Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/141/15-ц Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В.
Категорія 20 Доповідач Григорусь Н. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Косигіної Л.М., Худякова А.М.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 грудня 2015 року , -

встановила:

У січні 2015 року позивач звернулась з вищевказаним позовом до відповідача, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири № 56 по вулиці Леніна (нині - Житомирській), 57 у м. Бердичеві на підставі ст. 203 ч. 3 ЦК України.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник позивача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом були порушені норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення даної справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, згідно договору купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу від 12.07.2006 року ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 належну їй на праві власності квартиру № 56 по вулиці Леніна (нині - Житомирській), 57 в місті Бердичеві. На договорі є власноручно вчинений позивачем підпис. Позивач не довела, що спірний договір укладений внаслідок обману та помилки, та те, що відповідач не прийняв у власність квартиру. Також позивач не надала доказів того, що при укладенні спірного правочину відповідач ввів її в оману. Укладений сторонами спірний договір підписано сторонами, посвідчено державним нотаріусом. Відповідачем виконано всі умови договору, оскільки він прийняв документи про купівлю-продаж, зареєстрував їх в установленому порядку.

Позивач не надала доказів, які б свідчили про наявність правовідносин, передбачених договором довічного утримання або спадковим договором. Такі висновки є правильними, оскільки вони ґрунтуються на доказах, які були надані сторонами та досліджені судом та нормах матеріального права.

Так, відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, № 9 (далі - Постанови) зазначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Пунктом 19 Постанови передбачено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно пункту 20 Постанови правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до пункту 24 Постанови для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

При цьому слід враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при укладенні між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу від 12.07.2006 року сторонами та державним нотаріусом, який посвідчив цей правочин, були дотримані вимоги діючого законодавства.

З вищевказаного договору вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири № 56 по вулиці Леніна (вулиці Житомирській), 57 в місті Бердичеві. Відповідно до даного договору продаж вказаної квартири здійснено за домовленістю сторін за 125 000,00 грн, з яких 25 000,00 грн покупець сплатив продавцю до підпису цього договору, а решту коштів в сумі 100,000 грн сплатить на протязі 3-х банківських днів у звязку з отриманням позики в банку. Про проведення розрахунку гр. ОСОБА_1 буде складено нотаріально посвідчену заяву (п. 3 Договору). Загальна вартість нерухомого майна становить 5 080,00 грн згідно витягу № 11202334 з реєстру прав власності на нерухоме майно виданого ДКП Бердичівське МБТІ 12.07.2006 року (п. 4 Договору). Договір підписано сторонами без жодних застережень.

Покупець зобовязувався передати квартиру у придатному для використання стані. З п. 7 договору вбачається, що право власності на вказану у договорі квартиру переходить до покупця після державної реєстрації згідно ст.ст. 182, 657, ч. 4 ст. 334 ЦК України. Крім того зазначено, що сторони домовилися, що під передачею квартири за цим договором слід вважати передачу документів, а прийняття покупцем від продавця технічного паспорта на квартиру, документів на право власності (тобто цього документу), свідчить про те, що передача відбулась (п. 7, 8 Договору).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрував право власності на вищевказану квартиру. Він тривалий час постійно проживав та був зареєстрований в даній квартирі з 16.06.2006 року до 22.05.2015 року.

На виконання умов п. 3 договору купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу 13 липня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № ZRSWGК00000045, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 100 000,00 грн строком до 12.07.2026 року для купівлі двокімнатної квартири АДРЕСА_1, а також у розмірі 20 000,00 грн на сплату страхових платежів.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

За змістом вказаних норм не може підтверджуватися показами свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність домовленості між сторонами про укладення договору довічного утримання чи спадкового договору, або що відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо обставин вчинення правочину, які мають істотне значення, а тому спірний договір купівлі-продажу був укладений внаслідок помилки позивача, як не надано доказів і того, що при укладенні договору купівлі-продажу її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність ознаки фіктивності правочину, оскільки настали правові наслідки, обумовлені договором купівлі-продажу. Проведення позивачем оплати комунальних послуг не є доказом того, що договір купівлі-продажу фактично не укладався.

Крім того, при вирішенні питання про визнання угоди недійсною необхідно враховувати, що невиконання або неналежне виконання угоди не може бути підставою для визнання її недійсною. У цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків, а не визнання угоди недійсною.

Тому, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду та не впливають на правильність прийнятого рішення.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Судді