ухвала

іменем україни

09 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя, визнання права власності на частину майна та стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 05 лютого 2011 року він з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 26 грудня 2014 року, що набрало законної сили, було розірвано. За час перебування у шлюбі ними за спільні кошти було набуто наступне майно: кольоровий телевізор марки «Самсунг», вартістю 7 000 грн; мебельний спальний набір, вартістю 3 000 грн; мебельний кухонний набір, вартістю 3 000 грн; бетономішалку, вартістю 1 200 грн; станок блочний, вартістю 8 000 грн; комп'ютер, вартістю 3 000 грн; касовий апарат і модем, вартістю 5 000 грн; більярдний стіл, вартістю 1 600 грн;планшет, вартістю 1500 грн; електричний насос, душову кабіну, плитку, вартістю 8 000 грн; гравій пісок, вартістю 3 000 грн; будівництво парковочної зупинки з металу, вартістю 3 000 грн; документацію на приватизацію земельної ділянки під кафе, вартістю 4 000 грн; будівельні роботи з будівництва кафе, вартістю 10 000 грн; металочерепицю на кафе, вартістю 4 000 грн; будівельні матеріали із хвої, брусу та відходи, вартістю 7 000 грн; цемент 5 тон, вартістю 6 000 грн; насос, крани та арматуру, вартістю 9 000 грн; електричний бойлер, вартістю 2 000 грн; газовий котел «Данко», вартістю 3 500 грн; металеві труби для газифікації будинку, вартістю 2 500 грн; пральну машину «LG», вартістю 3 000 грн; кухонний набір, вартістю 2 800 грн; холодильник «Samsug», вартістю 4 000 грн; посуд та інвентар у кафе, вартістю 5 000 грн. Усього вартість вище зазначеного майна становить 11 0100 грн. У 2011 році ними отримано земельну ділянку, площею 0,0094 га, по АДРЕСА_1, на яку ОСОБА_4 видано державний акт на право власності серії НОМЕР_2 від 05 листопада 2012 року, на якій ними збудовано магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», вартість якого, згідно з довідкою бюро технічної інвентаризації м. Тячів Закарпатської області від 30 травня 2014 року № 15, становить 13 2876 грн. Також, у грудні 2011 року ОСОБА_6 подарувала йому та відповідачу у рівних частках земельну ділянку, що розташована на території Добрянської сільської ради, б/н, Тячівського району Закарпатської області, загальною площею 0,291 га, яка складається із земельної ділянки НОМЕР_3, площею 0,2500 га, розташованої по АДРЕСА_2, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, та земельної ділянки НОМЕР_4, площею 0,0410 га, розташованої за вказаною вище адресою, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства. Також, у грудні 2011 року ОСОБА_6 подарувала йому та відповідачу у рівних частках об'єкт незавершеного будівництва, готовністю 33 %, розташований по АДРЕСА_2. Крім того, у 2013 році ними було придбано в кредит легковий автомобіль марки «ЗАЗ «ВІДА», державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 87 000 грн.

Посилаючись на те, що у добровільному порядку вони із відповідачем не домовились про порядок поділу вищевказаного майна, позивач просив визнати об'єктами права спільної сумісної власності подружжя наступне майно: кольоровий телевізор марки «Samsung», вартістю 7 000 грн; мебельний спальний набір, вартістю 3 000 грн; мебельний кухонний набір, вартістю 3 000 грн; бетономішалку, вартістю 1 200 грн; станок блочний, вартістю 8 000 грн; комп'ютер, вартістю 3 000 грн; касовий апарат і модем, вартістю 5 000 грн; більярдний стіл, вартістю 1 600 грн; планшет, вартістю 1 500 грн; електричний насос, душову кабіну, плитку, вартістю 8 000 грн; гравій пісок, вартістю 3 000 грн; будівництво парковочної зупинки з металу, вартістю 3 000 грн; документацію на приватизацію земельної ділянки під кафе, вартістю 4 000 грн; будівельні роботи по будівництву кафе, вартістю 10 000 грн; метало черепицю на кафе, вартістю 4 000 грн; будівельний матеріал з хвої, брусу та відходи, вартістю 7 000 грн; цемент 5 тон, вартістю 6 000 грн; насос, крани та арматуру, вартістю 9 000 грн; електричний бойлер, вартістю 2 000 грн; газовий котел «Данко», вартістю 3 500 грн; металеві труби для газифікації будинку, вартістю 2 500 грн; пральну машину «LG», вартістю 3 000 грн; кухонний набір, вартістю 2 800 грн; холодильник «Samsung», вартістю 4 000 грн; посуд та інвентар у кафе, вартістю 5 000 грн; легковий автомобіль «ЗАЗ «ВІДА»; земельну ділянку і побудований на ній магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1; земельні ділянки НОМЕР_3 площею 0,2500 га та НОМЕР_4 площею 0,0410 га, й об'єкт незавершеного будівництва, 33 % готовності, які розташовані по АДРЕСА_2; здійснити поділ вказаного вище майна, зокрема, виділити у власність ОСОБА_4 кольоровий телевізор марки «Samsung», вартістю 7 000 грн; мебельний спальний набір, вартістю 3 000 грн; мебельний кухонний набір, вартістю 3 000 грн; бетономішалку, вартістю 1 200 грн; станок блочний, вартістю 8 000 грн; комп'ютер, вартістю 3 000 грн; касовий апарат і модем, вартістю 5 000 грн; більярдний стіл, вартістю 1 600 грн; планшет, вартістю 1 500 грн; електричний насос, душову кабіну, плитку, вартістю 8 000 грн;гравій пісок, вартістю 3 000 грн; витрати з будівництва парковочної зупинки з металу, вартістю 3 000грн; витрати по виготовленню документації з приватизації земельної ділянки під кафе, вартістю 4 000 грн; витрати на будівельні роботи по будівництву кафе, вартістю 10 000 грн; метало черепицю на кафе, вартістю 4 000 грн; будівельні матеріали з хвої, брусу та відходи, вартістю 7 000 грн; цемент 5 тон, вартістю 6 000 грн; насос, крани та арматуру, вартістю 9 000 грн; електричний бойлер, вартістю 2 000 грн; газовий котел «Данко», вартістю 3 500 грн; металеві труби для газифікації будинку, вартістю 2 500 грн; пральну машину «LG», вартістю 3 000 грн; кухонний набір, вартістю 2 800 грн; холодильник «Самсунг», вартістю 4 000 грн; посуд та інвентар у кафе, вартістю 5 000 грн. Виділити у власність ОСОБА_3 легковий автомобіль марки «ЗАЗ «ВІДА», державний номерний знак НОМЕР_1. Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0094 га та побудованого на ній магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1, земельних ділянок НОМЕР_3, площею 0,2500 га та НОМЕР_4, площею 0,0410 га, а також об'єкт незавершеного будівництва 13 % готовності, який розміщений по АДРЕСА_2. Крім того, просив стягнути на його користь із ОСОБА_4 половину вартості майна у розмірі 25 100 грн.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 20 лютого 2015 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2015 року рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 20 лютого 2015 року в частині відмови ОСОБА_3 у визнанні об'єктами права спільної сумісної власності подружжя земельної ділянки площею 0,0094 га, магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1 та автомобіля марки «ЗАЗ «ВІДА», державний номерний знак НОМЕР_1, а також у частині поділу вказаного майна скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3 в цій частині задоволено частково. Визнано об'єктами права спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку площею 0,0094 га, розташовану по АДРЕСА_1, будівлю магазину, готовністю 33 %, розташовану за цією ж адресою, та автомобіль марки «ЗАЗ «ВІДА», державний номерний знак НОМЕР_1. Виділено та визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку, площею 0,0094 га, розташовану по АДРЕСА_1 по 1/2 частини за кожним та на вищевказану будівлю магазину по 16,5 % за кожним. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Встановлено, що з 05 лютого 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 26 грудня 2014 року (а. с. 135, т. 1).

Рішенням Добрянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 28 липня 2011 року № 43 ОСОБА_4 надано земельну ділянку для індивідуального гаражного будівництва площею 0,0094 га, що розташована у АДРЕСА_1 (а. с. 8, т. 1).

Із листа Держземагентства у Тячівському районі Закарпатської області від 25 грудня 2014 року № 177/12 вбачається, що за ОСОБА_4 зареєстровано державний акт на право власності серії НОМЕР_5 за цільовим призначенням - гаражне будівництво, а у 2012 році виготовлено проект із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки для комерційного використання (а. с. 99, т. 1).

На підставі рішення 13 сесії 6 скликання Добрянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 25 вересня 2012 року № 129 ОСОБА_4 видано державний акт від 05 листопада 2012 року серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку, площею 0,0094 га, що розташована по АДРЕСА_1,цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування будівлі торгівлі (а. с. 7, т. 1).

За час шлюбу на вказаній вище земельній ділянці сторонами було збудовано будівлю магазину, процент готовності якої станом на 30 травня 2014 року становив 33 %, що підтверджується довідкою Тячівського підприємства технічної інвентаризації від 30 травня 2014 року № 15 (а. с. 6, т. 1).

Згідно з декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, свідоцтва про право власності на нерухоме майно - будівлю магазину, розташовану за адресою АДРЕСА_1, виданого реєстраційною службою Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області 01 квітня 2015 року, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказаний об'єкт нерухомості завершений будівництвом, ведений в експлуатацію та право власності на нього у цілому зареєстроване за ОСОБА_4 (а. с. 3-13, т. 2).

Також встановлено, що ОСОБА_4 є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 21 листопада 2012 року (а. с. 31, т. 1).

Крім того, 03 квітня 2013 року сторонами, за рахунок отриманих у кредит від публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» коштів у розмірі 79 020 грн (оформлених на ім'я ОСОБА_3.) та власних коштів у розмірі 8 780 грн, було придбано автомобіль марки «ЗАЗ «ВІДА», державний номерний знак НОМЕР_1, за ціною 87 800 грн, що підтверджується видатковою накладною (а. с. 152, 236, 237 т. 1).

За період спільного проживання сторони сплатили 14 557 грн 25 коп. на погашення кредиту (а. с. 135, т. 1).

Відмовляючи в позові у частині визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки площею 0,0094 га, що розташована по АДРЕСА_1, суд першої інстанції дійшов висновку, що вона була набута відповідачем у порядку безоплатної приватизації, тому не є спільною сумісною власністю подружжя, а є її особистою приватною власністю.

Відмовляючи у визнанні об'єктом спільної сумісної власності подружжя приміщення магазину, суд дійшов висновку про те, що відсутні належні та допустимі докази прийняття його в експлуатацію та державної реєстрації права власності.

Відмовляючи у вимогах про виділення у власність ОСОБА_3 легкового автомобіля, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не внесено на депозитний рахунок суду кошти в рахунок компенсації відповідачу належної їй частки у спірному автомобілі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині поділу спірного автомобіля, апеляційний суд виходив із того, що оскільки позивач не вніс попередньо на депозитний рахунок суду кошти в рахунок компенсації відповідачу належної їй частки у спірному автомобілі, за ними підлягає визнанню право власності на вказаний автомобіль по 1/2 частини за кожним.

Такі висновки суду апеляційної інстанції є правильними, ґрунтуються на фактичних обставинах справи та положеннях матеріального права.

Так, згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України).

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України).

Крім того, у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності

Ураховуючи викладене, апеляційний суд правильно виходив із того, що автомобіль є неподільною річчю, позивач не вніс депозитний рахунок суду компенсацію вартості частки відповідача у ньому, тому дійшов правильного висновку про визнання за кожним зі сторін по 1/2 ідеальної частини на вказане майно.

Разом з тим колегія суддів не може погодитися із висновками апеляційного суду у частині визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки площею 0,0094 га, що розташована по АДРЕСА_1 поділу та 33 % будівлі магазину за тією ж адресою з огляду на таке.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції Українизакони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Так, Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, ст. 61 СК України доповнено ч. 5, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Разом з тим, Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» ч. 5 ст. 61 виключено.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212, 213, 316 ЦПК України належним чином не перевірив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справа, зокрема, дійшовши висновку про те, що спірну земельну ділянку відповідач отримала на підставі рішення Добрянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області 28 липня 2011 року № 43, не звернув уваги на те, що державний акт на право власності на вказану земельну ділянку видано на підставі рішення 13 сесії 6 скликання Добрянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 25 вересня 2012 року № 129, й відповідно не перевірив, у період дії якої редакції статті ст. 61 СК Українивідповідач набула спірну земельну ділянку.

Крім того, згідно з вимогами ч. ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна)..

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Такий же правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2710цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для усіх судів України.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та визнаючи за сторонами за кожним по 16,5 % спірного приміщення кафе, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212, 213, 303, 316 ЦПК України не звернув уваги на те, що поділу підлягає майно, яке подружжя набуло на час припинення ведення спільного господарства, а на час припинення ведення такого між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будівництво по АДРЕСА_1 завершено не було, тобто приміщення кафе як об'єкта нерухомості не існувало.

Установивши, що спільною сумісною власністю подружжя є приміщення кафе у частині 33 % готовності (на момент розірвання шлюбу), суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що спірне приміщення добудовано та введено в експлуатацію відповідачем самостійно за її особисті кошти після розірвання шлюбу, та його вартість у зв'язку із цим значно збільшилася, не визначив вартість спірного будинку на момент розірвання шлюбу, та не перевірив на яку саме частку будинку виникло право власності у ОСОБА_3, а тому дійшов передчасного висновку про визнання за позивачем права власності на 16,5 % його частини.

Від з'ясування вказаних обставин залежить правильність вирішення спору по суті, оскільки за відсутності державної реєстрації приміщення кафе як об'єкта нерухомості та введення його в експлуатацію на час розірвання шлюбу, ОСОБА_3 вправі порушити питання про відшкодування на його користь відповідної частки вартості будівельних матеріалів, які були використані при будівництві цього будинку у період шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору в частині визнання об'єктами права спільної сумісної власності подружжяі поділу земельної ділянки площею 0,0094 га та магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованих по АДРЕСА_1, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування в цій частині із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2015 року в частині вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання об'єктами права спільної сумісної власності подружжяі поділу земельної ділянки площею 0,0094 га та магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованих по АДРЕСА_1 скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак