Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

ОстапчукаД.О., Парінової І.К.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Спільного українсько-турецького сільськогосподарського підприємства «ЕЛ-ТУР» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», третя особа - Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області, про визнання права власності на житловий будинок, зняття будинку з-під арешту

за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на рішення Липовецького районного суду Вінницького області від 06 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 05 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Спільного українсько-турецького сільськогосподарського підприємства «ЕЛ-ТУР» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі - СУТСП «ЕЛ-ТУР»), публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») про визнання права власності на житловий будинок, зняття будинку з-під арешту.

Зазначав, що 01 лютого 2008 року він уклав трудовий контракт із СУТСП «ЕЛ-ТУР» терміном на п'ять років. Згідно з п. 15 контракту роботодавець зобов'язувався забезпечити працівника житлом за місцем виконання робіт - місцем здійснення виробничої діяльності роботодавця в галузі товарного сільськогосподарського виробництва на землях Костянтинівської, Білянської сільських рад Липовецького району Вінницької області. На виконання цього зобов'язання роботодавець надав йому житловий будинок по АДРЕСА_1. Цей будинок потребував ремонтних робіт та згідно із умовами надання може бути викупленим працівником.

Протягом 2008-2010 років він провів ремонт у будинку та розрахувався з підприємством-роботодавцем за нього. Згідно з актом приймання-передачі від 20 липня 2010 року будинок разом із правовстановлюючою документацією (техпаспорт, свідоцтво) був переданий йому, де він зареєструвався із 30 липня 2010 року.

Зазначав, що через неоформлення земельної ділянки за вказаною адресою за попереднім власником він не зареєстрував свої права на нерухоме майно в органах державної реєстрації.

Наприкінці грудня 2014 року йому стало відомо, що посадовою особою Відділу примусового виконання УДВС Головного управління юстиції у Вінницькій області проведено опис та арешт будинку по АДРЕСА_1, яке згідно з відомостями у Державному реєстрі прав власності зареєстровано за СУТСП «ЕЛ-ТУР».

Посилаючись на порушення прав власника, позивач просив визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок та господарські споруди, звільнити його з-під арешту, накладеного постановою Відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Вінницькій області від 16 вересня 2013 року.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 06 березня 2015 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок загальною площею 52, 6 кв. м, та господарські споруди, що розташовані по АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок літ. "А" площею 46, 8 кв.м., до складу якого входять: прихожа, позначена на плані № 1-1, площею 12,7 кв. м; кімната, позначена на плані № 1-2, площею 10,1 кв. м; кімната, позначена на плані № 1-3, площею 13,7 кв. м; кухня, позначена на плані № 1-4, площею 7,8 кв. м; санвузол, позначений на плані № 1-5, площею 2,5 кв. м; сіни літ. "а" площею 5, 8 кв. м літ. "а", позначені на плані поверху будівлі № І; ґанок площею 2, 8 кв. м; убиральня літ. "Б"., звільнивши його з-під арешту, накладеного постановою Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції Вінницької області від 16 вересня 2013 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 05 травня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині визнання за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок та господарські споруди по АДРЕСА_1. У цій частині ухвалено нове рішення про відмову у позові. В іншій частині судове рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши викладені у касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню.

За ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 01 лютого 2008 року між позивачем ОСОБА_3 та СУТСП «ЕЛ-ТУР» у формі товариства з обмеженою відповідальністю» було укладено трудовий контракт, терміном на п'ять років (а. с. 8, 9).

Згідно пункту 15 «Додаткові пільги, гарантії компенсації», вказаного контракту роботодавець зобов'язався забезпечити працівника житлом за місце виконання робіт - місцем здійснення виробничої діяльності роботодавця в галузі товарного сільськогосподарського виробництва на землях Костянтинівської, Білянської сільських рад Липовецького району Вінницької області. У виконання зобов'язання з соціально-побутового забезпечення працівника роботодавець надає працівникові для проживання житловий будинок загальною площею 52, 6 кв. м., розташований по АДРЕСА_1. Вказаний будинок потребує проведення ремонтних робіт та може бути викуплений працівником шляхом внесення працівником на користь роботодавця через касу підприємства грошових коштів в розмірі його інвентаризаційної вартості та податку на додану вартість. Вартість будинку на дату укладання цього контракту складає 39183,60 грн., в тому числі ПДВ 20 % 6530,60 грн. Після внесення всієї суми вартості будинку, цей будинок передається працівникові у власність за Актом передачі-приймання. Разом із будинком роботодавець передає працівникові всю правовстановлюючу документацію на будинок.

Протягом 2008-2010 років ОСОБА_3 вніс до каси СУТСП «ЕЛ-ТУР» ТОВ повну вартість будинку, визначену в трудовому контракті, а саме 39 183,60 грн, що підтверджується квитанціями прибуткових касових ордерів (а.с.10-14) та звітами касира, які роздруковані з програми 1С, за період з 28 лютого 2008 року по 30 липня 2010 року.

За актом від 20 липня 2010 року про приймання-передачу СУТСП «ЕЛ-ТУР» ТОВ передало позивачу у власність житловий будинок загальною площею 52, 6 кв. м., та господарські споруди розташовані по АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок літ. «А» площею 46, 8 кв. м, до складу якого входять: прихожа, позначена на плані № 1-1, площею 12,7 кв. м; кімната, позначена на плані № 1-2, площею 10,1 кв. м; кімната, позначена на плані № 1-3, площею 13,7 кв. м; кухня, позначена на плані № 1-4, площею 7,8 кв. м; санвузол, позначений на плані № 1-5, площею 2, 5 кв. м; сіни літ. «а» площею 5, 8 кв.м літ. «а», позначені на плані поверху будівлі № І; ґанок площею 2,8 кв. м; убиральня літ. «Б», а також правовстановлюючу документацію на житловий будинок та господарські споруди, а саме технічний паспорт на садибний (індивідуальний) будинок по АДРЕСА_1 та свідоцтво на право власності на нерухоме майно (а. с. 15). За вказаною адресою зареєстровано місце проживання позивача (а.с. 17).

Встановлено, що в ході проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні, відкритому за наказом господарського суду Вінницької області у справі №13/121/2011/5003 про стягнення з СУТСП «ЕЛ-ТУР» ТОВ на користь ПАТ «АК Промінвестбанк» коштів, постановою Відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Вінницькій області від 16 вересня 2013 року було накладено арешт на все майно, що належить СУТСП «ЕЛ-ТУР» ТОВ, до якого, згідно Реєстру прав власності на нерухоме майно відноситься житловий будинок №1а з прибудовами, розташований по АДРЕСА_1 (а. с. 25).

За вимогами ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час пред'явлення позову) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах № 6 від 07 лютого 2014 року у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов'язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 Закону про виконавче провадження. При цьому судам необхідно враховувати, що визначення вартості майна боржника проводиться самим державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості, крім випадків, коли застосовуються оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден. При складності визначення вартості майна (окремих предметів) чи наявності у боржника або стягувача заперечень проти передачі арештованого майна боржника для реалізації за ціною, визначеною державним виконавцем, до участі у виконавчому провадженні і проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден залучається суб'єкт оціночної діяльності-суб'єкт господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

При цьому суди мають враховувати, що суб'єкт оціночної діяльності є учасником виконавчого провадження, а не посадовою особою державної виконавчої служби і його звіт про оцінку майна є результатом практичної діяльності фахівця-оцінювача, а не актом державного органу. Тому вимоги заявника в частині оскарження оцінки майна, визначеної за результатами рецензування, підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

Такі вимоги сторони виконавчого провадження розглядаються не у позовному проваджені, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VIIЦПК, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб'єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб'єктом оціночної діяльності.

Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

На підставі ст. 392ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 396 ЦК України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Згідно ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Отже, виходячи із змісту зазначених норм власник або особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту, а умовою задоволення матеріально-правових вимог позивача має бути встановлення факту належності позивачу права на спірне майно та безпідставність включення такого майна до опису боржника та накладення на нього арешту.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 640 ЦК України (тут і далі у редакції станом на 01 лютого 2008 року), договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

За змістом ч. 4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Враховуючи те, що при вчиненні відчуження будинку шляхом викупу наведених вимог не дотримано, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що ОСОБА_3 не набув права власності на спірний будинок на підставі п. 15 контракту, а тому вимога про визнання права власності на житловий будинок є необґрунтованою.

У цій частині спір вирішено апеляційним судом із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ухвалене ним в цій частині судове рішення залишається без змін відповідно до ст. 337 ЦПК України.

Разом з тим, відмовивши ОСОБА_3 у позові про визнання права власності на будинок та одночасно погодившись із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для зняття арешту з будинку, мотивовані судом першої інстанції порушенням прав власності позивача, апеляційний суд не вказав, які права ОСОБА_3 має на арештоване майно, підставу їх виникнення та можливості захисту у порядку ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження».

З урахуванням викладеного, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню у частині вирішення позову про зняття будинку з-під арешту із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргупублічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 05 травня 2015 року скасувати у частині вирішення позову ОСОБА_3 до Спільного українсько-турецького сільськогосподарського підприємства «ЕЛ-ТУР» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про зняття будинку з-під арешту, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Вінницької області від 05 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

І.К. Парінова