Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 січня 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді Трегубенко Л. О. ,
при секретарі Білак В. Ю., Подплетніковій І.В., Миколаєць Я.П., Міщенко К.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Лікувально-діагностичного центру (ЛДЦ), третя особа: начальник Лікувально-діагностичного центру, ОСОБА_2 , - про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування матеріальної шкоди у сумі 8488 грн. та моральної у сумі 20000 грн.,
В С Т А Н О В И В :
Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 та Лікувально-діагностичного центру (ЛДЦ), третя особа: начальник Лікувально-діагностичного центру, ОСОБА_2 , - з урахуванням останніх уточнень в редакції від 08.06.2015, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування матеріальної шкоди у сумі 8488 грн. та моральної шкоди у сумі 20000 грн..
Обгрунтовує позовні вимоги тим, що відповідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 01.08.2008. № 65 була прийнята на посаду лікаря-лаборанта діагностичного відділення; наказом від 30.12.2008. № 116 - переведена завідувачем лабораторії лікарем лаборантвом; наказом від 01.01.2012. - переведена начальником клінічної лабораторії лікарем-лаборантом.
Відповідно наказу від 27.06.2013. № 66 військову частину НОМЕР_3 перейменовано на Лікувально-діагностичний центр (ЛДЦ).
Наказом начальника ЛДЦ від 28.10.2014. № 78 звільнена з 30.10.2014. з посади начальника клінічної лабораторії лікаря - лаборанта за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором, на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.
У той же день була ознайомлена з наказом про звільнення, під час перебування на лікарняному, та отримала копію цього наказу.
11.11.2014. начальник ЛДЦ видав другий наказ № 149, відповідно якого звільнив її з роботи з 11.11.2014. з тих же підстав, з яким не ознайомив і не видав копію цього наказу.
При звільненні враховані застосовані до неї дві догани за наступні проступки.
Так, наказом начальника ЛДЦ від 24.07.2014. № 49 оголошена догана за відсутність на робочому місті 04.07.2014. з 15 год. 50 хв. до 17.00 год. без поважних причин, на підставі акту службового розслідування від 22.07.2014. № 373.
Наведені в акті службового розслідування обставини не відповідають дійсності, начальником групи медичного постачання зафіксовано її відсутність на робочому місці 04.07.2014. о 15 год. 50 хв., коли перебувала в сусідньому кабінеті лікаря психіатра, обговорювала робочі питання, повернулась за 15 хв., до кінця робочого дня о 16 год. 42 хв. кварцювала лампою приміщення лабораторії, решту часу провела в санітарній кімнаті, її присутність ніхто не перевіряв.
Наказом начальника ЛДЦ від 03.10.2014. № 70 вдруге оголошено догану за фактом порушення трудової дисципліни, що полягало у непроведенні атестації лабораторії, вважає, що також безпідставно.
Так, 25.09.2013. начальником 5 служби військової частини НОМЕР_1 , за підписом начальника ЛДЦ, було затверджено План заходів щодо отримання свідоцтва про атестацію клінічної лабораторії у термін до 30.10.2013., за яким її визначено відповідальним виконавцем.
На виконання цього плану підготувала необхідний пакет документів, подала заявку, підписану начальником ЛДЦ, на проведення атестації до ДП «УКРМЕТРТЕСТСТАНДАРТ», за результатами розгляду якої були виявлені істотні недоліки, а саме: відсутність ліцензії на провадження господарської діяльності з медичної практики; невірна організаційна структура лабораторії, що не відповідало встановленим атестаційним критеріям.
Вирішення проблем з атестацією лабораторії полягало в структурі ЛДЦ та необхідності оновлення обладнання, закупівлі відповідних реактивів тощо, та не залежало від неї.
Керівництво ЛДЦ не усунуло недоліки, не вжило заходів для отримання ліцензії МОЗ України, надало розпорядження відкликати та привести документи для проведення атестації у відповідність до наказу Міноборони від 28.12.2009. № 674 в десятиденний строк, які нею підготовлені ще в кінці 2013 р., та не потребували істотних змін.
Зазначені документи, відпрацьовані нею у визначений термін, керівництвом ЛДЦ не розглянуті, оскільки вже був підготовлений наказ про звільнення її з посади начальника лабораторії ЛДЦ на підставі п 3 ст. 40 КЗпП України.
Відповідно повідомлення МОЗ України від 27.01.2015 р., за базою даних Ліцензійного реєстру інформація щодо видачі відповідачу ліцензії на провадження господарської діяльності з медичної практики відсутня, атестація без якої неможлива.
Своє звільнення з роботи вважає незаконним, проведеним з порушенням встановленого порядку, внаслідок неприязні керівництва ЛДЦ, з приводу протиправних дій якого зверталась до Генпрокуратури, Міноборони та Служби безпеки України.
З питання незаконного звільнення зверталась за підпорядкуванням до начальника 5 служби військової частини НОМЕР_1 , але отримала негативну відповідь.
Крім того, відповідно до повідомленням начальника Головного управління розвідки МО України відносно неї відкрите кримінальне провадження № 0000015 за ознаками ч. 1 ст. 114-1 КК України, нібито за перешкоджання законній діяльності ЗС України у спосіб звернення до держаних органів.
Відповідач неправомірними діями завдав моральної шкоди, порушив її право на працю, позбавив можливості заробляти гроші на своє життя та життя своєї дитини, що призвело до душевних страждань, втратила спокій, постійно перебуває в роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного матеріального рівня, усвідомлюючи цілковиту незаконність його дій, відчуває психологічний дискомфорт, перебування в нервовому та пригнічуваному стані позначилось на відносинах з чоловіком, обумовило постійні сварки і непорозуміння, підвело до початку процесу розлучення, розмір морального відшкодування оцінює в 20000 грн..
Внаслідок душевних хвилювань та психологічних розчарувань погіршився її психічний стан здоров`я, вимушена лікуватись та витрачати кошти, лікарі склали план лікування, реалізація якого потребує витрат у сумі 8488 грн. 44 коп..
Позивач просила поновити її на роботі на посаді начальника лабораторії лікаря - лаборанта ЛДЦ, стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 11.11.2014. до ухвалення судового рішення, та моральну шкоду в сумі 20000 грн. і матеріальну шкоду в сумі 8488 грн. 44 коп..
Відповідач, Військова частина НОМЕР_1 , позовні вимоги не визнав, у задоволенні просить відмовити, у письмових запереченнях зазначив, що не є належним відповідачем у справі, оскільки не має з позивачем жодних трудових правовідносин.
Позивач була прийнята на роботу до військової частини НОМЕР_3 , перейменованої на «Лікувально-діагностичний центр».
Лікувально-діагностичний центр є самостійною юридичною особою, керівник якої вправі відповідно до КЗпП приймати на роботу та звільняти працівників, притягувати до дисциплінарної та матеріальної відповідальності, заохочувати у встановленому законом порядку, відповідно до цих повноважень й звільнив позивача з займаної посади начальника клінічної лабораторії лікаря - лаборанта за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором, на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.
Крім того, юридичної особи такого найменування «Державна установа військова частина НОМЕР_1 », як зазначено в уточненій позовній заяві позивача, взагалі не існує, й не наведено позовних вимог до війської частини НОМЕР_1 .
Відповідач, Лікувально-діагностичний центр (ЛДЦ), позовні вимоги не визнав, вважає безпідставними та необгрунтованими, у письмових запереченнях зазначив, що позивач, працюючи на посаді начальника клінічної лабораторії лікаря - лаборанта ЛДЦ на умовах трудового договору, укладеного на невизначений строк, протягом 2013 2014 неодноразово порушувала трудову дисципліну та притягувалась до дисциплінарної відповідальності.
Дисциплінарні стягнення до позивача застосовувались у порядку та строки, згідно вимог ст. ст. 147, 148 та 149 КЗпП, з урахуванням ступеню тяжкості проступку, заподіяної ним шкоди і попередньої роботи, пропонувалось надавати письмові пояснення щодо причин та обставин порушення трудової дисципліни, від яких в кожному випадку вона відмовлялась, що підтверджується актами.
Наказом начальника ЛДЦ від 24.07.2014. № 49 позивачу оголошена догана за відсутність на робочому місті 04.07.2014 з 15 год. 50 хв. до закінчення робочого дня без поважних причин, на підставі акту службового розслідування від 22.07.2014. № 373, письмові пояснення надати відмовилась, що підтверджується актом від 15.07.2014., з наказом ознайомилась та підписалась на звороті.
Наказом начальника ЛДЦ від 03.10.2014. № 70 за фактом порушення трудової дисципліни та ст. 139 КЗпП, що полягало у невиконанні пунктів Плану усунення недоліків, виявлених при прийомі - передачі справ начальником центру з 05.05.2014. по 14.05.2014., повторно позивачу оголошено догану.
Позивач у порядку та строки, визначені КЗпП, дисциплінарні стягнення у вигляді доган не оскаржувала.
З позивачем проводились профілактичні бесіди щодо зобов`язання працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження начальника, додержуватись трудової дисципліни та дбайливо ставитися до майна, які разом з дисциплінарними стягненнями не відіграли виховної ролі у її поведінці.
Після застосування дисциплінарних стягнень позивач неодноразово порушувала трудову дисципліну, 07.10.2014 з 14 год. 15 хв. до закінчення робочого дня була відсутня на робочому місці, ображала посадових осіб ЛДЦ нецензурними словами, вводила в оману керівництво, втрачала свій комплект ключів від лабораторії, неправомірно знищила документи.
У зв`язку з цим, начальник ЛДЦ прийняла рішення про розірвання з позивачем трудового договору, укладеного на невизначений строк, за систематичним невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, на яку раніше застосовувалися дисциплінарного стягнення, за ч. 3 ст. 40 КЗпП.
При звільненні позивача з роботи з 30.10.2014. наказом начальника ЛДЦ від 28.10.2014. № 78 за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором, за ч. 3 ст. 40 КЗпП, дотримані вимоги чинного законодавства, 28.10.2014. наказ доведений до відома під підпис, надано копію цього наказу.
Враховуючи, що в період з 28.10.2014. по 11.11.2014. позивач перебувала на лікарняному, та вимоги ч. 3 ст. 40 КЗпП, її було звільнено за наказом начальника ЛДЦ від 11.11.2014. № 149, після виходу на роботу.
При обранні виду стягнення враховано ступінь тяжкості вчиненого позивачем проступку і заподіяна нею шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота, що підтверджується наступними документами, зокрема: копією подання Дарницької прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері від 05.03.2013, копією Аркушу бесіди від 29.05.2014 про порушення раніше трудової дисципліни, копією Журналу обліку робочого часу працівників ЗСУ ЛДЦ, з якого вбачається, що з 19.06.2014 по 07.07.2014 вона систематично завершувала свій робочий день на 12 хв. раніше, о 16 год. 30 хв., порушуючи правила внутрішнього трудового розпорядку ЛДЦ на 2014 рік, затвердженого наказом начальника ЛДЦ від 08.01.2014 № 1, за якими тривалість робочого часу начальника клінічної лабораторії - лікаря-лаборанта визначена до 16 год. 42 хв..
Водночас, позивач зазначає, що у порушення ст. 47 КЗпП їй не видано копію наказу начальника ЛДЦ від 11.11.2014 № 149 про звільнення з роботи.
Невидача працівникові копії наказу про звільнення сама по собі не може бути підставою для поновлення на роботі або стягнення середнього заробітку за період від часу звільнення до працевлаштування або до видачі копії наказу. При поновленні на роботі враховується наявність підстав для звільнення, законність їх застосування.
Крім того, за заявою позивача, законність накладення дисциплінарних стягнень та звільнення з рорботи перевірялось Головною інспекцією Міноборони України, за результатами перевірки порушень не встановлено.
Відповідно до повідомленням військової частини НОМЕР_1 про вчинення кримінального правопорушення, 14.01.2015 р. Генеральною прокуратурою України відносно ОСОБА_1 розпочато досудове розслідування за № 0000015 за ознаками ч. 1 ст. 114-1 КК України.
Виходячи з того, що начальник ЛДЦ під час застосування дисциплінарних стягнень, в тому числі звільнення, діяв відповідно до КЗпП, ніяких прав позивача у сфері трудових відносин, а також цивільних прав, що могло б призвести до настання моральної шкоди, а також матеріальних збитків, у підтвердження яких надала рахунок-фактуру від 23.03.2015, видану директором аптеки гормональних припаратів, з простроченим терміном дії 10 днів, на суму 1345 грн. 74 коп., не порушив, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 20000 грн. та матеріальної шкоди у сумі 8488 грн. 44 коп. є не обґрунтованими, і задоволенню не підлягають.
У судовому засіданні позивач, ОСОБА_1 , та її представник, ОСОБА_3 , підтримали позовні вимоги, з урахуванням уточнень, з наведених у заяві підстав, просять задовольнити.
Представник відповідача, Військової частини НОМЕР_1 , на підставі довіреності, ОСОБА_4 , позовні вимоги не визнав з підстав, наведених у письмових запереченнях, у задоволенні просить відмовити.
Представник відповідача, Лікувально-діагностичного центру, на підставі довіреності, ОСОБА_5 , також позовні вимоги не визнав з підстав, наведених у письмових запереченнях, у задоволенні просить відмовити.
Суд, заслухавши позивача, її представника та представників відповідачів, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги до Лікувально-діагностичного центру підлягають задоволенню частково, до Військової частини НОМЕР_1 задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Суд установив, що позивач наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 01.08.2008. № 65 була прийнята на посаду лікаря-лаборанта діагностичного відділення; наказом від 30.12.2008. № 116 переведена на посаду завідувача лабораторії лікаря лаборантва; наказом від 01.11.2012. № 133 переведена на посаду начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта цієї військової частини (а. с. 11, 43 -46, 135, 136. ).
Відповідно наказу від 27.06.2013. № 66 командира військову частину НОМЕР_3 з 30.06.2013. перейменовано на Лікувально-діагностичний центр (ЛДЦ), позивача переведено на посаду начальника клінічної лабораторії лікаря лаборанта ЛДЦ ( а. с. 44).
Відповідно до ст. ст. 148, 149 КЗпП дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.
Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.
За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.
При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.
Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Пленум Верховного Суду України у п. п. 22, 23 постанови від 06.11.1992, № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
За передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.
У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП).
Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідач при звільненні позивача з роботи виходив з того, що вона систематично не виконує без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором, і що до неї наказами від 24.07.2014. №49 та 03.10.2014. № 70 застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення у вигляді доган.
На підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п. 22 постанови від 06.11. 1992. N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пп. 3, 4, 7, 8 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Зокрема, у справі про звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України суд повинен з`ясовувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати у зв`язку з вчиненням його систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 зазначеної постанови, за передбаченими п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках ураховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (ст. 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення не минуло більше одного року.
Отже, законодавством передбачено, що підставою звільнення може бути лише безпосереднє порушення трудової дисципліни чи невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, за наявності застосованого й не втратившого юридичної сили за давністю або не знятого заходу дисциплінарного чи громадського стягнення, а не фактична наявність сукупності застосованих заходів дисциплінарного стягнення.
Так, наказом начальника Лікувально-діагностичного центру від 24.07.2014. №49 позивачу за порушення трудової дисципліни та ст. 139 КЗпП, що виразилось у відсутності на робочому місті 04.07.2014. з 15 год. 50 хв. до закінчення робочого часу без поважних причин оголошено догану ( а. с. 115).
Факт відсутності позивача на робочому місці 04.07.2014. о 15 год. 50 хв. зафіксований доповідною заступника начальника ЛДЦ від 04.07.2014 р. на ім`я начальника, де зазначено про її відсутність без поважних причин, хоча причини відсутності ще мали з`ясовуватись, документального підтвердження її відсутності до кінця робочого дня не має, відповідний акт не складався ( а. с. 55).
Надати письмові пояснення позивачу з приводу причини відсутності на робочому місці 04.07.2014. з 15 год. 50 хв. до закінчення робочого часу запропоновано не в той день, і не наступного дня, а 15.07.2014., від яких вона відмовилась, про що складений відповідний акт ( а. с. 56).
Позивач стверджує, що 04.07.2014 о 15 год. 50 хв. знаходилась в сусідньому кабінеті лікаря психіатра, обговорювала робочі питання, повернулась за 15 хв., і решту часу до кінця робочого дня перебувала в санітарній кімнаті, оскільки кварцювала лабораторію, її присутність ніким не перевірялась, тому й 15.07.2014. відмовилась від надання пояснень ( а. с. 56).
При цьому, зовсім недоречною вважається пояснювальна записка завідувача кабінету психіатра лікаря психіатра, складена не під час службового розслідування, а за перебігом тривалого часу після звільнення позивача, 03.04.2015., про те, що 04.07.2014, вона у другій половині дня на момент розшукування керівником ЛДЦ у нього у кабінеті не перебувала (а. с. 74 ).
Відповідно акту службового розслідування від 22.07.2014, складеного та підписаного одноособово тим же заступником начальника ЛДЦ, позивач з`явилася на робочому місці о 17.00 год., 22.07.2014. відмовилась підписати акт службового розслідування в присутності чотирьох співробітників, як пояснила у судовому засіданні, тому що вважає висновки такими, що не відповідають дійсності ( а. с. 57-59).
Разом з тим, тривалість робочого дня начальника клінічної лабораторії лікаря - лаборанта згідно розпорядку дня Лікувально-діагностичного центру на 2014 рік з 08.30 16.42, позивач 04.07.2015 о 16 год. 30 хв. підписалась в журналі обліку робочого часу на прохідній про закінчення роботи, що не відповідає висновкам акту службового розслідування від 22.07.2014 у частині того, що вона з`явилась на робочому місці о 17.00. ( а. с. 62-69, 170).
Наказом начальника Лікувально-діагностичного центру від 03.10.2014 №70 позивачу за фактом порушення трудової дисципліни, що виразилось у невиконанні пунктів Плану усунення недоліків, виявлених під час прийому-передачі справ начальником у період з 05.05.2014 - 14.05.2014 та порушенні ст. 139 КЗпП, оголошено догану та відповідно додатку до Положення про преміювання працівників ЛДЦ зменшено розмір премії до 20%, ( а. с. 77).
Наказом начальника Лікувально-діагностичного центру від 28.10.2014 р. №78 позивача звільнено з роботи з 30.10.2014 з посади начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором, на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП, цей наказ доведено до її відома та вручено його копію (в період перебування на лікарняному) ( а. с. 108-113).
Як убачається з мотивувальної частини наказу, позивач не виконує свої зобов`язання, передбачені п. 4 трудового договору та п. 4.4. посадової інструкції щодо якісного виконання службових обов`язків, визначених цією інструкцією та вказівок начальника центру і його заступника.
Далі зазначено, що начальником 5 служби військової частини НОМЕР_1 25.09.2013, за підписом начальника ЛДЦ, затверджено План заходів щодо отримання ліцензії на медичну практику, одним із пунктів якого є проведення робіт (заходів) щодо отримання свідоцтва про атестацію клінічної лабораторії ЛДЦ у термін до 30.10.2013 р., позивач визначена відповідальним виконавцем.
Не зважаючи на неодноразові доручення начальника ЛДЦ та його заступника, позивач не відпрацювала та у визначений термін не надала на затвердження документи для проведення атестації, в зв`язку з чим її притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за наказом від 03.10.2014. №70.
При доведенні дисциплінарного стягнення, 03.10.2014. позивачу в присутності посадових осіб начальником ЛДЦ повторно доручено протягом десяти календарних днів підготувати документи для проведення атестації ( привести у відповідність до наказу Міноборони України від 28.12.2009. №674 «Про затвердження уповноваження та атестації на здійснення метрологічної діяльності у Міноборони», що нею не виконано, пояснень з приводу невиконання не надано.
При цьому враховано, що позивач неодноразово, систематично порушувала правила трудової дисципліни, про що свідчать дисциплінарні стягнення догани за наказами від 24.07.2014. №49 та 03.10.2014. № 70, та її попередня поведінка (а. с. 109).
Наказом начальника Лікувально-діагностичного центру від 30.10.2014. № 79 до наказу про звільнення з роботи від 28.10.2014. №78 внесені зміни, зокрема: в частині перенесення терміну та заходів, визначених у п.п. 1-4, до моменту виходу позивача на роботу після лікарняного ( а. с. 114).
Наказом начальника Лікувально-діагностичного центру від 11.11.2014. №149 позивача звільнено з роботи - посади начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта з 11.11.2014 відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, проте не конкретизовано, у чому саме виразилося невиконання обов`язків, покладених на неї трудовим договором чи/або порушення трудової дисципліни. Підстава: наказ начальника ЛДЦ від 28.10.2014 № 78. З цим наказом позивача не ознайомлено і копію не надано ( а. с. 115).
Відповідно до ст. 147 КЗпП України за одне й те ж саме порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано одне дисциплінарне стягнення: або догана, або звільнення.
Як убачається з наказів від 03.10.2014. № 70 та 28.10.2014 р. №78, зі змінами за наказом від 30.10.2014. № 79 в частині перенесення терміну звільнення, в редакції наказу від 11.11.2014. №149, дисциплінарні стягнення у вигляді догани і звільнення до позивача застосовані за непідготовку документів для проведення атестації клінічної лабораторії, тобто за одне і теж дисциплінарне правопорушення, проте письмові пояснення від неї до застосування цих стягнень не відбирались, акти про відмову надати такі пояснення в матеріалах справи відсутні, крім того копію наказу про звільнення з роботи від 11.11.2014 № 149 не видано, що й не заперечується представником відповідача.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.
Виходячи зі змісту даної норми, для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.
Систематичне порушення трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності та порушив її знову.
Отже, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та вимог ч. 1 п. 3 ст. 40 КЗпП України, до юридичних фактів, які підлягають встановленню судом відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України при вирішенні спору про законність звільнення позивача з цих підстав, є: чи мав місце дисциплінарний проступок (вина, протиправна поведінка), який став безпосередньо підставою для звільнення працівника; чи передувала його звільненню система порушень, за які до нього з додержанням вимог ст. ст. 147-149 КЗпП України були застосовані дисциплінарні стягнення.
З урахуванням положень ст. 147 КЗпП України звільнення за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП України підставами є заходом стягнення, що застосовується до працівника за порушення ним трудової дисципліни.
Відповідно до п. 23 Плану усунення недоліків, виявлених під час прийому-передачі справ начальником ЛДЦ в період з 05.05.2014 по 14.05.2014, та п. 8 доповнень до цього плану від 03.06.2014., позивач повинна була привести у відповідність кваліфікаційно-освітні документи завідувача лабораторії лікаря-лаборанта ЛДЦ в термін до 31.08.2014. та підготувати і надати для ознайомлення начальнику ЛДЦ документи для проведення атестації лабораторії до 13.06.2014. ( а. с. 81-85).
Позивач стверджує, що необхідний пакет документів підготувала ще в кінці 2013 р. та привела у відповідність в додатково наданий десятиденний строк, проведення атестації лабораторії від неї не залежало, керівництво ЛДЦ не вживало заходів для отримання ліцензії на провадження господарської діяльності з медичної практики і усунення недоліків, виявлених ДП «УКРМЕТРТЕСТСТАНДАРТ» за результатами розгляду заявки про атестацію, що не відповідало встановленим атестаційним критеріям.
Відповідно супровідного листа від 06.04.2015 № 199, за підписом ТВО начальника Лікувально-діагностичного центру, на адресу командира війскової частини НОМЕР_4 надіслано проект документів на проведення атестації клінічної лабораторії ЛДЦ, опрацьований ОСОБА_1 станом на 11.09.2014 ( а. с. 164).
Після проведення перевірки відповідності вказаних документів критеріям атестації, до 10.04.2015 надіслати на адресу начальника ЛДЦ висновок щодо готовності та відсотку виконання для подальшого відпрацювання та затвердження у Центральному управлінні метрології та стандартизації Збройних Сил Україниначальником клінічної лабораторії. Додаток: документи на проведення атестації клінічної лабораторії ЛДЦ в 1 примірнику на 34 аркушах лише на адресу ( а. с. 165).
Як убачається з листа від 14.04.2015 №54/336 у військовій частині НОМЕР_4 проведено експертизу поданого проекту документів з атестації клінічної лабораторії ЛДЦ, та запропоновано організувати ретельне вивчення Правил уповноваження та атестації на здійснення метрологічної діяльності у сфері оборони,затверджених наказом МО України №674 та інших керівних документів з метрологічної діяльності, перепрацювати документи та надіслати на адресу цієї військово частини ( а. с. 165-166)
Відповідно до листа НДІ проблем військової медицини Української військово-медичної академії Міноборони України від 23.04.2015 №429 «Щодо атестації вимірювальної лабораторії» за результатами проведення перевірки проектів документів з атестації клінічної лабораторії ЛДЦ станом на 11.09.2014 виявлено, що документи відпрацьовані не в повному обсязі та з грубими помилками. Порядок оформлення проектів документів з атестації свідчить про неналежну відповідальність завідувача клінічної лабораторії щодо виконання функціональних обов`язків ( а. с. 174-175).
Отже наведене свідчать про те, що позивачем підготовлені проекти документів з атестації клінічної лабораторії станом на станом на 11.09.2014, але з недоліками, і вимагали відпрацювання, не зрозуміло, чому вчасно не піддані експертній оцінці, а через тривалий проміжок часу після її звільнення.
Суд враховує й ту обставину, що відповідно до посадової інструкції начальника лабораторії лікаря - лаборанта клінічної лабораторії, затвердженої начальником Лікувально-діагностичного центру 27.05.2014, до обов`язків позивача не віднесені питання розробки кваліфікаційно-освітніх документів завідувача лабораторії лікаря-лаборанта та документів, необхідних для атестації лабораторії тощо.
Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 06.11.1992., № 9 ( з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.
Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.
Відповідно медичної довідки лікаря КНП «Клініко-діагностичного центру» (кабінет профмедогляду) від 10.11.2014. позивачу з 10.11.2014. по 25.11.2014 приписано лікування та рекомендовано денний стаціонар, як вона пояснила, проходила курс лікування в умовах денного стаціонару, але лікарняний лист не отримувала, вважала себе звільненою з роботи відповідно до наказу від 28.10.2014 ( а. с. 12).
Позивач пояснила, що проходила курс лікування в умовах денного стаціонару, але лікарняний лист не отримувала, оскільки вважала себе звільненою з роботи відповідно до наказу від 28.10.2014 №78.
Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови від 06.11.1992., № 9 ( з наступними змінами) роз`яснив, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.
Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.
Отже суд не приймає до уваги твердження представника відповідача у частині того, що позивач після застосування дисциплінарних стягнень та проведення профілактичних бесід неодноразово порушувала трудову дисципліну, була 07.10.2014 відсутня з 14 год. 15 хв. до кінця робочого дня на робочому місці, систематично порушувала правила внутрішнього трудового розпорядку ЛДЦ на 2014, раніше на 12 хв. закінчувала роботу, була некоректною до керівництва, ображала нецензурними словами, вводила в оману, знищила документи тощо, тобто обставини, з якими не пов`язується звільнення, але повинен враховувати при вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. А відповідно до ч. 1 ст. 97 цього Кодексу оплата праці працівників здійснюється за погодинною , відрядною або іншими системами оплати праці.
Відповідно до указаних норм та роз`яснень, що містяться в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд при визначенні середнього заробітку керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02. 1995 р. № 100 (із наступними змінами та доповненнями).
Пунктом 8 указаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного ( годинного ) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна ( годинна ) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідач, Лікувально діагностичний центр надав суду довідку від 10.11.2015 №222/4/243/118/332 про середній заробіток позивача за останні два місяці роботи, розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02. 1995 р. № 100: (4431, 41 +1414,39) /31(кількість відпрацьованих робочих днів) х 22,5 (снрндня кількість робочих днів за вересень жовтень)=4242, 92 грн., середньоденна заробітна плата складає: 188,57 грн. х 287 (днів вимушеного прогулу), всього середня заробітна плата за час вимушеного прогулу складає 57609,36 грн..
Вирішуючи спір у частині відшкодування матеріальної шкоди у сумі 8488 грн. 44 коп. та моральної шкоди у сумі 20000 грн. суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.
Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.
При цьому, положення зазначеної норми закону не передбачають випадків часткового відшкодування моральної шкоди у трудових правовідносинах.
Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз`яснив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13.01.2000 ) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.
Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).
Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.
Суд вважає, що позивач у підтвердження матеріальної шкоди у сумі 8488 грн. 44 коп., що складається з витрат на лікування, належних і допустимих доказів не надав, не підтвердив причинно-наслідковий зв`язок між станом свого здоров`я, необхідністю лікування та діями відповідача.
Щодо моральної шкоди, то ураховуючи фактичні обставини справи, поведінку позивача у сфері професійних, трудових правовідносин, що у значній мірі вплинуло на негативні наслідки, якими обґрунтовуються позовні вимоги, суд дійшов висновку, що завдані позивачеві моральні страждання у зв`язку з незаконним звільненням з роботи повністю компенсуються шляхом відновлення її порушеного права - поновлення на роботі, і не потребують грошової компенсації моральної шкоди.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача доведені та підлягають задоволенню частково, до Лікувально-діагностичного центру в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 11.11.2014 по 04.01.2016 (287 дн.) в загальній сумі 57609 грн. 36 коп., у відшкодуванні матеріальної шкоди у сумі 8488 грн. 44 коп. та моральної шкоди у сумі 20000 грн., а також до військової частини НОМЕР_1 відмовляє.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині присудження заробітної плати за один місяць в сумі 4242 грн. 92 коп..
Суд присуджує з відповідача у дохід держави судовий збір у сумі 576 грн. 09 коп..

На підставі наведеного, ст. ст. 15, 16, 22, 23 ЦК України, ст. ст. 40, 147-149, 151, 235, 237-1 КЗпП України, керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 64, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В :
Позовом ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 та Лікувально-діагностичного центру (), третя особа: начальник Лікувально-діагностичного центру, ОСОБА_2 , - про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.
Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта Лікувально-діагностичного центру з 11.11.2014 р..
Стягнути з Лікувально-діагностичного центру ( ) на користь ОСОБА_1 ( реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.11.2014 р. по 04.01.2016 р. в загальній сумі 57609 грн. 36 коп. (п`ятдесят сім тисяч шістсот дев`ять грн. коп. 36).
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Лікувально-діагностичного центру ( ) про стягнення матеріальної та моральної шкоди, а також до військової частини НОМЕР_1 - відмовити.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць у сумі 4242 грн. 92 коп. (чотири тисячі двісті сорок дві грн. коп. 92 ) допустити до негайного виконання.
Стягнути з Лікувально-діагностичного центру ( ) у дохід держави судовий збір за стягнення заробітної плати у сумі 243 грн. 60 коп..
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Подільський районний суд міста у встановленому законом порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя Л. О. Трегубенко