Справа № 603/237/16-ц
Провадження №2/603/106/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2016 р. Монастириський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Гудкової Ю. Г.

секретар Пшеничняк В.Й.

за участі: представника позивача відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2,

представника відповідача-позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Монастириська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5»яни Анатоліївни про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, визнання права спільної сумісної власності на ? частку транспортного засобу,

зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_5»яна Анатоліївна про визнання боргу спільно набутим, стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на ? частку автомобіля марки Фіат Фіоріно, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2009 року випуску, білого кольору, кузов №ZFА2740, посилаючись на те, що з 2007 року перебувала із ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі, в якому ними за сімейні кошти, які надано її матір»ю ОСОБА_6, придбано вищевказаний транспортний засіб, право власності на який оформлено за відповідачем. Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2015 року шлюб між ними розірвано. З цього часу відповідач забрав спільний автомобіль по місцю свого проживання, мотивуючи тим, що саме він є його власником. З підстав, передбачених ст.ст. 60, 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України), позивач просила її вимоги задовольнити, визнати за нею право спільної сумісної власності на ? частку спірного автомобіля.

У подальшому ОСОБА_1 подала суду заяву про уточнення і зміну позовних вимог, зокрема звернулася із заявою до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, у якій просить визнати незаконним купівлю-продаж автомобіля марки Фіат Фіоріно, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2009 року випуску, білого кольору, кузов №ZFА2740, укладений 17 листопада 2015 року згідно довідкирахунку №339783, визнати за нею право спільної сумісної власності на ? частку даного автомобіля, стягнути із відповідачів понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, як з»ясувалося, ОСОБА_4 після розірвання шлюбу у порушення вимог ч.2 ст. 369 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) 17 листопада 2015 року здійснив відчуження транспортного засобу, що є об»єктом спільної сумісної власності, своїй рідній сестрі ОСОБА_5 без письмової згоди позивача як співвласника на його відчуження та державну реєстрацію (перереєстрацію) в органах ВРЕР ДАІ. Даний правочин вважає таким, що укладений ОСОБА_4 з метою уникнення поділу спільного майна, при цьому виручені кошти залишилися у розпорядженні ОСОБА_4 Вважає, що таким відчуженням спільного майна без її згоди порушено право власності, яке підлягає захисту шляхом визнання незаконним правочину по відчуженню ОСОБА_4 транспортного засобу у відповідності до вимог ч.4 ст. 369 ЦК України та визнання за нею права спільної сумісної власності на ? частку автомобіля.

Згодом ОСОБА_1 подала суду письмову заяву, у якій уточнила позовні вимоги в частині визнання недійсним з моменту укладення купівлі-продажу автомобіля марки Фіат Фіоріно, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2009 року випуску, білого кольору, кузов №ZFА2740, укладений 17 листопада 2015 року згідно довідкирахунку №339783.

ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_5, у якому просить визнати спільно набутим перед ОСОБА_5 борг в розмірі 4000 доларів США, що станом на день звернення до суду згідно курсу НБУ еквівалентно 99 600 грн., спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_1 та покласти обов»язок по поверненню в рівних долях ОСОБА_5 спільно набутого боргу в розмірі 4000 доларів США, що по курсу НБУ еквівалентно 99 600 грн.; стягнути з ОСОБА_1 на його користь ? частини сплачених ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошових коштів за договором про надання позики від 2 вересня 2013 року, що становить 2000 доларів США, що по курсу НБУ еквівалентно 49 800 грн., понесені ним судові витрати покласти на ОСОБА_1 У обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначає, що 2 вересня 2013 року ним в інтересах сім»ї укладено з ОСОБА_5 договір про надання позики на суму 8000 доларів США для придбання спірного автомобіля. У жовтні 2013 року він придбав за позичені кошти автомобіль НОМЕР_2, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії САТ №358346 від 10 жовтня 2013 року. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_1, а саме з 20 жовтня 2015 року зобов»язання з приводу погашення позики виконувалися ним самостійно. Згідно розписки про повернення боргу від 14 грудня 2015 року ним сплачено заборгованість у розмірі 4000 доларів США, що по курсу НБУ на день звернення до суду складає 99 600 грн. Дані кошти отримані за рахунок продажу автомобіля і передані ОСОБА_5 в рахунок повернення боргу. Оскільки договір про надання позики від 2 вересня 2013 року на суму 8000 доларів США укладено в інтересах сім»ї, з метою придбання автомобіля, що є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, тому обов»язок щодо погашення заборгованості за даним договором покладається на позивача та відповідача. Просить зустрічний позов задовольнити.

Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 21 червня 2016 року вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 та вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4 об»єднано в одне провадження.

Позивач-відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з»явилася, проте, будучи присутньою у попередніх судових засіданнях, підтримала заявлені нею позовні вимоги. Зустрічний позов ОСОБА_4 не визнала з підстав, наведених у письмових запереченнях, наявних у матеріалах справи. Зокрема, пояснила, що обставини, наведені у зустрічному позові, є такими, що не відповідають дійсності, позовні вимоги вважає безпідставними. Автомобіль Фіат Фіоріно був придбаний за кошти в сумі 8000 доларів США, які дала її мати ОСОБА_6 Про будь-які правовідносини ОСОБА_4 з приводу позики коштів у ОСОБА_5 їй не було відомо. Просить первинний уточнений позов задовольнити, а у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4 - відмовити.

Представник позивача відповідача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 у судовому засіданні уточнений позов ОСОБА_1 підтримав, просить його задовольнити, суду пояснив, договір купівлі-продажу автомобіля марки Фіат Фіоріно, укладений 17 листопада 2015 року на підставі довідки-рахунку №339783, є недійсним з моменту його укладення з підстав відсутності у співвласника необхідних повноважень і як такий, що укладений з метою уникнення обов»язку щодо поділу спільного майна. У розумінні договору купівлі-продажу автомобіль придбано у вересні 2013 року, що підтверджується полісом страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/4637383, а не у жовтні 2013 року, як зазначає ОСОБА_4 Крім того, відчуження автомобіля здійснювалось у період, коли редакція Постанови Кабінету Міністрів України №1388 від 7 вересня 1998 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» зазнала змін відчуження на підставі довідки-рахунку - незаконне. Зустрічний позов не визнав, вважає його безпідставним, таким, у задоволенні якого слід відмовити. Підтримав письмові заперечення на зустрічний позов, що долучені до матеріалів справи. Посилається на те, що укладений 2 вересня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір позики є удаваним. Окрім цього, пунктом 2.1 договору сторони передбачили предмет договору грошові кошти у національній валюті, якщо виходити з того, що ОСОБА_4 дійсно укладено такий договір, то зобов»язання за договором перевиконано, виходячи з пункту 5.1, яким передбачено порядок повернення коштів «… у такій самій сумі еквівалентній долару США за валютним курсом Національного банку України на день передачі грошей». Згідно розписок від 2 вересня 2013 року та 14 грудня 2015 року ОСОБА_4 одержав від ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 63 920 грн. та в подальшому повернув ОСОБА_5 95 440 грн. Згідно п.п. 2.1, 4.1 договору та ст. 533 ЦК України вбачається, що за договором про надання позики від 2 вересня 2013 року у позичальника на день складання розписки був обов»язок по поверненню коштів в сумі 63 920 грн. ОСОБА_4 визнав факт продажу автомобіля за грошові кошти в розмірі, що відповідає розміру повернення боргу згідно розписки від 14 грудня 2015 року в доларовому еквіваленті, а виручені кошти повернув позичальнику ОСОБА_5 Отже, ОСОБА_4 перевиконав свої зобов»язання на суму 31 520 грн. Жодні права ОСОБА_4 з боку позивача ОСОБА_1 не порушені і не підлягають захисту в обраний ОСОБА_4 спосіб. Просить задовольнити позов ОСОБА_1 у повному обсязі, у задоволені позову ОСОБА_4 - відмовити за безпідставністю вимог.

Відповідач позивач ОСОБА_4 у судовому засіданні первинний уточнений позов ОСОБА_1 не визнав, до матеріалів справи долучено письмові заперечення на позов. Просить у його задоволенні відмовити. Вважає, що довідка-рахунок, згідно якої відчужено спірний автомобіль, укладена відповідно до норм чинного законодавства України. ОСОБА_1 було відомо про відчуження автомобіля, як і про його придбання на грошові кошти, одержані у позику від ОСОБА_5, що повернута ним особисто, а тому спірний автомобіль вважав своєю особистою власністю. Однак згодом ОСОБА_4 змінив свою позицію, вказавши, що транспортний засіб придбаний в інтересах сім»ї і перебував у спільній сумісній власності.

Зустрічний позов підтримав, просить його задовольнити. Суду пояснив, що спірний транспортний засіб придбано в інтересах сім»ї, однак повернення позики він здійснив після розірвання шлюбу за свої особисті кошти, виручені від продажу ОСОБА_5 транспортного засобу, що повернуті ним згідно розписки.

Представник відповідача позивача ОСОБА_4 ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав зустрічний позов, що ж стосується первинного уточненого позову ОСОБА_1, то, посилаючись на ст. 16 ЦК України, не визнав пункт 2 уточненого позову в частині визнання незаконним договору купівлі-продажу автомобіля на підставі довідки-рахунку від 17 листопада 2015 року, посилаючись на те, що такий спосіб захисту, як визнання незаконним, не передбачено ЦК України. Пункт 4 уточного позову визнав. У подальшому просив у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

ОСОБА_5 у судове засідання не з»явилася, проте до матеріалів справи подано письмові заперечення на первинний позов ОСОБА_1, з яких убачається, що даний позов не визнає, просить у його задоволені відмовити, а зустрічний позов - задовольнити. Із приводу даного спору зазначила, що 2 вересня 2013 року між нею та ОСОБА_4 укладено договір про надання позики в розмірі 8000 доларів США для придбання автомобіля. У рахунок погашення боргу ОСОБА_4 продав їй автомобіль. Відповідно до розписки від 14 грудня 2015 року їй повернуто ОСОБА_4 раніше дану йому за договором позики частину боргу у розмірі 4000 доларів США. На момент купівлі-продажу автомобіля жодних заборон або обмежень з приводу його відчуження не було, тому вона є добросовісним набувачем. Розгляд справи просить здійснювати у її відсутності.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи уточненої позовної заяви ОСОБА_1, зустрічного позову ОСОБА_4, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення, а у задоволенні позову ОСОБА_4 слід відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищатисвої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ст.ст.10, 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, передбачено ст.3 ЦПК України.

У силу ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На підставі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Судом установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 серпня 2007 року, який розірвано рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили.

У період шлюбу сторони набули рухоме майно автомобіль марки Фіат Фіоріно, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2009 року випуску, білого кольору, кузов №ZFА2740.

8 вересня 2013 року між ПрАТ СК «Провідна» та ОСОБА_4 укладено договір страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (забезпечений транспортний засіб марки Фіат Фіоріно, д.н.з. НОМЕР_1, 2009 року випуску, кузов №№ZFА2740), строк дії якого з 10.09.2013 року до 09.09.2014 року, про що видано поліс №АС/4637383.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САТ 358346 транспортний засіб марки Фіат Фіоріно, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2009 року випуску, білого кольору, кузов №ZFА2740, зареєстрований 10 жовтня 2013 року за ОСОБА_4

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-612цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна.

Як зазначає позивач ОСОБА_1 у первинному позові, а також у письмових запереченнях на зустрічний позов ОСОБА_4, автомобіль марки Фіат Фіоріно був придбаний за кошти в сумі 8000 доларів США, які дала її мати ОСОБА_6, яка працює за межами України, що підтверджує банківською випискою про рух коштів по рахунку, відкритого у банку Вальсаббіна та ксерокопією закордонного паспорта матері, відмітки якого підтверджують перетинання нею кордону 08.09.2013 року.

Із виписки банку Вальсаббіна про рух коштів від 30.09.2013 року (офіційний переклад з італійської мови на українську здійснено 30.12.2015 року агенцією іноземних мов «Інтер») убачається, що ОСОБА_6 є власником поточного рахунку №30382-7, відкритого 15.03.2013 року АВІ 055116 САВ 55390, з якого 06.09.2013 року було знято готівку в сумі 8000 євро.

ОСОБА_4, заперечуючи первісний позов, посилається на те, що автомобіль марки Фіат Фіоріно, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2009 року випуску, білого кольору, кузов №ZFА2740, придбаний за кошти, отримані згідно укладеного 2 вересня 2013 року між ним та ОСОБА_5 договору про надання позики у сумі 63 920 грн., що еквівалентно 8000 доларів США.

Відповідно до договору про надання позики, укладеного 2 вересня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, цільовим призначенням якого є придбання автомобіля (п.1.3), розмір позики становить 63 920 грн., що на день передачі грошей відповідає еквівалентові суми 8000 доларів США за офіційним валютним курсом Національного банку України, встановленого на момент укладення договору (п.2.1). Строк користування позикою спливає (закінчується) 02.08.2016 року (п.4.1). З настанням строку повернення позики позичальник зобов»язаний повернути позику у вигляді грошової суми у такій самій сумі еквівалентній долару США за валютним курсом Національного банку України на день передачі грошей (п.5.1).

Згідно розписки від 2 вересня 2013 року ОСОБА_4 одержав від ОСОБА_5 у борг суму в розмірі 63 920 (шістдесят три тисячі дев»ятсот двадцять) грн., що на день передачі грошей відповідає еквівалентові суми 8000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України, і зобов»язався повернути її в термін, зазначений п. 4.1. договору про надання позики.

Як зазначено у розписці від 14 грудня 2015 року, ОСОБА_5 одержала від ОСОБА_4 раніше надану йому за договором позики від 2 вересня 2013 року частину боргу в розмірі 95 440 грн., що на день передачі грошей відповідає еквівалентові суми 4000 доларів США за офіційним валютним курсом Національного банку України.

У силу положень ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Суд ураховує те, що факт придбання спірного транспортного засобу в інтересах сім»ї та перебування його у спільній сумісній власності подружжя сторонами визнається і не заперечується.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Враховуючи вищевказане положення процесуального закону, спірний автомобіль придбано за спільні кошти подружжя за час перебування у шлюбі і є спільним майном подружжя.

Порядок здійснення права спільної сумісної власності після розірвання шлюбу передбачено ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно повідомлення Територіального сервісного центру 6142 регіонального сервісного центру МВС у Тернопільській області, автомобіль НОМЕР_3, 2009 року випуску, кузов №ZFА2740, що належав ОСОБА_4, 17 листопада 2015 рок в ТСЦ №6142 на основі довідки-рахунку серії ААЕ №339783, виданої ПП «Автокар-Тернопіль» від 17 листопада 2015 року та свідоцтва про реєстрацію серії СХТ №489600, виданого 17 листопада 2015 року ТСЦ 6142, перереєстрований на ОСОБА_5, жительку м. Монастириська, вул. В. Великого, 87.

Даний факт підтверджується наявною у матеріалах справи ксерокопією довідки-рахунку серії ААЕ №339783, виданої ПП «Автокар-Тернопіль», про те, що 17 листопада 2015 року ОСОБА_5 (адреса: м.Монастириська, вул. В.Великого, 87, паспорт серії НЮ №276625, виданий Монастириським РВ УМВС 11.07.2012 року) продано автомобіль марки Фіат Фіоріно, кузов №ZFА2740, вартістю 60 000 (шістдесят тисяч) грн.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХТ 489607 транспортний засіб марки Фіат Фіоріно, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2009 року випуску, білого кольору, кузов №ZFФ2740, зареєстрований 17 листопада 2015 року за власником ОСОБА_5

Судом установлено, що на момент продажу автомобіля - 17 листопада 2015 року- шлюбні відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 припинено (рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 20.10.2015 року).

Як пояснили сторони, домовленостей між ними з приводу поділу майна не було.

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили, задоволено частково позов ОСОБА_1, визнано за нею право спільної сумісної власності на ? частку будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва незавершеного будівництвом житлового будинку, що розташований за адресою: вул. Зелена, с. Рідколісся Монастириського району Тернопільської області.

Спірний транспортний засіб на даний час перебуває у користуванні ОСОБА_4, чого він не заперечив у судовому засіданні.

Згідно положень ч.ч.1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, для укладення одним із подружжя договору щодо цінного майна має бути письмова згода іншого з подружжя (ч. 3 ст. 65 СК України).

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-7цс15 від 8 квітня 2015 року законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину) якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним.

Однак, у даному випадку наявність згоди ОСОБА_1 на реалізацію спірного автомобіля після розірвання шлюбу не встановлено. ОСОБА_1 посилається на те, що їй не було відомо про продаж автомобіля ОСОБА_5 Про даний факт стало відомо лише після звернення до суду із позовом про визнання права спільної сумісної власності на ? частку автомобіля. Відповідачем-позивачем суду не представлено жодних доказів на спростування доводів позивача відповідача з даного приводу та які б підтвердили усну чи письмову згоду ОСОБА_1

Згідно п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об"єктом права спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63,ч.1 ст.65 СК України.

П.6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України та ч.2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

У своєму правовому висновку, викладеному в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1568цс15, Верховний Суд України зазначив, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такі ж положення знайшли своє відображення у постановах Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15, 30 березня 2016 року у справі №6-533цс16, 12 жовтня 2016 року у справі №6-1587цс16, які у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Враховуючи зазначене, беручи до уваги, що покупцем договору купівлі-продажу спірного автомобіля є рідна сестра ОСОБА_4 ОСОБА_5, що не заперечено в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 не могла не знати про те, що предмет договору належить подружжю, а тому його відчуження повинно відбуватись також зі згоди ОСОБА_1

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проаналізувавши матеріали справи, враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що у даному випадку має місце порушення права власності позивача відповідача ОСОБА_1 як співвласника транспортного засобу, яке підлягає захисту. Позовні вимоги в частині визнання недійсним договору угоди купівлі-продажу автомобіля НОМЕР_4, 2009 року випуску, білого кольору, кузов №ZFA2740, від 17 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідно до довідки - рахунку ПП «Автокар-Тернопіль» серії ААЕ №339783 від 17 листопада 2015 року, є підставними та такими, які слід задовольнити.

Задовольняючи позов у цій частині, суд виходить також із того, що у відповідності до п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України07.09.1998 № 1388 (у редакції, чинній на момент відчуження спірного автомобіля), державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

Отже, довідка-рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу, тобто перехід права власності натранспортний засіб від продавця до покупця та є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу. Оспорюваний договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу є правочином щодо розпорядження майном, яке є об'єктом спільної сумісної власності.

Разом з тим, згідно ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім»ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Дану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-486цс16.

Пунктом 24 вищезгаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя» передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

На підставі ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно роз»яснень, що містяться у п.22 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов»язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Згідно ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України).

Крім того, у п. 25 вищевказаної Постанови Пленум Верховного Суду України судам роз»яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив вищевказаних дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Таким чином, суд вважає за необхідне визнати за позивачем-відповідачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку транспортного засобу автомобіля НОМЕР_4, 2009 року випуску, кузов №ZFА2740, як на частку в спільному майні подружжя.

Доводи ОСОБА_5, наведені у письмових запереченнях на позов ОСОБА_1, суд до уваги не приймає, як такі, що необґрунтовані і не підтверджені у судовому засіданні.

При цьому, твердження представника позивача-відповідача у судовому засіданні про те, що станом на момент відчуження транспортного засобу, а саме 17 листопада 2015 року набули чинності зміни до п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок,інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України 07.09.1998 № 1388, зокрема виключено положення щодо довідки-рахунку як документа, що підтверджує правомірність придбання транспортних засобів, суд відхиляє з огляду на те, що Положення у вказаній редакції набуло чинності 19 листопада 2015 року.

При постановленні рішення суд відхиляє посилання представника ОСОБА_4 ОСОБА_3 в обґрунтування заперечень уточненого позову ОСОБА_1 щодо обрання нею не передбаченого ст. 16 ЦК України способу захисту - визнання незаконним договору купівлі-продажу, і вважає за необхідне зазначити, що судом прийнято письмові уточнення до позову в цій частині, так як із змісту первинно уточненого позову від 21 червня 2016 року вбачається, що сторона навела відповідні доводи та послалася на норму чинного законодавства ч.4 ст. 369 ЦК України - як на правову підставу позову, що передбачає саме визнання судом недійсним правочину за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень, обґрунтовуючи відсутністю її письмового дозволу на відчуження автомобіля.

Що ж стосується зустрічного позову ОСОБА_4, то суд виходить із такого.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що національна валюта України є єдиним законним платіжним засобом на території України, проте вони не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань у національній валюті України з посиланням на еквівалент суми зобов'язання в іноземній валюті.

Суд вважає такими, що заслуговують на увагу доводи представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 з приводу некоректного формулювання п. 5.1 договору позики від 2 вересня 2015 року.

Окрім цього, суд враховує те, що доказів факту передачі ОСОБА_4 грошових коштів ОСОБА_5 14 грудня 2015 року суду не надано. При цьому ОСОБА_1 заперечує факт позики грошей, зокрема, посилаючись і на відсутність письмового дозволу на укладення договору позики.

Також, суд вважає слушними посилання представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 з приводу того, що в ході розгляду справи не встановлено порушення прав відповідача-позивача з боку ОСОБА_1 Заборгованість за договором позики повернута за рахунок як продажу транспортного засобу ОСОБА_5 за ціною 4000 долари США, що еквівалентно 95 440 грн., так і за рахунок повернення коштів, одержаних за договором купівлі-продажу.

З пояснень відповідача позивача у обґрунтування зустрічного позову слідує, що згідно правочину він передав у власність своїй сестрі ОСОБА_5 як автомобіль, який перебував у спільній сумісній власності подружжя, так і грошові кошти, виручені від його продажу.

Твердження відповідача-позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні з приводу того, що повернення боргу перед позикодавцем відбулося за рахунок його особистих коштів, які він одержав, працюючи за кордоном, нічим не підтверджені, а навпаки, спростовуються його ж доводами про те, що усі кошти, виручені від продажу автомобіля, він повернув ОСОБА_5

Таким чином, враховуючи вищевказані обставини у їх сукупності, суд приходить до переконання, що зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_5 про визнання боргу спільно набутим, стягнення грошових коштів до задоволення не підлягає за безпідставністю вимог.

На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 по 689 грн. 20 коп. понесених судових витрат на оплату судового збору.

При цьому суд виходить з того, що ОСОБА_1 сплачено судовий збір на загальну суму 1378 грн. 40 коп.

Так, звертаючись до суду із первинним позовом про визнання права спільної сумісної власності на ? частку автомобіля, зазначено, що визначення ринкової вартості транспортного засобу не представляється можливим у зв»язку із його перебуванням у користуванні ОСОБА_4, а тому судовий збір сплачено в розмірі 551,20 грн.

За клопотанням позивача-відповідача ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 15.07.2016 року було призначено судову автотоварознавчу експертизу для визначення ринкової вартості автомобіля НОМЕР_4, 2009 року випуску, кузов №ZFА2740, та на час його відчуження 17 листопада 2015 року.

Ухвала суду не виконана у зв»язку з невиконанням клопотання експерта про огляд автомобіля, оскільки автомобіль не надано на огляд експерту (лист Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №627/16-22 від 15.09.2016 року).

У подальшому представником ОСОБА_1 заявлено клопотання визначити вартість спірного автомобіля, виходячи із оголошень про продаж аналогічних транспортних засобів, взятих із інтернет-ресурсу.

Однак, з приводу вказаного заперечили відповідач-позивач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_3, посилаючись на те, що спірний транспортний засіб потратив у ДТП, а тому його вартість значно знизилася. Отже, за відсутності висновку експертизи по визначенню ринкової вартості транспортного засобу та відсутності погодження сторін з приводу вартості майна, суд, ураховуючи те, що у даному випадку не вирішується питання про відшкодування половини вартості автомобіля, виходячи з наявності у матеріалах справи довідки-рахунку серії ААЕ №339783, а також твердження ОСОБА_4 про продаж транспортного засобу за ціною 4000 долари США (95 440 грн.), вважає за можливе при вирішенні відшкодування понесеного судового збору вийти із фактично понесених ОСОБА_1 витрат.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 15, 60, 61, 88, 212, 215 ЦПК України, ст.ст. 3, 16, 524, 533, 369 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 65, 68, 70, 71 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5»яни Анатоліївни про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, визнання права спільної сумісної власності на ? частку транспортного засобу задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки Фіат Фіоріно, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2009 року випуску, білого кольору, кузов № НОМЕР_5, від 17 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5»яною Анатоліївною відповідно до довідки - рахунку ПП «Автокар-Тернопіль» серії ААЕ №339783 від 17 листопада 2015 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку автомобіля марки Фіат Фіоріно, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2009 року випуску, білого кольору, кузов № НОМЕР_5, як на частку в спільному майні подружжя.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 по 689 грн. 20 коп. судових витрат з кожного.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_5»яна Анатоліївна про визнання боргу спільно набутим, стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Тернопільської області через Монастириський районний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя: Ю.Г.Гудкова

Копія з оригіналом вірна.

Рішення не набрало законної сили.

Суддя: ОСОБА_7