4 отримала в подарунок від ОСОБА_7 частину 5-кімнатної квартири №2, по вул. Рішельєвській 42, у м. Одесі, вказана частина квартири знаходиться над квартирами №11 та №13, які належать її матері.

04.08.1997 року була видана ОСОБА_2 відповідачці генеральна довіреність, яка давала їй право від імені позивача укладати угоди. Використовуючи довіреність, відповідачка подарувала 3-кімнатну квартиру №7, по вул. Рішельєвській 44/46, у м. Одесі, яка згідно договору №2-2026 від 17.03.1992 року належить позивачу, своїй матері - ОСОБА_5, без згоди на те позивача, про що він дізнався лише у вересні 1999 року.

Крім того, 2-кімнатна квартира №8, по вул. Рішельєвській 44/46, у м. Одесі реконструйована та зєднана з квартирою №7, після чого дві квартири стали однією пятикімнатною, але в БТІ зазначені як самостійні.

12.09.1997 року ОСОБА_4 оформлює договір купівлі-продажу під №3365 квартири №8, по вул. Рішельєвській 44/46, у м. Одесі, та фіктивно продає її своєму батькові ОСОБА_8

Як вказує позивач, починаючи з 1992 року по 1995 рік, за рахунок спільних з ОСОБА_4 коштів, а з 1996 року по 1997 рік в основному лише за його власні кошти, в квартирах за адресою: - АДРЕСА_2 та 8; АДРЕСА_3, 11 та 13 проводився капітальний ремонт, переобладнання та реконструкція, які значно збільшили їх вартість, крім того у вказаних будівельних роботах позивач приймав особисту участь.

Позивач ОСОБА_2 11.02.2015 року подав до Приморського районного суду м. Одеси уточнену «Позовну заяву про поділ майна подружжя та стягнення грошових коштів» (в порядку ст. 31 ЦПК України).

В обґрунтування якої зазначив, що в провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. Керуючись ст. 31 ЦПК України позивач збільшує позовні вимоги в частині стягнення витрат на проведення реконструкції та ремонтних робіт у квартирах №7/8 по вул. Рішельєвській, 44/46 у м. Одесі та поділу транспортного засобу. У 1995 році за частину спільних подружніх коштів була проведена реконструкція квартир №7 і №8 внаслідок чого, квартири було обєднано та загальна площа була збільшеною: (докази є в матеріалах справи №2-5898/05, Приморський райсуд м. Одеси). Доказами того, що квартири №7 і №8 були реконструйовані і обєднані в єдину квартиру 7/8, по вул. Рішельєвській, 44/46, є матеріали цивільної справи №2-5898/05 та №2-2141/10 Приморського районного суду м. Одеси та показання ОСОБА_3, в яких вона вказує дату проведення реконструкції квартир 1995 рік.

На проведення вказаних робіт був виготовлений проект та отриманий дозвіл. Реконструкція квартир була проведена у відповідності з технічним висновком і проектом «Експрес-проект», затвердженими рішенням Жовтневої районної міжвідомчої комісії №22/10 від 26.10.1995 року та Жовтневого виконкому м. Одеси №727 від 10.11.1995 року.

Факт реконструкції квартир також підтверджується рішенням Жовтневого (Приморського) районного суду м. Одеси від 07.05.1996 року, яким було встановлено, що квартири 7 і 8 будинку №44/46 по вул. Рішельєвській, у м. Одесі ще в 1995 році були реконструйовані та фактично з 1995 року представляли собою одну квартиру.

Інша частина грошових коштів, які позивач надав відповідачці в тому числі й під розписку, а також визнані відповідачкою в судових засіданнях складає 27080 доларів США, які є особистою власністю позивача.

Вартість будівельних робіт по реконструкції квартир 7 і 8 в єдину квартиру 7/8 по вул. Рішельєвській, №44/46, складала приблизно еквівалентно 300000 гривень, відповідно відповідачка повинна сплатити половину від вказаної суми.

Позивач зазначає, що вимоги збільшуються також в частині поділу транспортного засобу марки ISUZU Gemini, 1989 року випуску, кузов JT 600 №7022732, державний номер 241 61 ОК, який зареєстрований за відповідачкою, вартість якого складає 75000 гривень. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на ст. ст. 22, 28, 29 КпШС України (в ред. 1969 р.) та п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України».

На підставі викладеного позивач ОСОБА_2 просить суд:

1. Поділити квартиру №4 по вул. Прохорівській, (Хворостіна), 26, у м. Одесі, що належить сторонам на праві спільної часткової власності та визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири.

2. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати понесені на реконструкцію проведену у квартирах №7 і 8, по вул. Рішельєвській, буд. 44/46, у м. Одесі, в сумі 150000 гривень.

3. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати понесені за проведені ремонтні роботи у квартирах №7 і 8, по вул. Рішельєвській, буд. 44/46, у м. Одесі, №2, 11, 13 по вул. Рішельєвській, 42, в сумі 425000 гривень, які були особистою власністю ОСОБА_2

4. Поділити транспортний засіб марки ISUZU Gemini, 1989 року випуску, кузов JT 600 №7022732, державний номер 241 61 ОК та визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину вказаного транспортного засобу.

Згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 19.03.2015 року вищевказану справу було передано на розгляд до Малиновського районного суду м. Одеси та згідно протоколу про автоматичний розподіл справи між суддями від 22.04.2015 року передано судді Жуган Л.В.

В процесі розгляду справи, за заявою позивача ОСОБА_2 та його представника, Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 03.03.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення витрат понесених за проведені ремонтні роботи у квартирах №2, 11, 13, по вул. Рішельєвській, буд. №42 у м. Одесі, поділ транспортного засобу марки ISUZU Gemini, 1989 року випуску, кузов JT 600 №7022732, державний номер НОМЕР_1 та визнання за ОСОБА_2 права власності на ? частину вказаного транспортного засобу залишено без розгляду. По інших уточнених позовних вимогах продовжився розгляд справи по суті.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13.09.2016 року у задоволенні клопотання позивача про призначення комплексної судової будівельно-технічної експертизи відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 та його представник за довіреністю ОСОБА_9 заявлені уточнені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі, згідно доказів, наявних в матеріалах справи та наданих ними пояснень та обґрунтувань.

Представник відповідача ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_10 позовні вимоги ОСОБА_2 не визнала у повному обсязі, просила відмовити у їх задоволенні, у звязку з безпідставністю та недоведеністю.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, надавши оцінку поданим доказам, суд вважає, що заявлені уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 02.04.1977 року в Іллічівському ЗАГСі м. Одеси зареєстрував шлюб з ОСОБА_3, яка після укладення шлюбу змінила прізвище на «Гурська», актовий запис №278, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим 02.04.1977 року, серії І-ЖД №382570 (т.3 а.с. 46).

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був розірваний 27.06.2001 року, актовий запис №502, та після розірвання шлюбу ОСОБА_4 повернула собі прізвище «Кочетовська» про що відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Одеси видано свідоцтво про розірвання шлюбу, серії І-ЖД №125582 (т. 3 а.с. 48).

З доданого до матеріалів справи Рішення апеляційного суду Одеської області від 13.01.2012 року (т.3 а.с.97-103) по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири №7, по вул. Рішельєвській, 44/46, в м. Одесі та визнання права власності на ? частину квартири, встановлено, що у 1996 році подружні відносини між сторонами було припинено (ОСОБА_2 і ОСОБА_11 (після укладення шлюбу ОСОБА_4) вступили у фактичні шлюбні відносини. Вказане Рішення апеляційного суду Одеської області від 13.01.2012 року залишено без змін Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 20.06.2012 року.

Відповідно до ч. ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно Договору купівлі-продажу від 03.12.1992 року (т.4 а.с 123-125), укладеного між ОСОБА_12 та ОСОБА_4, ОСОБА_12 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_4 (в теперішній час вул. Прохорівська), у м. Одесі. Право власності ОСОБА_4 на кв. 4, в буд. №26, по вул. Хворостіна (Прохорівській), у м. Одесі зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 18.05.1993 року.

Відповідно до Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.04.2012 року (т.3 а.с. 174-177), вбачається, що позивач ОСОБА_2 звертався до суду з вимогами до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_5, який зареєстрований 03.12.1992 року за №12083 в Пятій Одеській державній нотаріальній конторі, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_3, та просив застосувати до договору правила, що регулюють «договір міни» із застосуванням відповідних правил договору купівлі-продажу. У задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.07.2012 року, (т. 3 а.с. 178-179) рішення Приморського районного суду від 19.04.2012 року, по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи ОСОБА_12 про визнання договору дарування квартири недійсним залишено без змін, із зазначенням, що правові підстави для визнання того, що між сторонами був укладений удаваний правочин дарування, який в дійсності був договором міни, відсутні, тому суд першої інстанції прийшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 243 ЦК Української РСР (ред.. чинна на час укладання спірного договору), договір дарування є односторонньою угодою: за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність, договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, (дія однієї сторони угоди), що в свою чергу виключає можливість зловмисної домовленості сторін та відповідно виключає можливість визнавати судом такий договір недійсним.

Статтею 22 КпШС України (ред. 1969 р. чинна на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно ст. 24 КпШС України (ред. чинна на час виникнення спірних правовідносин) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

За договором купівлі-продажу від 11.11.2013 року (т. 5 а.с.11) ОСОБА_13 діюча на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 продала ОСОБА_14 квартиру АДРЕСА_5.

Відповідно до ст. 26 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності

З дослідженого судом, вбачається, що ОСОБА_2 не довів належними і допустимими доказами, що спірна квартира АДРЕСА_5 є спільним подружнім майном. Тому на підставі викладеного позовні вимоги ОСОБА_2: про поділ квартири №4 по вул. Прохорівській (Хворостіна), 26, у м. Одесі, що належить сторонам на праві спільної часткової власності та визнання за ОСОБА_2 права власності на ? частину квартири - не підлягають задоволенню.

Досліджуючи позовні вимоги ОСОБА_2: про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрат понесених на реконструкцію проведену у квартирах №7 і 8, по вул. Рішельєвській, буд. 44/46, у м. Одесі, в сумі 150000 гривень та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрат понесених за проведені ремонтні роботи у квартирах №7 і 8, по вул. Рішельєвській, буд. 44/46, у м. Одесі, в сумі 425000 гривень, які були особистою власністю ОСОБА_2, суд враховує наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ст. 25, ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сімю України (далі КпШС України), чинний на час, проведення як вказує позивач, у період шлюбу ремонту та реконструкції спірних квартир, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно із ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Відповідно до «п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" № 16 від 12 червня 1998 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання» на яку посилається в своєму позові позивач, суд зазначає, що вказаний пункт на час розгляду справи втратив чинність 21.12.2007 року, тому не може застосовуватися до спірних правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.04.2002 року (т. 5 а. с. 141), реєстровий №1-1375, ОСОБА_4 отримала у власність в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_6, яка належала померлій на підставі договору дарування, посвідченого Першою одеською державою нотаріальною конторою 18.11.1997 року, р. №.12-2795 та зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості в книзі №91 доп, на стор. №127, під реєстровим №576. Право власності ОСОБА_4 зареєстровано в КП «ОМБТІтаРОН» 30.10.2003 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.06.2012 року (т.3 а.с. 152-153) по цивільній справі за позовом ОСОБА_2, який у червні 2001 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_7, укладеного 18.11.1997 року між його колишньою дружиною ОСОБА_4 та її матірю ОСОБА_5, з поверненням сторін у первісний стан, визнання за ним права власності на вказану квартиру, рішення апеляційного суду Одеської області від 13.01.2012 року залишено без змін. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.01.2012 року (т.3 а. с. 97-103), рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.07.2011 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування відмовлено.

Та згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.12.2013 року (т. 4 а. с. 126), реєстровий №1-1039, ОСОБА_4 отримала у власність в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_8, яка належала спадкодавцю на праві приватної власності на підставі договору 3365 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Товарною біржею «Центральна Одеська біржа» 12.09.1997 року, право власності на яку зареєстровано в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 01.12.1997, в книзі 219пр., на стор. 85 під реєстровим №168.

Ухвалою Верховного суду України від 13.01.2010 року (т. 3 а.с.158-159), рішення апеляційного суду Одеської області від 15.04.2009 року скасовано, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.09.2005 року залишено в силі. Згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.09.2005 року (т.3 а.с.154-156) в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_9 від 12.09.1997 року, визнання права власності на сумісно набуте майно подружжя відмовлено.

Суд не приймає до уваги посилання позивача ОСОБА_2 на те, що в 1995-1996 роках за частину спільних подружніх коштів була проведена реконструкція квартир №7 і №8, в буд. №44/46, по вул. Рішельєвській, у м. Одесі, внаслідок чого, квартири було обєднано та загальна площа була збільшена, так як жодних належних та відповідних доказів, що підтверджують проведення таких робіт суду не надано та наведене спростовується зібраними у справі доказами.

Так, з матеріалів інвентаризаційних справ на кв. №7 (т.5 а. с. 139-149) та кв. №8, (т.5 а. с. 119-133), (т.5 а. с. 157-190) в буд. №44/46, по вул. Рішельєвській, у м. Одесі, вбачається, що за технічною документацією це є дві окремі квартири, що також підтверджується зокрема довідками-характеристиками, технічними паспортами, договорами купівлі-продажу, свідоцтвом про право на спадщину за законом, складеними у 1997 році та після.

З урахуванням документів, наявних в матеріалах інвентаризаційних справ, суд вважає неналежними доказами проведення реконструкційних та ремонтних робіт в спірних квартирах саме в 1995-1996 роках: технічний паспорт від 07.11.2003 року (т.4 а.с.206-207), складений на кв.7/8, в буд. №44/46, по вул. Рішельєвській, у м. Одесі ТОВ фірма «Юрікс»; лист головного державного санітарного лікаря Одеської області від 18.08.1995 року (т.4 а.с. 209), на імя директора ТОВ «Експрес-проект»; рішення виконкому Жовтневої райради народних депутатів від 10.11.1995 р. «Про затвердження рішень міжвідомчої комісії виконкому», зокрема про реконструкцію квартир №7, 8, в буд. №44/46, по вул. Рішельєвській, у м. Одесі (т.4 а.с. 217-219); лист гр-н ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 від 31.08.2015 року на імя мера м. Одеси (т.5 а.с.63-66) та іншу документацію, переписку щодо газопостачання, надання комунальних послуг, електропостачання, також з підстав того, що вказані докази не підтверджують зазначені позивачем обставини виконання ремонтних та реконструкційних робіт.

Посилання позивача про проведення реконструкції, ремонтних робіт в 1995-1996-1997 роках також спростовуються листами КП «БТІ» ОМР №473043.67.16 і №473042.67.16 від 02.06.2016 року (т.5 а.с192-193), згідно яких зазначено:

- Первинна інвентаризація квартири АДРЕСА_8 проводилася 21.10.1994 року, поточна інвентаризація квартири проводилася 03.11.1994 року, також поточна інвентаризація проводилася 06.08.1997 року. Згідно поверхових планів квартири (1994р., 1994р., 1997р.) реконструкція, перепланування та переобладнання не проводились.

- Первинна інвентаризація квартири АДРЕСА_7 проводилася 15.11.1991 року, поточна інвентаризація квартири проводилася 06.08.1997 року, також поточна інвентаризація проводилася 13.03.2002 року. Згідно поверхових планів квартири (1991р., 1997р., 2002р.) реконструкція, перепланування та переобладнання не проводились.

Суд вважає безпідставним обґрунтування позивачем підтвердження факту реконструкції квартир №7 і 8 будинку №44/46 по вул. Рішельєвській, у м. Одесі, рішенням Жовтневого (Приморського) районного суду м. Одеси від 07.05.1996 року (т.1 а. с. 158-159), так як у вказаному рішенні встановлено, що ОСОБА_4 АДРЕСА_10, 8 проводила ремонтні роботи за особисті кошти без проектної документації, робочих креслень та без рішення МВК і РВК, та після заливу та попередження її начальником РЕП-4 Самойлюком ремонтні роботи припинила.

Тобто зазначеним рішенням не підтверджуються обставини здійснення (завершення) ремонтних робіт ОСОБА_3 за спільні подружні кошти, а тим паче факт здійснення реконструкції спірних квартир.

Посилання позивача ОСОБА_2 на те, - що грошові кошти на проведення ремонтних робіт та реконструкцію квартир №7 і №8, в буд. №44/46, по вул. Рішельєвській, у м. Одесі, він надав позику ОСОБА_3, зокрема під розписку від 24.04.1997 року, під час відрядження до Японії, копія якої додана до матеріалів справи, - суперечать самій суті обґрунтування ним позову, так як позивач та його представник весь час у процесі розгляду справи наполягали на тому, - що ремонтні та реконструкційні роботи в квартирах були здійснені у 1995-1996 роках, - що зафіксовано технічним звукозаписом судового засідання.

При цьому судом встановлено, що належним чином складеної особисто ОСОБА_3 розписки, про отримання від ОСОБА_2 певних коштів на проведення ремонтних чи реконструкційних робіт позивачем суду не надано. Обставини отримання ОСОБА_3 будь-яких коштів від ОСОБА_2 та складання ОСОБА_3 розписки про отримання коштів, представником відповідача не визнавались у судовому засіданні.

Досліджуючи надану позивачем «розписку» від 24.04.1997 року, яка фактично в основному містить особистий напис ОСОБА_2 про передачу ним коштів ОСОБА_3 у певній сумі, суд вважає, що дана «розписка» не є допустимим доказом про підтвердження отримання особисто ОСОБА_3 коштів від ОСОБА_2, - про це у ній не зазначено, також у вказаній «розписці» відсутня інформація щодо строку повернення коштів.

Тобто вказана розписка не є належним доказом у розумінні ст. ст. 58, 64 ЦПК України.

Статтею 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

При цьому суд враховує, що з 1996 року між сторонами припинені подружні відносини, що встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.01.2012 року (т.3 а.с.97-103) по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири №7, по вул. Рішельєвській, 44/46, в м. Одесі та визнання права власності на ? частину квартири.

На підставі дослідженого суд вважає, що в процесі розгляду справи не знайшли свого підтвердження та обґрунтування відповідними та належними доказами доводи ОСОБА_2 про проведення ремонтних і реконструкційних робіт в квартирах №7 і №8, по вул. Рішельєвській, 44/46, в м. Одесі - саме в період 1995-1996-1997 роках, за спільні подружні кошти, та/або обставини передачі ним особистих коштів на проведення таких робіт ОСОБА_3

Представник ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_10 подала до суду заяву про застосування строку позовної давності до заявлених вимог позивача.

За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Досліджуючи заяву представника відповідача щодо застосування строків позовної давності, суд вважає, що така заява не підлягає задоволенню у виниклих спірних правовідносинах.

Та з урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 коштів, що є особистою власністю ОСОБА_2 чи спільним майном подружжя, які він надавав їй на реконструкцію та ремонт квартир №7 і №8, в буд. №44/46, по вул. Рішельєвській, у м. Одесі не підлягають задоволенню по суті із загальних підстав, а не у звязку із закінченням строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та стягнення грошових коштів відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Л.В. Жуган