Справа № 489/3794/15-ц
Провадження № 2/487/248/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2016 р. Заводський районний суд м.Миколаєва у складі: головуючого - судді Корнешової Т.В.,

при секретарі Демиденко Н.В.,

за участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представників позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_7

до ОСОБА_5,

третя особа - приватний нотаріус ОСОБА_8,

про визнання договору позики частково недійсним,

в с т а н о в и в:

У червні 2015р. позивачі звернулися до суду з позовом, в якому, з урахуванням наступних уточнень, просять визнати недійсними положення договору позики, укладеного з відповідачем 06.11.2010р., в частинах: - п.1.1. щодо сплати процентів у розмірі 6% в місяць від суми позики в гривнях, яка є еквівалентом 330 доларів США за курсом НБУ на день їх сплати до дня фактичного повернення позики; - п.1.3. щодо нарахування процентів за методом «факт/факт», тобто за фактичний час існування боргу за цим договором і кількості календарних днів у місяці; - п.2а щодо повернення суми позики в гривневому еквіваленті 5500 доларів США за курсом НБУ на день повернення позики; - п.1.5. і п.4. щодо визнання відсотків та боргу повернутими лише за наявності розписки позикодавця про їх повернення.

В обґрунтування вимог позивачі посилалися на те, що положення п.п.1.1.,1.3.,2а договору позики суперечать вимогам чинного законодавства щодо можливості використання іноземної валюти лише банками, які мають відповідні ліцензії та дозволи на здійснення кредитних операцій в іноземній валюті; привязка зобовязання до долару суперечить домовленості про надання незмінної суми позики у 43530грн 85коп, збільшує суму позики для повернення і виплату процентів майже в 4 рази, що не відповідає засадам добросовісності, розумності та справедливості. Положення пунктів 1.5. та 4. обмежують право позичальника за певних умов виконати зобовязання у порядку ст.537 ЦК України шляхом внесення коштів у депозит нотаріуса.

У судовому засіданні позивачі, їх представники вимоги підтримали, просили їх задовольнити, посилаючись на зазначені обставини; відповідач - проти позову заперечив, посилаючись на безпідставність заявлених вимог. Третя особа у письмових поясненнях також вважала твердження позивачів такими, що не відповідають дійсності та вимогам діючого законодавства.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 06.11.2010р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в нотаріальному порядку було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_6 отримав позику в розмірі 43530грн 85коп, що еквівалентно 5500 доларі США за курсом Національного Банку України в день посвідчення договору. За умовами договору позичальник ОСОБА_6 зобов'язався сплачувати проценти в розмірі 6% в місяць від суми позики в гривнях, що еквівалентно 330 доларі США за курсом Національного Банку України. Строк повернення позики визначений не пізніше 06.11.2012р. в гривнях в еквіваленті 5500 доларів США за курсом Національного Банку України на день повернення позики.

В забезпечення зобов'язань 06.11.2010р. ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_7 передали в іпотеку ОСОБА_5 за посвідченим в нотаріальному порядку договором іпотеки належну їм двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Згідно діючого цивільного законодавства договір як дво- чи багатосторонній правочин може бути визнаний судом недійсним з підстав того, що його зміст суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що передбачено ст.ст.203,215 ЦК України.

За ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, а також обовязкові умови, визначені актами цивільного законодавства, тобто істотні.

Аналіз спірних положень у п.п.1.1.,1.3.,2а договору позики від 06.11.2010р. (у копії, що є в справі) свідчить, що сторонами досягнута згода з усіх істотних умов, які встановлені щодо даного виду договору ст.ст.1046-1049 ЦК України, і вони не суперечать цивільному законодавству на час укладання а також загальним положенням про зобовязання та договір.

Зокрема, сума позики визначена з дотриманням положень статті 533 ЦК України, якою передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Ця норма кореспондується з приписами ст.524 ЦК України, згідно з якими зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, проте не містять заборони щодо визначення грошового еквівалента зобов'язань в іноземній валюті.

У спірному договорі у п.1. сторони визначили позику у гривні, але із привязкою до грошового еквіваленту в іноземній валюті доларі США. За такого, і наступні положення договору у п.п.1.1.,2а. відповідають первісному зобовязанню позичальника та положенням ч.2ст.533 ЦК України.

Що стосується тверджень позивачів про несправедливість таких умов договору позики, суд виходить з того, що укладаючи договір із використанням грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті, сторона зясовує, на яких умовах він укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки, які в наступному не мають безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін.

Обставини справи свідчать, що при укладенні спірного договору позивачу-позичальнику були відомі усі умови договору, та не існувало ніяких інших умов, які б примусили його прийняти їх на вкрай невигідних для себе умовах. Договір позивач підписав та у суді його тривалий час не оспорював.

Крім того, виходячи з ситуації, яка складалася в Україні щодо динаміки зміни курсів валют, девальвації гривні, можливість передбачити позичальнику в момент укладання договору зміну (зріст) курсу гривні по відношенню до долара США існувала. А тому зроблений відповідачем вибір на отримання позики та на умови його повернення із визначенням грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті є свідомим та вільним.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, саме у національній валюті України підлягає стягненню борг.

Отже, суд дійшов висновку про те, що п.п.1.1.,1.3.,2а договору позики від 06.11.2010р. не суперечить цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства; сторони під час його укладання мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що були обумовлені ним, оскільки при укладенні вказаного договору не були порушені вимоги ст.ст.215,192,533,1046-1049 ЦК України, інших норм закону, дотримання яких сторонами є обов'язковими.

Що стосується положень у п.1.5. і п.4. договору позики щодо визнання відсотків та боргу повернутими лише за наявності розписки позикодавця про їх повернення, то таке формулювання суперечить ст.537 ЦК України, яка передбачає право позичальника за певних умов виконати зобовязання шляхом внесення коштів у депозит нотаріуса. В цій частині вимоги позову як обґрунтовані слід задовольнити.

На підставі ст.88 ЦПК України позивачу пропорційно задоволених вимог присуджуються з відповідача понесені і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст.212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_7 задовольнити часткового.

Положення договору позики, нотаріально посвідченого 06.11.2010р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, в частинах пунктів 1.5. і 4. щодо визнання відсотків та боргу повернутими лише за наявності розписки позикодавця про їх повернення - визнати недійсними.

В решті позову відмовити.

Стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_6 судові витрати в розмірі 69,6грн

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання через районний суд апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення та набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Суддя: Т.В.Корнешова