АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5126/16 Справа № 196/1674/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Кочкової Н.О.

при секретарі - Григорєвій В.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошової суми, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 28 жовтня 2014 року прибув у представництво відповідача з метою придбання трактора МТЗ-892, 2013 року випуску. Працівники відповідача підтвердили можливість придбання вказаного трактора за 180 000 грн., за умови сплати авансового платежу у розмірі 30 000 грн., після чого трактор 31 жовтня 2014 року буде відвантажено та доставлено за місцем його проживання, а решту коштів необхідно сплатити протягом року і тоді взагалі не потрібно буде платити відсотки. Вказані умови придбання трактора його задовольнили, а тому він сплатив 30 000 грн. у якості авансового платежу і після цього підписав договір фінансового лізингу не вивчивши зміст, оскільки був впевнений, що умови договору, зазначені у договорі, є тотожними тим, що були розяснені йому працівником відповідача.

05 листопада 2014 року представник відповідача повідомив, що трактор МТЗ-892, 2013 року випуску, відсутній та запропонував йому трактор 2014 року випуску, але за ціною 240 000 грн. Не маючи вказаної суми він звернувся з письмовою заявою про розірвання договору, проте договір не було розірвано, оскільки за його умовами сплачені відповідачем кошти у розмірі 30 000 грн. не є авансом, а є комісією за організацію та обслуговування договору і поверненню не підлягають.

Позивач вважає, що діяльність, якою займається відповідач, є нечесною підприємницькою практикою, такою, що вводить споживача в оману, а вказані обставини є підставою для визнання укладеного договору незаконним та повернення сплачених за цим договором коштів.

У звязку із вищезазначеним, просив визнати недійсним договір фінансового лізингу за № 01/14-00346, укладений 28 жовтня 2014 року, укладений між ним та ТОВ «ЛК «Автофінанс» та стягнути з останнього кошти, сплачені на виконання цього договору у розмірі 30 000 грн., завдану моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. та комісію за прийом платежів згідно з тарифом банку у розмірі 240 грн.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2015 року позов задоволено частково (а.с.68-84).

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 01/14-00346 від 28 жовтня 2014 року з додатками, укладений між ТОВ «ЛК «Автофінанс» та ОСОБА_2

Стягнуто з ТОВ «ЛК «Автофінанс» на користь ОСОБА_2 сплачену ним грошову суму за організацію та оформлення договору фінансового лізингу № 01/14-00346 від 28 жовтня 2014 року з додатками у розмірі 30 000 грн. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ТОВ «ЛК «Автофінанс» посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову (а.с.88-96).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом встановлено, що 28 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ЛК «Автофінанс» укладений договір фінансового лізингу № 01/14-00346, за яким предметом лізингу є трактор МТЗ-892.

У цей же день позивач сплатив відповідачу на виконання умов договору 30 000 грн.

За умовами договору (розділ 8) до отримання у користування предмета лізингу лізингоодержувач повинен сплатити лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з таких платежів: адміністративний платіж 10 %, авансовий платіж 50 %, комісія за передачу 3 % від ціни предмета лізингу.

Відповідно до п. 1.3 укладеного сторонами договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувача (позивач) на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Пунктом 1.7 договору передбачено, що предмет договору передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50 % вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10 % вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3 % вартості предмета лізингу).

Предмет лізингу за даним договором позивачу передано не було.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що умови пункту 1.4 оспорюваного договору суперечить вимогам частини першої статті 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця. Окрім того, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Також, пункт 10.11 розділу 10 договору встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Передбачені пунктами 1.7 та підпунктами «а», «в» пункту 8.2.1 вказаного договору зобов'язання лізингоодержувача сплатити комісію за організацію оформлення даного договору та комісію за передачу предмета лізингу, виходять за межі переліку передбачених законом платежів, а тому вказані пункти договору є недійсними, у звязку із чим вказані положення є несправедливими.

Крім того, ТОВ «ЛК «Автофінанс» не має ліцензії на надання послуг в сфері ринків фінансових послуг відповідно до умов Закону України «Про фінансовий лізинг»та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», умови договору фінансового лізингу від 4 жовтня 2014 року з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів»є несправедливими, оскільки містять обмежені права лізингоодержувача як споживача послуг.

Беручи до уваги, що договір фінансового лізингу, укладений 28 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ЛК «Автофінанс» за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Оскільки на порушення вимог статті 799 ЦК Українитакий договір нотаріально не посвідчений, згідно зі статтею 220 ЦК України, дійшов до висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу № 01/14-00346 від 28 жовтня 2014 року з додатками, укладений між ТОВ «ЛК «Автофінанс» та ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що вони узгоджуються з письмовими матеріалам справи та відповідають нормам чинного законодавства, з урахуванням наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Таким чином, доводи зазначені в апеляційній скарзі ТОВ «ЛК «Автофінанс» про відповідність спірного договору вимогам ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» не відповідають дійсності та підлягають відхиленню, як такі, що є необґрунтованими та надуманими.

Судом першої інстанції встановлено, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 28 жовтня 2014 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 8.17, розділ 10 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про не суттєвість пункту 1.4 договору, за умовами якого лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, як встановлено судом першої інстанції, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності прямо суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 111 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ «ЛК «Автофінанс» не мав ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 28 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ЛК «Автофінанс», нотаріально посвідчено не було.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно встановив характер спірних правовідносин та дійшов до обґрунтованих висновків, що узгоджуються з правовою позицією викладеною у Постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі N 6-2766цс15, а доводи апеляційної скарги ТОВ «ЛК «Автофінанс» про необґрунтованість висновків суду стосовно недодержання сторонами вимог спірного договору у момент його вчинення не можуть прийматися судом до уваги, оскільки були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного, доводи викладені у апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а зводяться лише до переоцінки доказів, наведених у рішенні суду.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» відхилити.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_3

ОСОБА_4