Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
судова палата з розгляду цивільних справ
Суддя 1-ї інстанції Кравцов С.О. Суддя доповідач Бондар М.С
Є.у.№ 313/323/16
01 грудня 2016 року Справа № 22ц/778/3900/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

Коллегія судової палаті з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючий - суддя: Бондар М.С., судді: Поляков О.З., Спас О.В.

секретар - Книш С.В.

при участі: прокурора - адвоката

____________________________________________________________________________________________

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 06.07.2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової позики, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошового боргу. Свої вимоги мотивував тим, що 11.04.2013 року відповідач взяв у нього позику гроші у сумі 7 000 грн. без визначення строку повернення. При цьому, проценти за користування позикою мають сплачуватися щомісяця в твердій грошовій сумі по 400 грн. до дня фактичного повернення грошового боргу. Відповідний договір був укладений в письмовій формі. Оскільки гроші та проценти боржник не повернув, просив стягнути з відповідача позику у розмірі зазначену в договорі та проценти за користування грошовими коштами за 35 місяців у розмірі 12 250 грн..

Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 06.07.2016 року заявлені вимоги задоволені повністю.

В апеляційній скарзі відповідач просив змінити судове рішення, оскільки на його думку, суд неправильно застосував норми матеріального права та неправильно визначив обставини справи щодо повернення ним грошей за спірним договором.

Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палаті з цивільних справ апеляційного суду дійшла до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК суд апеляційної інстанції змінює рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення у звязку з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Із матеріалів справи видно, що позивач надав суду письмовий договір позики від 11.04.2013 року із якого слідує , що ОСОБА_1 отримав у ОСОБА_2 в борг гроші у сумі 7000 грн.. Водночас, позичальник мав сплачувати проценти за користування позикою щомісяця в твердій грошовій сумі по 400 грн. до дня фактичного повернення грошового боргу (а.с.7).

За ч.I ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Із тексту договору слідує, що кошти надані позивачем водночас з підписанням договору.

Договір позики належить до групи реальних договорів і, відповідно, вважається укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Права та обовязки сторін не можуть виникнути до передачі грошей.

Із змісту ч.2 ст.640 ЦК України слідує, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Сам боржник визнає, що отримав позику у сумі зазначеній у позовній заяві (а.с.27,45).

За нормами ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Заперечення відповідача у апеляційній скарзі базуються, зокрема, на тому, що він повернув отримані кошти.

Статтею 1049 п.3 ЦК визначено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошової суми, що позичалась чи зарахування їх на його банківський рахунок.

Відповідач не надав належний документ на підтвердження передачі грошей. Єдиним доказом з цього питання є лише його особисті пояснення.

Допустимість показань сторін обмежується Цивільним кодексом для підтвердження певних угод й інших дій, що мають юридичне значення.

Не можна підтверджувати особистими показаннями повернення боргу, що ґрунтуються на угоді, виконаній в письмовій формі (ст. 202).

З огляду на викладене, аргументи скарги щодо повернення позивачу боргової суми позики та виконання договору позики є неприйнятними.

Також, відповідач застережував і на тому, що суд дійшов неправильного висновку про законність установлення сторонами плати за користування позикою в твердій грошовій сумі.

Частиною першою статті 1048 ЦК передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Проценти, зазначені у ст.536 ЦК України, це плата за користування чужими коштами, підставами для застосування до правовідносин ст.536 є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге, встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України).

В такому разі, суд першої інстанції дійшов неправильного правового висновку про правомірність установлення сторонами плати за користування позикою в твердій грошовій сумі, оскільки законом у статтях 536,1048 ЦК України визначено, що плата за користування чужими грішми встановлюється й нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

За таких обставин передбачене в ст.1048 ЦК право сторін на встановлення плати за користування позикою з урахуванням норм статті 6, ч.1 ст.627 ЦК слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати, у тому числі й установлення оплати в твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу, оскільки закон ст.536,1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу (правова позиція ВСУ у справі № 6-79 цс 14).

Як підсумок, відсутність у договорі умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним і в цьому разі розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України, а для того, щоб договір позики вважався безоплатним, необхідно прямо в договорі вказати про це, а тому позикодавець має права на стягнення з відповідача процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Відтак, сума процентів за користування грошовими коштами за договором позики за прострочений строк складає 3 322 грн. 60 коп., яка обчислюється за такою формулою: розмір заборгованості 7000 грн. х 1050 - кількість днів прострочення х 16.5% - подвійна ставка НБУ / 365 кількість днів у році х 100 процентів).

З огляду на викладене є підстави для зміни оскаржуваного рішення та ухвалення нового про часткове задоволення вимог про стягнення плати за користування позикою відповідно до договору.

Керуючись ст.307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 06.07.2016 року у цій справі в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 процентів за користування позикою у сумі 12 250 грн. змінити на - 3 322 грн. 60 коп..

Решту рішення залишити без змін.

Рішення судової колегії може бути оскаржене безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: Судді: