АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/265/16-ц Номер провадження 22-ц/786/866/16Головуючий у 1-й інстанції Даценко В. М. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого-судді Дряниці Ю.В.,

Суддів: Карнауха П.М., Чумак О.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_2 на ухвалу судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29 січня 2016 року по справі за заявою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення коштів.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача Дряниці Ю.В., -

в с т а н о в и л а :

В січні 2016 року ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 08 липня 2013 року, в розмірі 20 000 доларів США. Вирішити питання судових витрат.

Ухвалою судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29 січня 2016 року відкрито провадження по зазначеній цивільній справі і призначено справу до судового розгляду.

28 січня 2016 року представник позивача звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту та заборони відчуження 1/3 частини нежитлової будівлі - кафе, по АДРЕСА_1, що належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 20 травня 2015 року; 1/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_2, що належить відповідачу на підставі Свідоцтва про право власності від 03 липня 2007 року; легковий автомобіль НОМЕР_1, зареєстрований за відповідачем 24 травня 2000 року, на підставі договору купівлі.

Ухвалою судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29 січня 2016 року заяву представника ОСОБА_3, адвоката ОСОБА_4, про забезпечення позову задовольнити частково.

З метою забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики, накладено заборону відчуження на наступне майно належне ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2):

- 1/3 частину нежитлової будівлі кафе (реєстраційний номер нерухомого майна - 28) по АДРЕСА_1, що належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 20 травня 2015 року;

- 1/5 частину житлового будинку з надвірними будівлями (реєстраційний номер майна - 19405867) по АДРЕСА_2, що належить відповідачу згідно свідоцтва про право власності від 03.07.2007 року;

-легковий автомобіль ВАЗ 2108, 1991 р.в., днз НОМЕР_1, зареєстрований за відповідачем 24.05.2000 року на підставі договору купівлі.

З зазначеною ухвалою судді місцевого суду не погодилась особа, яка не брала участі у справі, однак, оскаржувана ухвала впливає на її права та інтереси. У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить змінити ухвалу судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29 січня 2016 року, виключивши з ухвали відомості про накладення заборони відчуження на 1/3 частини нежитлової будівлі кафе по АДРЕСА_1. Апелянт вказує, що суд поклав в основу свого рішення застрілу інформацію від 24 грудня 2015 року, відповідно до якої зазначене майно належить на праві власності позивачу, однак, стверджувала, що майно в оскаржуваній частині перейшло в її приватну власність, на підставі договору дарування від 20 січня 2016 року.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги з підстав, визначених п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, враховуючи наступне.

За змістом ч.ч.1, 3 ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Частиною 1 статті 153 ЦПК передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з п.1 ч.1 ст.152 ЦПК позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з врахуванням доказів наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Задовольняючи заяву представника позивача про забезпечення позову місцевий суд виходив з інформації наданої заявником, отриманої ним з відповідних реєстрів, відповідно до якої майно відповідача, яке є предметом забезпечення позову, перебуває у його власності.

Однак, колегія суддів, приймаючи до уваги докази надані апелянтом до суду апеляційної інстанції, вважає такі висновки суду першої інстанції передчасними, виходячи з наступного.

Як вбачається з виділених матеріалів за апеляційної скаргою, позивач на підтвердження належності відповідачу 1/3 частину нежитлової будівлі кафе по АДРЕСА_1, надав суду Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 грудня 2015 року, відповідно до якої зазначене майно належить ОСОБА_5 на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу серії № 423, виданого 20 травня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Карпець О.М. /а.с. 2-3/. Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу, виходив з актуальності зазначеної інформації.

Однак, апелянтом на підтвердження своєї незгоди з ухвалою судді місцевого суду про забезпечення позову, подано до суду апеляційної інстанції докази на підтвердження перебування вказаного майна у її власності.

Так, згідно до копії договору дарування 1/3 частини нежитлової будівлі (кафе) від 20 січня 2016 року, ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар 1/3 частину нежитлової будівлі кафе по АДРЕСА_1. Умовами договору встановлено, що право власності обдарованої на дарунок виникає з моменту його прийняття. Право власності на предмет договору виникає у обдарованої з моменту державної реєстрації такого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно /а.с. 24-25/.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 січня 2016 року, ОСОБА_2, на підстав договору дарування від 20 січня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Карпець О.М., на праві приватної власності належить 1/3 частини нежитлової будівлі кафе по АДРЕСА_1. Датою державної реєстрації права власності визначено 20 січня 2016 року /а.с. 25-26/.

Таким чином, з 20 січня 2016 року частина майна, до якого, відповідно до ухвали судді, застосовано заходи забезпечення позову позивача до ОСОБА_3, належить на праві приватної власності третій особі - ОСОБА_2. Крім того, колегія суддів зауважує, що юридично важливою є та обставина, що факт передачі відповідачем права власності на зазначене майно відбулося до моменту звернення позивача з позовом до суду, що виключає вірогідність недобросовісності вчинення правочину.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п., п. 4, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов'язані матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

При встановленні зазначеної відповідності слід врахувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, можливості господарського суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Аналізувавши наведене, колегія суддів приходить до висновку, що застосуванням заходів забезпечення позову до майна, яке не належить відповідачу по справі, порушується право приватної власності третьої особи.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Отже, врахувавши наведені положення закону і встановивши обставини справи, судова колегія приходить до висновку, що застосування заходів забезпечення позову до майна особи, яка не є стороною у спорі, зумовлює порушення її права вільно користуватись і розпоряджатись своєю власністю, що є недопустимим.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала судді постановлена без належного встановлення належності відповідачу майна, яке виступає предметом забезпечення позову, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала - зміні, з виключенням з переліку майна, до якого застосовані заходи забезпечення - об'єкту, що належить на праві власності третій особі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 2 ч. 1 312, 314, 315, 317, ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу, особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29 січня 2016 року - змінити, виключивши з переліку майна, на яке накладено заборону відчуження - 1/3 частину нежитлової будівлі кафе (реєстраційний номер нерухомого майна - 28) по АДРЕСА_1, що належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 20 травня 2015 року.

В іншій частині ухвалу судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і не може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) Ю.В.Дряниця

Судді: (підпис) П.М.Карнаух

(підпис) О.В.Чумак

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Ю.В.Дряниця